У х в а л а

16 січня 2016 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Сеніна Ю.Л.,Лященко Н.П.,Охрімчук Л.І.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Апеляційного суду Київської області від 10 листопада 2015 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 грудня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю «Плато Плюс», Реєстраційної служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві про поновлення на роботі,

в с т а н о в и л а:

14 січня 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зазначеною заявою про перегляд судових рішень на підставі пунктів 1, 2 та 4 статті 355 ЦПК України (далі - ЦПК України).

У заяві ОСОБА_4 зазначає, що рішенням Макарівського районного суду Київської області від 17 липня 2015 року позов задоволено, постановлено скасувати наказ про покладення обов'язків керівника підприємства на ОСОБА_6, поновити ОСОБА_4 на посаді директора з виплатою заробітку за час вимушеного прогулу. Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 10 листопада 2015 року рішення районного суду скасовано, провадження у справі закрито.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 грудня 2015 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на ухвалу суду апеляційної інстанції на підставі пункту 5 частини четвертої статті 328 Цивільного процесуального кодексу України.

ОСОБА_4 просить скасувати ухвали судів апеляційної та касаційної інстанції, а справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального та процесуального права та на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеним у постановах Верховного Суду України висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, зокрема частини третьої статті 99 Цивільного кодексу України, статей 36, 38, 116, 117, 233, 235 Кодексу законів про працю України та статті 300 Цивільного процесуального кодексу України.

На підтвердження своїх доводів ОСОБА_4 наводить постанови Верховного Суду України від 31 жовтня 2012 року, 20 лютого, 3 липня та

20 листопада 2013 ухвали Верховного Суду України від 7 листопада 2001 року, 20 січня та 15 вересня 2010 року, ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 грудня 2012 року, 10 липня 2013 року, 9 вересня та 21 жовтня 2015 року.

Перевіривши доводи заяви, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що підстави для відкриття провадження у справі відсутні.

Відповідно до статті 355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана з підстав неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності або встановленої законом компетенції судів щодо розгляду цивільних справ та неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності або встановленої законом компетенції судів щодо розгляду цивільних справ.

Постановляючи ухвалу про закриття провадження в справі, суд апеляційної інстанції, з висновками якого погодився й суд касаційної інстанцій, виходив з того, що між сторонами виник спір із корпоративних відносин, який не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

У наданих для порівняння судових рішеннях зроблені такі висновки:

- у постановах від 31 жовтня 2012 року та 20 лютого 2013 року Верховний Суд України зазначив, що за змістом статті 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. В разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення працедавцем трудового законодавства, не підтверджуються або працедавцем не визнаються останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на частину першу статті 38 КЗпП України;

- у постанові Верховного Суду України від 3 липня 2013 року викладена правова позиція відповідно до якої у разі непроведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу;

- у постанові від 20 листопада 2013 року Верховний Суд України виходив з того, що за наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору;

- в ухвалі від 26 грудня 2012 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, залишаючи без змін ухвалені у справі судові рішення, виходив з встановленого факту порушення прав позивача при нарахуванні середнього заробітку за час невиконання рішення про поновлення на роботі;

- в ухвалі від 10 липня 2013 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, скасовуючи рішення суду апеляційної інстанції та залишаючи в силі рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, виходив з того, що відповідач допустив порушення щодо негайного виконання рішення суду в частині поновлення незаконно звільненого працівника на роботі;

- в ухвалі від 9 вересня 2015 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшов висновку, що за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати;

- в ухвалі від 21 жовтня 2015 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, скасовуючи рішення суду апеляційної інстанції та залишаючи в силі рішення суду першої інстанції, виходив з того, що негайне виконання рішення суду про поновлення на роботі містить обов'язок, а не право власника не пізніше наступного дня після проголошення судового рішення видати наказ про поновлення на роботі незалежно від відкриття виконавчого провадження.

Порівняння вищенаведених судових рішень із судовим рішенням, яке просить переглянути ОСОБА_4 не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального і процесуального права спірних правовідносин дійшов протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог.

Ухвали Верховного Суду України від 7 листопада 2001 року, 20 січня

2010 року та 15 вересня 2010 року не можуть слугувати прикладом неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, оскільки зазначені судові рішення були предметом перегляду за заявою ОСОБА_4 за результатом розгляду якої Верховним Судом України постановлено ухвалу від 30 грудня 2015 року про відмову у прийнятті справи до провадження.

Надана ОСОБА_4 для порівняння ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 грудня

2015 року не свідчить про наявність підстав для перегляду судових рішень згідно вимог пункту 2 частини першої статті 355 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_3339/ed_2015_02_12/pravo1/T041618.html?pravo=1>.

Керуючись статтею 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховним Судом України справи за позовом ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю «Плато Плюс», Реєстраційної служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві про поновлення на роботі за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Апеляційного суду Київської області від 10 листопада 2015 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 грудня 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Ю.Л. Сенін
Н.П. Лященко
Л.І. Охрімчук