Справа № 736/1182/15-ц Провадження № 22-ц/795/52/2016 Головуючий у I інстанції - Синько О. О. Доповідач - Горобець Т. В.
Категорія - цивільна
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 січня 2016 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - судді Горобець Т.В. ,

суддів Бечка Є.М., Хромець Н.С.,

при секретарі -Мартиновій А.В.

з участю представників позивача ОСОБА_1 адвокатів Швидкого О.В. та Олійника С.А., відповідача ОСОБА_4 , її представника адвоката Загальця О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Корюківського районного суду Чернігівської області від 03 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Корюківської міської ради Чернігівської області, ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Корюківська районна державна нотаріальна контора Чернігівської області, про визнання права власності на спадщину,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2015 року ОСОБА_1 звернувся з вказаним позовом , заявляючи вимоги про визнання права власності на спадщину, що відкрилась після смерті подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_8, які померли ІНФОРМАЦІЯ_1 року та ІНФОРМАЦІЯ_2 року відповідно. Вказував, що спадкове майно ОСОБА_7 складається з житлового будинку, розташованого у АДРЕСА_1 , який після смерті останнього успадкувала ОСОБА_8, як дружина. Позивач вважає, оскільки за життя кожен з подружжя ОСОБА_8 щодо свого майна склав на його користь заповіт, він, хоча і не подавав заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7, що помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, має право спадкувати житловий будинок ОСОБА_7 так як після його смерті ОСОБА_8, що померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року, успадкувала все, що належало її чоловіку, а він, після смерті ОСОБА_8 прийняв у встановленому порядку, як спадкоємець за заповітом, все належне їй майно.

Вказував, що до 2014 року документи на спадщину не оформив, а у 2014 році, маючи намір оформити спадщину, дізнався, що з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7 звернулася родичка останнього ОСОБА_4, пред»явивши заповіт, складений ОСОБА_7 на її користь 12.03.2003 року.

Обгрунтовуючи звернення з таким позовом до суду та посилаючись на ст.ст.1222,1223,1235,1268 ЦК України, зазначав, що звернення ОСОБА_4 з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7 та відсутність свідоцтва про реєстрацію шлюбу між ОСОБА_7, є перепоною для отримання ним свідоцтва про право на спадщину за заповітом на все їх, як подружжя, майно.

Рішенням Корюківського районного суду Чернігівської області від 03 листопада 2015 року позов ОСОБА_1 задоволено повністю.

Не погодившись з рішенням, ОСОБА_4 звернулася з апеляційною скаргою, вважаючи його незаконним через порушення судом першої інстанції норм процесуального права та не правильне застосування норм матеріального права.

Вказує, що судом не були дотримані вимоги ст. 212 ЦПК України щодо оцінки та дослідження доказів, порушено вимоги ст.ст.213,214 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості рішення суду. Зокрема, вважає, що суд, визнавши ОСОБА_8 спадкоємцем четвертої черги на підставі ст.1264 ЦК України відповідно встановленого рішенням Корюківського районного суду від 23.12.2014 року факту проживання ОСОБА_7 та ОСОБА_8 однією сім»єю без реєстрації шлюбу до відкриття спадщини - з 20.11.1992 року по 26.12.2005 року, протиправно відхилив її доводи та надані докази, якими підтверджується її право спадкоємця третьої черги відповідно до ст.1263,1266 ЦК України за правом представлення, так як її мати, яка померла до відкриття спадщини, є двоюрідною сестрою матері ОСОБА_7, тому за законом мала право спадкувати, як спадкоємець третьої черги, а не ОСОБА_8, як спадкоємець четвертої черги.

Крім того, ОСОБА_4 вважає такими, що не ґрунтуються на законі, висновки суду першої інстанції про те, що вона не має права спадкувати за законом, так як з заявою до нотаріуса про прийняття спадщини звернулась, але, просила видати свідоцтво про право спадщину за заповітом.

Також ОСОБА_4 у апеляційній скарзі звертає увагу суду на те, що звернення ОСОБА_1 з даним позовом до суду є безпідставним так, як спадкових прав позивача вона не порушувала, протиправних дій не вчиняла. Свідоцтво про право на спадщину їй не видане.

У судовому засіданні ОСОБА_4 та її представник адвокат Загалець О.М. апеляційну скаргу підтримали, пославшись на обставини, викладені у її письмових обґрунтуваннях.

Представники позивача ОСОБА_1 адвокати Швидкий О.В. та Олійник С.А. у судовому засіданні апеляційну скаргу просили відхилити, як безпідставну, вважаючи, що позивач довів своє право спадкування житлового будинку ОСОБА_7, який розташований у АДРЕСА_1. ОСОБА_4, на думку представника позивача Швидкого О.В., свого права на спадкування за правом представлення не довела.

Представник Корюківської міської ради та нотаріальної контори будучи повідомленими належним чином, у судове засідання не з"явились.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у судовому засіданні, дослідивши матеріали даної справи та архівної цивільної справи №736/334/15-ц, обговоривши доводи апеляційної скарги та письмових заперечень, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання права власності в порядку спадкування, суд першої інстанції дійшов висновку, що спадкове право позивача порушене і воно підлягає захисту у судовому порядку.

Рішення щодо відповідача Корюківської міської ради не вирішене .

ОСОБА_4, як спадкоємця за законом третьої черги за правом представлення, суд першої інстанції визнав такою, що не прийняла спадщину, оскільки у заяві до нотаріуса про прийняття спадщини вона вказала, що приймає спадщину за заповітом, відтак, право спадкування мають спадкоємці ОСОБА_7 за законом наступної черги.

Таким спадкоємцем відповідно до ст.1264 ЦК України (четвертої черги) суд першої інстанції визнав ОСОБА_8, яка, відповідно до рішення Корюківського районного суду від 23.12.2014 року визнана такою, що проживала із спадкодавцем однією сім»єю без реєстрації шлюбу понад п»ять років ( з 20.11.1992 року по 26.12.2005 року) до відкриття спадщини.

Проте, з рішенням та висновками суду першої інстанції не може повністю погодитись апеляційний суд, вважаючи їх такими, що не відповідають фактичним обставинам справи та ґрунтується на помилковому тлумаченні і застосуванні норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено та не оспорюється сторонами, що за життя ОСОБА_7 на праві власності належав будинок АДРЕСА_1, який ним був придбаний за договором купівлі-продажу 05.11.1992 року, право власності на будинковолодіння зареєстровано за ОСОБА_7 у реєстраційній книзі МБТІ під реєстровим номером 3134(а.с.10,58).

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_7 помер (а.с.14).

З матеріалів спадкової справи Корюківської районної державної нотаріальної контори Чернігівської області вбачається, що відносно майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_7 була заведена спадкова справа № 19/2005.

27.01.2005 року із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7 до нотаріальної контори звернулась ОСОБА_4, вказавши, що приймає спадщину, просить видати свідоцтво про право власності , як спадкоємцю за заповітом, посилаючись на заповіт, вчинений на її користь ОСОБА_7 12.03.2003 року. Ні відмова у видачі свідоцтва про право на спадщину, ні свідоцтва про право на спадщину, ОСОБА_4 нотаріусом не видавалися (а.с.69-92, а.с.103).

Судом також встановлено, що ОСОБА_1, як спадкоємець за заповітом, складеним 14.09.2014 року на його користь ОСОБА_7, у встановлений ст.1270 ЦК України строк не звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини (а.с.69-92), тому відповідно до ст.1272 ЦК України вважається таким, що не прийняв її. Рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 24.07.2015 року у наданні ОСОБА_1 додаткового строку для прийняття спадщини , яка відкрилась після смерті ОСОБА_7, відмовлено.

Факт реєстрації шлюбу між ОСОБА_7 та ОСОБА_8, тобто, що вони перебували у зареєстрованому шлюбі, позивачем суду не надано. Також, ні судом першої інстанції ні судом апеляційної інстанції, які відповідно до п.4 ст.10 ЦПК України за клопотанням сторін сприяли встановленню та відшуканню доказів факту офіційної реєстрації шлюбу між ОСОБА_7 та ОСОБА_8, на чому позивач грунтував свої вимоги, не було встановлено. У той же час встановлено, що рішенням Корюківського районного суду від 23.04.2015 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту, який має юридичне значення, а саме, факту реєстрації шлюбу ОСОБА_7 та ОСОБА_8 відмовлено( а.с.171-173).

Усупереч приписам ст. 11 ЦПК України суд першої інстанції вийшовши за межи позовних вимог, визнав доведеним право ОСОБА_1 спадкувати за заповітом майно ОСОБА_8, після її смерті, у тому числі, будинок АДРЕСА_1, що належав ОСОБА_7, вважаючи, що ОСОБА_8 прийняла спадщину після ОСОБА_7 та набула права на вказане майно, але не як спадкоємець першої черги ( дружина) , чим обґрунтовував свій позов та на чому наполягав позивач, а як спадкоємець четвертої черги відповідно до ст.1264 ЦК України.

Встановлене апеляційним судом свідчить, що суд першої інстанції з власної ініціативи та на власний розсуд визначив інші, ніж у позовних вимогах, підстави для задоволення позову ОСОБА_1, що є порушенням принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого ст. 11 ЦПК України.

Також, апеляційний суд вважає помилковими висновки суду першої інстанції про те, що ОСОБА_4, яка подала заяву нотаріусу про прийняття спадщини та просила видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_7, є такою, що спадщини за законом не прийняла.

Висновки суду в цій частині не ґрунтуються на нормах матеріального права, яким регулюються питання належності прийняття спадщини.

Порядок та строки прийняття спадщини передбачені ст.ст.1269 та 1270 ЦК України.

Статтею 1269 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має право подати заяву нотаріусу про прийняття спадщини.

Статтею 1270 ЦК України визначено строк шість місяців для подачі спадкоємцем заяви нотаріусу про прийняття спадщини. Оскільки вимоги наведених норм закону ОСОБА_4 були дотримані - 27.01.2005 року вона звернулась з письмовою заявою до нотаріусу Корюківської районної державної нотаріальної контори про прийняття спадщини ( а.с.75), вважає її такою що не прийняла спадщину, правові підстави відсутні .

Той факт, що спадкоємець, подав у встановлений строк заяву про прийняття спадщини, але невірно визначився з підставою спадкування, не може тлумачитись як підстава для визнання спадкоємця таким, що не прийняв спадщину, оскільки стаття 1269 ЦК України не передбачає будь яких інших уточнюючих чи додаткових вимог щодо порядку прийняття спадщини та щодо спеціального змісту заяви.

Згідно ст.1223 ЦК України, у разі неприйняття спадщини спадкоємцями за заповітом, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Зокрема, відповідно до ст.1263 ЦК України у третю чергу право на спадкування за законом мають рідні дядько та тітка спадкодавця.

Відповідно до ст.1266 ЦК України двоюрідний брат та сестра спадкодавця спадкують ту частку спадщини, як належала б за законом їх матері чи батьку.

Судом встановлено та визнано відповідачем, що ОСОБА_4 доводиться двоюрідною сестрою ОСОБА_7, що помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року. А мати ОСОБА_4 є тіткою ОСОБА_7.

На підтвердження цих фактів апеляційним судом також встановлено що дошлюбне прізвище ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 року згідно свідоцтва про народження НОМЕР_1 виданого Корюківським рай бюро РАГС 31.10.1946 року, було «ОСОБА_4», її батьками є ОСОБА_12 та ОСОБА_13 (а.с. 151).

Згідно свідоцтва про укладення шлюбу НОМЕР_2 виданого Корюківською міськрадою 20.08.1966 року, ОСОБА_4 уклала шлюб з ОСОБА_15 і змінила своє прізвище на Уліч ( а.с. 151).

Згідно свідоцтва про одруження НОМЕР_3, виданого рай бюро ЗАГС м. Корюківка 22.07.1967 року ОСОБА_12 115.09.1926 року уклав шлюб з ОСОБА_13, яка після реєстрації шлюбу змінила прізвище ОСОБА_13 на ОСОБА_13 ( а.с. 150) .

Згідно актового запису про народження від 21 лютого 1950 року №149 ОСОБА_13 народилась ІНФОРМАЦІЯ_4 року , її батьками були ОСОБА_19 та ОСОБА_18 ( а.с. 87 ).

Згідно актового запису про народження №1265 від 06 грудня 1949 року ОСОБА_7 народився ІНФОРМАЦІЯ_5 року, його батьками були ОСОБА_17 та ОСОБА_20 ( а.с. 89 ).

Згідно актового запису про народження № 21 від 12 лютого 1912 року ОСОБА_20 народилася ІНФОРМАЦІЯ_6 року, її батьками були ОСОБА_19 та ОСОБА_18 ( а.с. 84) .

Згідно зазначених доказів вбачається, що мати відповідачки ОСОБА_4 -ОСОБА_13 , що померла ІНФОРМАЦІЯ_7 року ( а.с.152) та мати померлого ОСОБА_7 -ОСОБА_20 є рідним сестрами, тобто ОСОБА_4 з померлим ОСОБА_7 є двоюрідними братом та сестрою .

Встановлене судом та відсутність висновку нотаріуса щодо відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину позивачу та відповідачу, або про наявність підстав для встановлення певних обставин які мають вирішуватись у судовому порядку, свідчать що позов заявлений ОСОБА_1 до суду є передчасним, оскільки доказів порушення його спадкових прав відповідачами, зазначеними у цьому позові, суду не надано.

Крім того, апеляційний суд вважає, що за наявності всіх документів, необхідних для вирішення нотаріусом питання щодо оформлення спадщини, відносно осіб, які належним чином прийняли спадщину, не позбавляють їх можливості оформлення спадщини у встановленому порядку через нотаріальну контору. Вирішення питання оформлення спадщини, черговості та порядку спадкування осіб, які звернулись у встановленому порядку з заявами до нотаріуса про прийняття спадщини, є компетенцією нотаріуса, що вбачається з Закону України «Про нотаріат» .

За змістом ст. 3 ЦПК України та ст.15 ЦК України правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Тобто, доведенню у суді підлягає факт порушення, невизнання або оспорювання конкретним відповідачем, зазначеним у позові, прав, свобод чи інтересів позивача, а також, суть порушеного права, крім того, чи саме цим відповідачем порушені права позивача, якщо факт таких порушень судом буде встановлено.

Про обов"язок судів встановити, чи дійсно були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси осіб, які звертаються до суду, а якщо були порушені, та необхідність встановлення, чи є залучені у справі відповідачі (відповідач) відповідальними за таке порушення наголошується у роз'ясненнях пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року „Про судове рішення у цивільній справі".

Також, у постанові Верховного Суду України від 25.12.2013 року у справі №6цс-78/13 та правовій позиції , зазначається, що суди не мають залишати поза увагою вимоги статті 3 ЦПК України та статті 15 ЦПК України про те, що в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право і встановлюватись має чи дійсно порушуються права позивача, та з'ясовуватись, у чому саме полягає порушення законних його прав, істотність порушення.

З положень ч.3 ст.10 ЦПК України та ст. 60 ЦПК України вбачається, що обов'язком позивача є доведення (підтвердження) в установленому законом порядку наявності факту порушення або оспорювання його прав, свобод чи інтересів.

Враховуючи все вище встановлене апеляційним судом та той факт, що доказів порушення своїх прав позивач суду не довів, апеляційний суд приходить до висновку про безпідставність та передчасність звернення ОСОБА_1 в суд даним позовом.

Твердження позивача про виникнення у нього перепон для оформлення права власності в порядку спадкування, зокрема тим, що відповідач також звернулась із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7, не можуть розцінюватись судом як порушення прав спадкоємця, оскільки право на такі дії осіб, які вважають себе спадкоємцями, надані їм положеннями ст.1269 ЦК України.

З встановленого, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої припустився порушень норм процесуального права, не вірно визначився з характером спірних правовідносин, вимогами позивача, не правильно застосував закон, який підлягає застосуванню , що призвело до передчасного і помилкового висновку про наявність підстав для судового захисту прав позивача ОСОБА_1 та задоволення його позову.

Оскільки, наслідком порушення судом першої інстанції норм процесуального права та невірне застосування норм матеріального права призвели до ухвалення рішення, яке в силу ст. 312 ЦПК України не може бути визнане законним та обґрунтованим, рішення підлягає скасуванню апеляційним судом з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 на підставі п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України на користь ОСОБА_4 з позивача ОСОБА_1 підлягають відшкодуванню судові витрати, понесені відповідачем у зв"язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій.

Зокрема, відшкодуванню підлягає судовий збір, сплачений у розмірі 1372,30 грн (за розгляд апеляційної скарги а.с.145) та судові витрати, понесені ОСОБА_4 за правову допомогу адвоката.

З Договору про надання правової допомоги від 16.09.2015 року (а.с.56) вбачається, що між ОСОБА_4 та адвокатом Закальцем О.М. було укладено договір про надання правової допомоги .

Надання правової допомоги здійснювалось адвокатом у межах, визначених договором, обсяг виконаних робіт та вартість виконаних робіт по наданню правових послуг розрахована відповідно до Актів виконаних робіт (а.с.123, 200). Квитанціями від 02.11.2015 та від 08.12.2015 року підтверджено факт та розмір гонорару, сплаченого адвокату за участь у суді першої та апеляційної інстанції по 2000,00 грн ( а.с.122,199)

З Акту виконаних робіт від 03.11.2015 року та з Акту виконаних робіт від 08.12.2015 року вбачається, що правова допомога полягала у вивченні, підготовці, складанні та оформленні правових та процесуальних документів, участь у судових засіданнях судів апеляційної та касаційної інстанції, надання консультацій які є видом правової допомоги та підлягають включенню при розрахунку витрат. Витрати на проїзд у судові засідання апеляційного суду апеляційним судом не враховуються, як такі що є необґрунтованими.

Встановлено, що за правову допомогу, надану у суді першої та апеляційної інстанцій, розмір оплати визначено з врахуванням Закону України „Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах" та становить 3858,40 та 3766,50 грн відповідно у суді першої та апеляційної інстанції (а.с.123,200)

ОСОБА_4 просить суд відшкодувати на її користь 4000,00 (по 2000,00 грн за надання правової допомоги у першій та апеляційній інстанції ) .

Право на надання правової допомоги гарантовано статтями 8,59 Конституції України, витрати по наданню правової допомоги несуть сторони (крім випадків права на безоплатну правову допомогу).

Враховуючи, що сума сплачена відповідачем адвокату за надавання правової допомоги не перевищує граничний, визначений Законом України „Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах", апеляційний суд вважає, що вимоги ОСОБА_4 по відшкодуванню витрат на правову допомогу підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, п.4 ч.1ст. 309, ст.ст.314, 316, 317,319,324 ЦПК України, апеляційний суд,

В И Р І Ш И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити .

Рішення Корюківського районного суду Чернігівської області від 03 листопада 2015 скасувати.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Корюківської міської ради Чернігівської області, ОСОБА_4 про визнання права власності на спадщину, відмовити .

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 у відшкодування витрат по сплаті судового збору 1372 ( одну тисячу триста сімдесят дві ) грн 30 коп та 4000 ( чотири тисячі ) грн 00 коп витрат на правову допомогу.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів

Головуючий:Судді: