Головуючий суду 1 інстанції - Москаленко В.В.
Доповідач - Карайван Т.Д.
Справа № 425/1687/15-ц
Провадження № 22ц/782/41/16
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Луганської області у складі:

Головуючого Карайван Т.Д.

Суддів: Стахової Н.В., Кострицького В.В.

За участю секретаря Коротенка С.В.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Сєвєродонецьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав та позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Рубіжанського міського суду від 21 грудня 2015 року,

ВСТАНОВИЛА:

В травні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про позбавлення його батьківських прав відносно сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що відповідач свої батьківські обов'язки по відношенню до сина не виконує і не бажає їх виконувати, не проявляє жодного інтересу до дитини, не вживає заходів щодо забезпечення своїй дитині достатнього життєвого рівня, також не сплачує аліменти. Борг по сплаті аліментів на час звернення до суду складає 20508 грн.97 коп. За ухилення від сплати аліментів вироком Рубіжанського міського суду Луганської області від 24 квітня 2014 року відповідач був засуджений на один рік обмеження волі з випробуванням на 1 (один) рік. Але ж і після закінчення зазначеного строку відповідач ставлення до сина не змінив.

В серпні 2015 року ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні. Посилався на те, що він з відповідачкою знаходився у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 26 жовтня 2012 року. Від шлюбу мають сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідачка не дозволяє йому зустрічатися з сином, приймати участь у його вихованні. Вона повністю ігнорує його намагання домовитись про участь у спілкуванні та вихованні дитини. Він розуміє свій батьківський обов'язок. Жодних обставин, які б давали підстави вважати, що його спілкування з сином може спричинити шкоду не існує. Створення перешкод відповідачем ОСОБА_2 порушує не тільки його права як батька, але суперечить інтересам дитини. Мати всіляко не допускає його до участі у вихованні, не дозволяє навіть коротких зустрічей. Позивач просив зобов'язати ОСОБА_2 усунути перешкоди у його спілкуванні з сином ОСОБА_4 Визначити такий спосіб його участі у спілкуванні та вихованні дитини: систематичні побачення з сином у першу та третю субботу місяця та в день народження сина з 12 години 00 хвилин до 16 години 00 хвилин.

Ухвалою Рубіжанського міського суду Луганської області від 04 вересня 2015 року позови об'єднані в одне провадження.

Оскаржуваним рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 21 грудня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 залишені без задоволення. Позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Суд зобов'язав ОСОБА_2 усунути перешкоди ОСОБА_3 в спілкуванні з дитиною ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Визначив спосіб участі батька, ОСОБА_3, у вихованні дитини, ОСОБА_4, а саме: встановив дні побачення з дитиною у першу та третю субботу кожного місяця з 12 години 00 хвилин до 16 години 00 хвилин.

В іншій частині у позові відмовив.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги та відмовити у задоволенні позову відповідача, посилаючись на те, що висновки суду не відповідають обставинам справи, рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального і процессуального права.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та пред'явлених в суді першої інстанції вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав, суд першої інстанції виходив з того, що позов є необґрунтованим, оскільки відсутні правові підстави для позбавлення відповідача батьківських прав з підстав невиконання ним своїх батьківських обов'язків. Крім того, відсутні належні докази для позбавлення відповідача батьківських прав з інших підстав.

Такий висновок суду є правильним з огляду на наступне.

Як установлено судом першої інстанції, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 05 лютого 2005 року. Від шлюбу мають сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає з матір'ю.

Рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 26 жовтня 2012 року шлюб між сторонами розірвано ( а.с.7,на звороті).

Відповідно до ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним.

Згідно з п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_2 вказувала на необхідність позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки останній не виконує свого батьківського обов'язку щодо виховання дитини, посилаючись на фактори зазначені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав».

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Позивачем ОСОБА_2 не надано належних та допустимих доказів невиконання відповідачем батьківських обов'язків без поважних причин, а судом не встановлено винної поведінки останнього щодо ухилення від виховання сина і свідомого нехтування ним своїми батьківськими обов'язками.

Наявність заборгованості по аліментним зобов'язанням відповідач обґрунтовує тим, що він все майно залишив позивачці, не ділив його, придбав для себе флігель який потрібно було відновити.

За недоведеності винної поведінки ОСОБА_3 щодо ухилення від виховання дитини, суд першої інстанції обґрунтовано відхилив висновки Служби у справах дітей Рубіжанської міської Ради №134 від 19 червня 2015 року, та №446 від 08.12.2015 року щодо доцільності позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав відносно дитини ОСОБА_4

За правилами статті 19 СК України висновок органу опіки та піклування не є для суду обов'язковим, а підлягає оцінці поряд з іншими доказами.

Відповідно до п.15 Постанова позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін..), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Відповідно до ст.9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

За загальним правилом позбавлення батьківських прав спрямоване насамперед на захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей та є засобом стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов'язків.

Оцінивши надані сторонами докази за правилами статті 212 ЦПК України, та зваживши на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, а ОСОБА_3 категорично проти позбавлення його батьківських прав, прагне брати участь у вихованні дитини, про що пояснив і в апеляційному суді, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що вимоги позивача є недоведеними, передбачених законом підстав для позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав щодо сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, немає.

За таких обставин суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів (ст. 212 ЦПК України) встановив, що умисне ухиляння від виховання свого сина та свідоме нехтування своїми батьківськими обов'язками відповідачем ОСОБА_3 - не відповідає фактичним обставинам справи, а тому дійшов до правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частині позбавлення батьківських прав, оскільки такий висновок узгоджується з наявними в матеріалах справи доказами та ґрунтується на нормах матеріального права.

Рішення суду в частині задоволення позовних вимог щодо усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначенні способу участі батька, ОСОБА_3, у вихованні дитини, також відповідає матеріалам справи, за огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч.7, 8 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей.

Відповідно до ч.2, ч.3 ст.157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до ст.158 СК України, за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органі опіки та піклування є обов'язковим до виконання.

Частинами 1, 2 статті 159 СК України встановлено, що якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема, якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров*я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров*я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.

Доказів про те, що участь батька у вихованні дитини та спілкуванні з нею суперечить як найкращим інтересам дитини, матеріали справи не містять.

Також встановлено, що ОСОБА_3 бажає безперешкодно спілкуватися з сином та має наміри приймати участь у його вихованні, однак на це з боку відповідача ОСОБА_2 є перешкоди, що суперечить нормальному розвиткові самої дитини.

Той факт, що батьки не спілкуються між собою не є підставою для чинення перешкод спілкування батька з дитиною.

Сам по собі факт не визнання відповідачем ОСОБА_2 позову та відсутність обгрунтувань цього з боку відповідача, вже носить характер вчинення перешкод у спілкуванні батька з дитиною.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, судова колегія дійшла висновку, що апелянтом не спростовано доводи позивача ОСОБА_3, а отже суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.

Колегія суддів вважає, що рішення ухвалено судом першої інстанції з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування відповідно до ст.309 ЦПК України немає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.303, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 21 грудня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав та позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого Суду України протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: