Справа № 346/1008/16-ц
Провадження № 22-ц/779/1666/2016
Головуючий у 1 інстанції Обідняк В. Д.
Суддя-доповідач Девляшевський В.А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Девляшевського В.А.,

суддів: Пнівчук О.В., Соколовського В.М.,

секретаря: Шемрай Н.Б.,

з участю: представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ТзОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» про визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення грошових коштів, за апеляційною скаргою ТзОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» на рішення Коломийського міськрайонного суду від 30 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У лютому 2016 року ОСОБА_2 пред'явив до ТзОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» позов про визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення грошових коштів. Позовні вимоги мотивував тим, що умови договору фінансового лізингу №001195, укладеного між сторонами 01.12.2015 року не відповідають діючому законодавству та порушують його права як лізингоодержувача та споживача. Крім того, вказував, що даний договір повинен був бути нотаріально посвідченим, оскільки він містить елементи договору оренди та договору купівлі-продажу транспортного засобу. А тому позивач просив визнати вищевказаний договір недійсним та стягнути на його користь сплачений ним платіж у розмірі 60 000 грн.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 30 травня 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено. Постановлено визнати недійсним договір фінансового лізингу №00195 від 01.12.2015 року та стягнути із ТзОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» на користь ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 60 000 грн. Цим же рішенням постановлено стягнути з ТзОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» в дохід держави 600 грн судового збору.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, представник ТзОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» подав апеляційну скаргу, у якій посилається на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права. Апелянт вважає, що відповідач не порушував права ОСОБА_2 як споживача, оскільки у відповідача як лізингодавця ще не виникло зобов'язання щодо придбання предмету лізингу, у зв'язку із несплатою позивачем в повному обсязі лізингових платежів. Представник відповідача також звертає увагу суду на те, що договір лізингу був підписаний позивачем на кожній сторінці, що свідчить про його згоду з умовами спірного договору. При цьому, зазначає апелянт, позивачем не було подано заяви про зміну умов договору, які йому здавались несправедливими. Також апелянт вказує на те, що судом першої інстанції не було зазначено які саме умови спірного договору є несправедливими, в чому саме полягає їх несправедливість, а також якої шкоди вони завдали позивачу. Представник апелянта зауважує, що позивач не скористався можливістю не підписувати договір у разі неповного ознайомлення із текстом договору або можливістю одержати примірник договору для попереднього ознайомлення з ним. Крім того, апелянт вказує на те, що судом першої інстанції не було враховано практику розгляду аналогічних справ Вищим спеціалізованим судом України. Посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, апелянт просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

В засідання апеляційного суду представник ТзОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» не з'явився з невідомих причин, хоч був належним чином повідомлений про розгляд справи. Отже, є правові підстави для розгляду справи у його відсутності.

Представник ОСОБА_2 апеляційну скаргу заперечив, рішення суду вважає законним та обґрунтованим, а тому просить залишити його без змін.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено і з матеріалів справи вбачається, що 01 грудня 2015 року між сторонами було укладено договір фінансового лізингу № 001195 з додатками, згідно п.1.1 якого предметом лізингу був транспортний засіб «Subaru» ХV (а.с. 5-12).

Відповідно до додатку № 1 до договору вартість предмета лізингу становить 22 828,13 доларів США, авансовий платіж - 50%, щомісячний платіж 951,17 доларів США, адміністративний платіж (10%) 2282,81 доларів США, комісія за передачу (3%) - 684,84 доларів США (а.с. 11).

На виконання умов договору лізингу 01.12.2015 року ОСОБА_2 оплатив на рахунок ТзОВ «Лізингова компанія «ВашАвто» платіж у розмірі 60 000 грн, що підтверджується квитанцією №15 (а.с.14).

Відповідно до положень ч.ч.1,2,3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими, тобто якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язку на шкоду споживача. виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору.

Колегія суддів зауважує, що аналізуючи зміст укладеного сторонами договору фінансового лізингу, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що значна частина його умов є несправедливими відносно споживача та суперечать загальним принципам, зазначеним в ч.1 ст.808 ЦК України, а також положенням Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки фактично всю відповідальність та всі ризики покладено на споживача (лізингоодержувача) та виключення такої для лізингодаця.

Зокрема, відповідно до п. 1.4 договору лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за виконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу, тощо. За вищевказаними зобов'язаннями відповідає продавець, відомості про якого в договорі і додатках до нього взагалі відсутні.

Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» встановлено, що за договором фінансового лізингу зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно ст. 806 ЦК України визначено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до п. 10.15 договору коригування розміру лізингових платежів у випадках передбачених цим договором не призводить до збільшення загальної вартості предмета лізингу. Відповідно також не збільшується частина лізингових платежів, які відшкодовують (компенсують) частину вартості предмета лізингу. Зазначене коригування індексує частину лізингових платежів - комісію (винагороду) лізингодавця в частині витрат на фінансування предмета лізингу.

Згідно з п. 10.13 договору передбачено, що розмір лізингової плати може індексуватися в залежності від конвертації гривні в іноземну валюту та змінами ситуації на грошовому ринку.

Також вбачається зі змісту п.10.13 договору, розмір лізингової плати може індексуватися та змінюватися в залежності від зміни законодавства, розміру податків і прирівняних до них платежів, зміни ситуації на грошовому ринку, які впливають на вартість предмету лізингу. Проте формули перерахунку не передбачено.

Крім того, лізингодавець залишив за собою право на односторонню зміну лізингових платежів.

В п.10.5 договору зазначено, що у випадку виникнення податкових та прирівняних до них платежів, лізингодавець має право вимагати зміни розміру лізингових платежів, а лізингоодержувач зобов'язаний прийняти такі зміни.

Також п.10.15 договору передбачає, що в разі відмови лізингоотримувача від підписання додаткової угоди про коригування розміру платежів та вартості предмету лізингу лізингодавець вправі в односторонньому порядку розірвати договір, вимагати повернення предмету лізингу, а вже сплачені споживачем платежі не повертаються.

Таким чином, суд першої інстанції, аналізуючи вищезазначені положення договору приходить до вірного висновку про те, що навіть при сплаті лізингоодержувачем лізингових платежів, що перевищують більше ніж 50 відсотків вартості предмета лізингу лізингодавець має право не повертати дані кошти.

В той же час, за договором у позивача відсутні права на одержання будь-якої компенсації від відповідача у зв'язку із невиконанням договору.

Нечітке визначення підстав зміни вартості платежів, розміру предмету лізингу, порядку перерахунку з одночасним правом змінювати в односторонньому порядку ці умови, надають лише одному учаснику відносин право на збільшення платежів та вартості у формально правильній поведінці і призводить до позбавлення іншого учасника правовідносин можливості будь-яким чином впливати на зміну істотної умови договору.

Тому колегія суддів погоджується із висновком суду, що вищезазначені положення договору свідчать про несправедливість умов, які вказані у п.п. 4, 5, 7, 11, 13 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а виконання зобов'язань забезпечено лише відповідальністю лізингоотримувача.

Таким чином, оскільки договором забезпечено захист інтересів лише лізингодавця, вказане свідчить про очевидну диспропорцію між правами та обов'язками сторін.

Колегія суддів констатує, що для визнання умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків і завдають шкоди споживачеві.

Аналізуючи положення договору фінансового лізингу №001195, колегія суддів вважає, що ознаки, які вказують на несправедливість по відношенню до споживача, наявні у договорі, а тому суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про визнання недійсним договору фінансового лізингу.

Згідно з ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно з п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Відповідно до положень ч. 1, п. 4 ч. 3, ч. 5, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Забороняються як такі, що вводять в оману недостовірне повідомлення про наявність обмеженої кількості товарів або з метою спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Таким чином, Законом України «Про захист прав споживачів» встановлено недійсність правочинів, здійснених з використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема у введенні в оману споживачів, шляхом пропонування з метою реалізації однієї продукції до реалізації іншої, позбавлення споживачів достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення.

Згідно з ст. 21 Закону України «Про захист споживачів» крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач; будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що Договір фінансового лізингу №001195 від 01 грудня 2015 року з Додатками № 1, 2 підлягає визнанню недійсним, а тому правильно стягнув із відповідача на користь позивача кошти у сумі 60 000 грн.

При цьому колегія суддів враховує правову позицію Верховного Суду України, викладену в постанові від 16.12.2015 року у справі №6-2766цс15.

Рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому з мотивів, зазначених в апеляційній скарзі, підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 218; 307; 308; 313;314; 315; 319; 324; 325 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ТзОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» відхилити, а рішення Коломийського міськрайонного суду від 30 травня 2016 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий В.А. Девляшевський

Судді: О.В. Пнівчук

В.М. Соколовський