Справа № 274/2482/16-ц
Провадження № 2/0274/1078/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26.09.2016 року м. Бердичів

Бердичівський міськрайонний суд Житомирської області в складі: головуючого судді Щербака Д.С., при секретарі: Поступайло Х.О, розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бердичеві Житомирської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Бердичівської міської ради Житомирської області про визнання права власності на частину житлового будинку за набувальною давністю,-

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2016року позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до відповідача - Бердичівської міської ради Житомирської області з позовною заявою про визнання права власності за набувальною давністю на частину житлового будинку у розмірі 9/100 його ідеальних частин, розташованого за адресою: Житомирська область, місто Бердичів, вул. Богунська, № 4.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачам по справі на праві приватної власності належить 20/100 ідеальних частин житлового будинку №4 по вулиці Богунській у місті Бердичеві, що становить по 10/100 ідеальних частин кожному, на підставі договору купівлі-продажу частини житлового будинку від 17.06.2005 року.

На момент продажу вказаної частини будинку продавцем їм було повідомлено про те, що до їх частини будинку належить ще одна кімната, але документи на неї не зроблені. Вказана частина будинку та частина будинку, яку вони придбали були у досить жахливому стані, тому позивачі зробили ремонт у власній частині будинку, включаючи спірну кімнату, почали у ній проживати. Протягом останніх десяти років позивачі проводять ремонт вказаної частини домоволодіння, тобто, добросовісно, відкрито та безперервно володіють зазначеною частиною будинку з 2005 року. Стверджують, що за цей час жодного разу будь-хто до вказаної частини будинку не приходив, нічого не робив та не заявляв своє право на вказану частину житлового будинку.

У 2016 році стало відомо, що відповідно до довідки Бердичівського МБТІ від 15 січня 2016 року, частина житлового будинку, яка складає 9/100 ідеальних частин будинку, загальною площею 20,6 кв.м., по вулиці Богунській, 4 у місті Бердичеві зареєстрована на праві приватної власності за гр.ОСОБА_3 на підставі договору дарування, посвідченого Бердичівською державною нотаріальною конторою 11 листопада 1996 року. Вказана частина житлового будинку, складається з житлової кімнати, площею 18,5 м.кв та коридору, площею 2,4 м.кв, загальна площа 20,9 м.кв.

Оскільки починаючи з 2005 року, позивачі фактично добросовісно, відкрито, безперервно володіли та користувалися чужим майном, а саме: 9/100 ідеальних частин домоволодіння №4 по вулиці Богунській у місті Бердичеві, які належать гр.ОСОБА_3, утримували її, підтримували в належному стані, мешкали, тому набули право власності на вказану частину домоволодіння за набувальною давністю.

У судове засідання представник позивачів на підставі довіреності від 27.04.2016р. ОСОБА_4 (Добрянська) не зявилась, надала суду письмову заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити.

Представник відповідача за довіреністю від 04.01.2016р. ОСОБА_5 у судове засідання не зявилась, надала суду письмову заяву про розгляд справи без її участі та просила суд розглянути справу в межах чинного законодавства.

Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Під час судового розгляду справи судом встановлено, що позивачам по справі на праві приватної власності належить 20/100 ідеальних частин житлового будинку №4 по вулиці Богунській у місті Бердичеві, що становить по 10/100 ідеальних частин кожному, на підставі договору купівлі-продажу частини житлового будинку від 17.06.2005 року.

На момент продажу їм частини житлового будинку продавцем, вона повідомила їх про те, що до її, частини будинку належить ще одна кімната, але документи на неї не зроблені.

Позивачі провели капітальний ремонт у вказаних частинах житлового будинку та почали там проживати. Протягом останніх десяти років позивачі добросовісно, відкрито та безперервно володіють цією частиною будинку . За цей час жодного разу будь-хто до вказаної частини будинку не приходив, нічого не робив та не заявляв своє право на вказану частину житлового будинку.

У 2016 році позивачам стало відомо, що вказана частина будинку а саме 9/100 ідеальних частин житлового будинку, загальною площею 20,6 кв.м., по вулиці Богунській №4 у місті Бердичеві зареєстрована на праві приватної власності за гр.ОСОБА_3 на підставі договору-дарування, посвідченого Бердичівською державною нотаріальною конторою 11 листопада 1996 року.

Гр.ОСОБА_3, 4 березня 1997 року, помер, після його смерті жодна особа не заявила про своє право на вказану частину житлового будинку.

Згідно ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Згідно Постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; життя звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК та п. 9 Постанови)

Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК).

Крім того, враховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року.

При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. (п. 11 Постанови).

Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади (п. 13 Постанови).

Виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв'язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю.

Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). (п. 14 Постанови)

Отже, враховуючи, що позивачі добросовісно заволоділи чужим майном і понад 10 років продовжують відкрито, безперервно володіти частиною житлового будинку у розмірі 9/100 його ідеальних частин розташований за адресою: Житомирська область м. Бердичів , вул. Богунська, 4, суд вважає за можливе визнати право власності за набувальною давністю.

Крім того, наведенні в позовній заяві обставини підтвердили свідки ОСОБА_6М та ОСОБА_7

Тому, керуючись ст.ст. 212-215, 224-226 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання права власності на частину житлового будинку за набувальною давністю задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2, право власності за набувальною давністю на 9/100 ідеальних частин житлового будинку, що розташований за адресою: Житомирська область, м. Бердичів, вул. Богунська, 4, яка складається з житлової кімнати, площею 18,5 м.кв та коридору, площею 2,4 м.кв, загальна площа 20,9 м.кв.

Рішення може бути оскаржене позивачем до апеляційного суду Житомирської області через Бердичівський міськрайонний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Щербак Д.С.