Справа № 728/1026/16-ц Провадження № 22-ц/795/1507/2016 Категорія цивільнаГоловуючий у I інстанції Новіков О. М. Доповідач - Губар В. С.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 вересня 2016 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіОСОБА_1,
суддів:ОСОБА_2, ОСОБА_3
при секретарі:ОСОБА_4, ОСОБА_5
за участю:ОСОБА_6, прокурора Оліфір А.В., представників відповідача ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області ОСОБА_7, ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 06 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_6 до Біловежівської сільської ради Бахмацького району Чернігівської області, Головного управління держгеокадастру у Чернігівській області про визнання права на постійне користування земельною ділянкою фермерського господарства в порядку спадкування,-

в с т а н о в и в:

У квітні 2016 р. ОСОБА_6 звернувся в суд з позовом до Біловежівської сільської ради Бахмацького району, Чернігівської області, Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області про визнання права на постійне користування земельною ділянкою фермерського господарства в порядку спадкування. В обґрунтування позову зазначив, що на підставі заповіту є спадкоємцем після смерті матері ОСОБА_9, якій за життя на підставі Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою передано у постійне користування земельну ділянку площею 49.9 га землі, яка розташована на території Біловежівської сільської ради, як голові фермерського господарства «Марія». Позивач позбавлений можливості отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину на спадкове майно, оскільки відсутні правовстановлюючі документи на вказану земельну ділянку.

Рішенням Бахмацького районного суду Чернігівської області від 06 липня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що рішенням Бахмацької районної ради народних депутатів від 28 лютого 1992 року матері позивача ОСОБА_9 надано у довічне успадковуване володіння для створення селянського (фермерського) господарства земельну ділянку загальною площею 10 га ріллі із земель запасу Біловежівської сільської ради. Цим же рішенням ОСОБА_9 затверджено головою селянського фермерського господарства, а членом селянського (фермерського) господарства її сина ОСОБА_6.

ОСОБА_6, наголошує, що рішенням Біловежівської сільської ради народних депутатів від 11 грудня 1992 року для розширення селянського (фермерського) господарства виділено ОСОБА_9 у постійне успадковуване володіння земельну ділянку площею 39,9 га, у тому числі 39,7 га ріллі та кар»єр площею 0,2 га.

Апелянт наголошує, що Земельний кодекс України в редакції від 13 березня 1992 року не передбачав користування земельною ділянкою з титулом довічного успадковуваного володіння та закріпив інший зміст користування земельними ділянками - право приватної власності, оренда та право отримання земельної ділянки у постійне користування. Тому рішенням Біловежівської сільської ради від 11.04.1995 року за фермерським господарством «Марія» закріплена земельна ділянка площею 49,9 га за статусом надання її на праві постійного користування.

ОСОБА_6 посилається на те, що в судовому засіданні була оглянута земельно-шнурова книга та допитані свідок ОСОБА_10 (з 1966 року по 1998 рік працювала секретарем Біловежівської сільської ради), яка підтвердила, що спірна земельна ділянка надавалась ОСОБА_9 на праві успадковуваного володіння, а в 1995 році земельна ділянка була передана фермерському господарству «Марія» у постійне користування.

Як стверджує апелянт, після смерті матері ОСОБА_9 08 лютого 2005 року, він відповідно до ст. 1269 ЦК України звернувся до Бахмацької районної державної нотаріальної контори та прийняв спадщину і відповідно до ст.ст. 1216-1218 ЦК України до нього перейшло право на користування спірною земельною ділянкою загальною площею 49,9 га, яка складається з 5 окремих масивів.

ОСОБА_6 наголошує, що після смерті його матері селянське (фермерське) господарство продовжує існувати і земельна ділянка обробляється та продовжує використовуватись за цільовим призначенням. На думку апелянта, до спірних правовідносин положення ст. 407 ЦК України застосуванню не підлягають, виходячи з вимог ст. 5 ЦК України та Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів у звязку з прийняттям Цивільного кодексу України щодо права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб», оскільки на момент отримання земельної ділянки з правом постійного користування (1992-1995 роки), вказана норма закону не існувала, а зявилась лише в Цивільному кодексі України у 2004 році.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 зазначає, що законодавець називає наступні альтернативні права на землю: право власності, право постійного користування, право сумісного користування, оренда, суперфіцій, емфітевзис, сервітут, право довіреної власності управління майном, але, як вказує апелянт, емфітевзис є носієм особливого параметру як правового режиму земельної ділянки і це ті земельні ділянки, які на законних підставах були набуті у приватну власність фізичними і юридичними особами за відповідним цільовим призначенням, а потім передались у постійне користування третім особам, які виявили бажання користуватись земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб.

Тому апелянт вважає, що за чинним земельним законодавством право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб не може бути реалізовано щодо земель державної і комунальної власності, оскільки в Земельному кодексі України передбачені інші правові форми користування земельною ділянкою: право власності, право постійного користування і право оренди.

В письмових запереченнях на апеляційну скаргу Бахмацька місцева прокуратура Чернігівської області просить відхилити як необгрунтовану апеляційну скаргу ОСОБА_6, а рішення суду першої інстанції залишити без змін як ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Голова Біловежівської сільської ради Бахмацького району Чернігівської області надіслав лист, в якому зазначає, що заперечень до апеляційної скарги Біловежівська сільська рада Бахмацького району Чернігівської області не має.

В судовому засіданні ОСОБА_6 підтримав апеляційну скаргу та наполягав на її задоволенні.

Прокурор та представники ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області в судовому засіданні апеляційну скаргу не визнали та просили її відхилити, посилаючись на те, що ЦК України та чинним земельним законодавством не передбачено набуття права користування земельною ділянкою селянського (фермерського) господарства в порядку спадкування після померлої ОСОБА_9

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Перевіряючи згідно до ст. 303 ЦПК України оскаржуване рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційним судом встановлені наступні обставини справи.

Як убачається з матеріалів справи, рішенням Бахмацької районної ради народних депутатів від 28 лютого 1992 року матері позивача ОСОБА_9 надано у довічне успадковуване володіння для створення селянського (фермерського) господарства земельну ділянку загальною площею 10 га ріллі із земель запасу Біловежівської сільської ради. Цим же рішенням ОСОБА_9 затверджено головою селянського (фермерського) господарства, а членом селянського (фермерського) господарства її сина ОСОБА_6 (а.с.30). Вказані обставини учасники судового розгляду не спростовували і не заперечували.

Рішенням Біловежівської сільської ради народних депутатів від 11 грудня 1992 року для розширення селянського (фермерського) господарства виділено ОСОБА_9 у постійне успадковуване володіння земельну ділянку площею 39,9 га, у тому числі 39,7 га ріллі та кар»єр 0,2 га. (а.с.31) та ОСОБА_9 виданий Державний акт на право постійного користування землею 49,9 га, і цей Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 42 (а.с.11-12), Межі земельної ділянки, яка складається з п»яти масивів, визначені та винесені в натурі, що підтверджується описом меж на плані постійного користування землею селянського (фермерського) господарства ОСОБА_9 (а.с.12 зворот) та актами про винесення в натурі меж земельної ділянки (а.с. 28,29). Надання землі ОСОБА_9 також підтверджується дослідженим апеляційним судом оригіналом Земельної шнурової книги Біловежівської сільської ради (а.с.193-196). Зазначені обставини в апеляційному суді ніким не спростовані і не заперечувались.

За життя ОСОБА_9 склала заповіт від 27 квітня 2004 року, яким все належне їй майно або все те, що буде належати їй на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповіла своєму синові ОСОБА_6 (а.с.10).

08 лютого 2005 року ОСОБА_9 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.9). Як убачається з довідки Біловежівської сільської ради, ОСОБА_9 на день смерті проживала разом з сином ОСОБА_6, вони вели спільне господарство і ОСОБА_6 здійснював догляд за матір»ю (а.с.24).

Після смерті ОСОБА_9 відкрилась спадщина і позивач ОСОБА_6 звернувся до Бахмацької районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, про що був внесений запис до Єдиного державного реєстру заповітів та спадкових справ, проте державним нотаріусом Бахмацької районної державної нотаріальної контори позивачу ОСОБА_6 відмолено у видачі свідоцтва про право на спадщину через відсутність правовстановлюючих документів на земельні ділянки померлої ОСОБА_9

Як встановлено апеляційним судом з матеріалів справи, Селянське (фермерське) господарство «Марія» було зареєстровано 26 березня 1992 року, що підтверджується копією свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи (а.с. 27). ОСОБА_6, будучи членом селянського (фермерського) господарства «Марія» (а.с.30), з 1992 р. займався обробкою земельних угідь селянського (фермерського) господарства «Марія»і і цю землю продовжує натепер використовувати без зміни її цільового призначення, обробляючи та вирощуючи сільськогосподарську продукцію, що підтверджується довідкою Біловежівської сільської ради від 16.03.2016 р. (а.с.25). На спростування зазначених обставин в апеляційному суді належних і допустимих доказів ніким не представлено.

Як убачається з матеріалів справи, після смерті ОСОБА_9, у 2005 р. здійснено перереєстрацію селянського (фермерського) господарства і ОСОБА_6 зареєстрований як засновник та голова Селянського (фермерського) господарства «Марія» і Селянське (фермерське) господарство «Марія» продовжує здійснювати свою статутну діяльність (а.с.13-23) і спірна земельна ділянка обробляється ОСОБА_6 з 1992 року і дотепер без зміни її цільового призначення.

Будь-які акти органів державної влади щодо припинення за життя права спадкодавця щодо постійного користування вищевказаною земельною ділянкою відсутні.

Відповідно до Статуту СФГ «Марія» та внесених до нього змін, державна реєстрація яких проведена 23.12.2014 року, ОСОБА_6 є засновником господарства та одночасно його головою.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6, суд першої інстанції виходив з того, що Державний акт на право постійного користування землею, виданий на ім`я ОСОБА_9, надавав лише їй право користуватися земельною ділянкою для ведення селянського (фермерського) господарства відповідно до вимог чинного законодавства, яке діяло на той час, та не передбачено можливості спадкування даного права, при цьому позивач не позбавлений можливості звернутися до власника цієї земельної ділянки для оформлення своїх прав на користування нею. Тому, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивач не має права на успадкування права на постійне користування земельною ділянкою виділеною для створення фермерського господарства ОСОБА_9

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд, враховуючи наступне.

За ст. 41 Конституції України громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону.

В пункті 5.2. Рішення Конституційного Суду України №5-рп/2005 від 22 вересня 2005 року зазначено, що згідно з частиною третьою статті 41 Конституції України, громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ця конституційна гарантія не може тлумачитися як така, що заперечує державний захист інших визнаних майнових прав громадян (крім права власності) або обмежує можливість такого захисту прав землекористувачів, набутих свого часу відповідно до чинного на той час законодавства.

Відповідно до ст. 131 ЗК України громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Укладення таких угод здійснюється відповідно до Цивільного кодексу України.

Статтею 125 ЗК України визначено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно з ч.5 ст.102 ЗК України, укладення договорів про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб або для забудови здійснюється відповідно до Цивільного кодексу України з урахуванням вимог цього Кодексу.

Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з ч. 1 ст. 92 ЗК України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

За приписами ст. 23 Закону України «Про фермерське господарство» успадкування фермерського господарства (цілісного майнового комплексу або його частини) здійснюється відповідно до закону, а відповідно до ст. 19 цього Закону до складу майна фермерського господарства входить у тому числі і право користування землею.

Як роз'яснено у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року "Про судову практику у справах про спадкування", відповідно до ст.1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут).

Отже, з аналізу зазначених норм матеріального права можна дійти висновку, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, які належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини крім тих, які носять договірний характер, між іншим право (можливість) користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб. Колегія суддів апеляційного суду також вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що державний акт на право постійного користування земельною ділянкою, наданою померлій ОСОБА_9 для ведення селянського (фермерського) господарства, надавав їй лише право користування землею.

Чинним законодавством України не передбачено такої форми володіння землею, як довічне успадковуване володіння і не визначено механізму успадкування права користування на земельні ділянки, які належали спадкодавцям на праві довічного успадковуваного володіння. Таке право користування землею припиняється у зв'язку зі смертю особи згідно до ч. 4 ст. 24 ЦК України, тобто право користування спадкодавця земельною ділянкою не може переходити спадкоємцю навіть за наявності задавнених правовідносин, оскільки діє лише до припинення цивільної правоздатності особи-спадкодавця.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що кожна особа наділена правом звернення до власника земельної ділянки для оформлення своїх прав на користування землею і позивач не позбавлений права звернення до власника спірної земельної ділянки для оформлення своїх прав користування нею. Аргументи апеляційної скарги цих висновків суду не спростовують.

Окрім того, апеляційним судом в ході розгляду цієї конкретної справи, виходячи з важливості принципу «належного урядування», не встановлено фактів, які б підтвердили, що органи місцевого самоврядування або місцеві органи державної виконавчої влади явно свавільно перешкоджають або мають наміри позбавити ОСОБА_6 можливості обробляти землю та продовжувати займатись сільськогосподарським виробництвом.

Відтак, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції і не містять передбачених процесуальним законом підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-314, 315, 317, 319, 324 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 06 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: