У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Закропивного О.В., Журавель В.І., Штелик С.П.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до державного підприємства «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості» про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 9 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 26 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 17 серпня 2011 року його прийнято на роботу на посаду начальника відділу аналітичної обробки інформації державного підприємства «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості». 15 квітня 2015 року позивача звільнено із займаної посади за прогул без поважних причин на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. Вважає, що його звільнили з порушенням порядку накладення дисциплінарного стягнення, у день звільнення з наказом ознайомлений не був, відповідний лист отримав 20 квітня 2015 року.

Зазначає, що 5 березня 2015 він був відсутній на робочому місці у зв'язку з порушення роботодавцем законних прав, а саме: невиплатою заробітної плати з грудня 2014 року та судовим розглядом спору. Акти про відсутність на робочому місці позивача складено з порушенням вимог законодавства.

25 лютого 2015 року та 4 березня 2015 року позивач звертався із заявою до відповідача про скорочення терміну попередження та майбутнє вивільнення працівника на підставі п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України.

Вважає, що невиплата заробітної плати є поважною причиною для невиходу на роботу, тому звільнений він незаконно і відповідач зобов'язаний поновити його на займаній посаді та виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 5 березня 2015 року по 24 вересня 2015 року у розмірі 57 432 грн 80 коп.

Також вважає, що внаслідок незаконних дій йому спричинено моральну шкоду, яка виразилася у переживаннях, втраті душевного спокою, роздратованості через відсутність засобів для забезпечення належного рівня життя, погіршенні стану здоров'я. Позивач втратив можливість працевлаштуватися на інше місце роботи. Розмір моральної шкоди оцінює у 2 тис. грн.

З огляду на викладені обставини, просив позов задовольнити.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 9 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 26 січня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Зокрема, суди першої та апеляційної інстанцій, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

Судами установлено, що згідно із наказом від 17 серпня 2011 року № 328-К, ОСОБА_4 був прийнятий на роботу начальника відділу аналітичної обробки інформації державного підприємства «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості».

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договiр, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договiр до закiнчення строку його чинностi можуть бути розiрванi власником або уповноваженим ним органом лише у випадках прогулу (в тому числi вiдсутностi на роботi бiльше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Відповідно до службової записки заступника начальника відділу кадрів Черниш Л.Б. від 15 квітня 2015 року, ОСОБА_4 з 5 березня 2015 року по 15 квітня 2015 року був відсутній на роботі, про що складені відповідні акти. Позивачу був направлений рекомендований лист з повідомленням не пізніше 10 квітня 2015 року з'явитися до відділу кадрів та надати документ, який посвідчує відсутність на робочому місці з поважних причин. Також ОСОБА_4 попереджено, що у випадку нез'явлення або відсутності вищезгаданого документу, його буде звільнено з роботи за прогул без поважних причин. Зазначений лист позивач отримав 2 квітня 2015 року, про що свідчить копія повідомлення.

Наказом від 15 квітня 2015 № 85-К «Про припинення трудового договору», ОСОБА_4 звільнений 4 березня 2015 року із займаної посади за прогул без поважних причин на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. Лист з наказом про звільнення був направлений позивачу поштою 17 квітня 2015 року, вручений адресату особисто 20 квітня 2015 року.

Також правильним є висновок суду апеляційної інстанції про виключення з мотивувальної частини рішення суду першої інстанції підставу відмови у задоволенні позову - пропуск позивачем строку позовної давності, оскільки відмова у позові з таких підстав можливе лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим, а у разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду, у задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Ураховуючи викладене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити судові рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 9 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 26 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Закропивний

В.І.Журавель

С.П.Штелик