Справа № 756/4695/15-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/814/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Шумейко О.І.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Шкоріна О.І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 січня 2016 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі головуючого судді: Шкоріної О.І.,

суддів: Прокопчук Н.О., Стрижеуса А.М.,

при секретарі: Юрченко А.С.,

за участю: представника позивача - ОСОБА_3

представник відповідача - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4, яка діє на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_5,на рішення Оболонського районного суду м.Києва від 29 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2015 року позивач ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості. Свої вимоги обґрунтовував тим, що між сторонами існувала усна домовленість з приводу виконання роботи пов'язаної зі створенням програмного забезпечення. Позивач виконав взяті на себе зобов'язання, ОСОБА_5 зі свого боку не сплатив погоджену вартість виконаних робіт. У травні 2014 року відповідач ОСОБА_5 підписав розписку, відповідно до якої зобов'язався сплатити позивачу грошові кошти у сумі 4600 доларів США за створення на замовлення програмного забезпечення до 31 грудня 2014 року. Проте своїх зобов'язань по сплаті суми заборгованості відповідач не виконав. Просив стягнути з останнього основний борг у сумі 107858, 57 грн., три проценти річних у розмірі 859, 91 грн.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2015 року задоволені позовні вимоги ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 суму боргу в розмірі 107858 грн. 57 коп., три проценти річних від простроченої суми боргу у сумі 859 грн. 91 коп.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з таким рішенням, ОСОБА_4, яка діє на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_5, подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В апеляційній скарзі послалась на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Вважає, що рішення не відповідає фактичним обставинам справи, є необ'єктивним, оскільки судом першої інстанції неповно з'ясовані обставини справи.

В судовому засіданні представник ОСОБА_5 - ОСОБА_4 апеляційну скаргу підтримала і просила її задовольнити.

Представник ОСОБА_6 - ОСОБА_3 проти доводів апеляційної скарги заперечував і просив рішення як законне і обґрунтоване залишити без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та пред'явлених у суді першої інстанції вимог, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом установлено, що між сторонами існувала домовленість з приводу виконання робіт по розробці програмного забезпечення.

Відповідно до розписки від 15 травня 2014 року відповідач ОСОБА_7 зобов'язався у строк до 31 грудня 2014 року сплатити ОСОБА_6 4600 доларів США за створення на замовлення програмного забезпечення.

В тексті розписки також наявний підпис відповідача та напис, що робота виконана.

Спору з приводу набуття авторських прав на результат виконання робіт між сторонами не існує.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами виникли правовідносини на підставі договору підряду, який виконано позивачем, а відповідач, отримавши виконану на його замовлення роботу, обумовлену ціну не оплатив.

Такий висновок суду першої інстанції ґрунтується на встановлених обставинах і відповідає вимогам матеріального закону.

Відповідно до ст.837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Згідно з ст.854 ЦК України якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов'язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково.

За приписами ст.639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Законом не встановлені вимоги щодо форми договору підряду.

Положеннями ст.207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що підписана відповідачем розписка у розумінні ст.207 ЦК України є достатньою для підтвердження письмової форми правочину.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що зазначена розписка не може підтверджувати укладеного між сторонами договору, оскільки не містить повних ідентифікаційних даних позивача та відповідача, технічних завдань на створення відповідного об'єкта права інтелектуальної власності - програмного забезпечення, колегія суддів відхиляє, оскільки між сторонами виникли правовідносини на підставі договору підряду, вимоги щодо форми якого законом не встановлені. Посилання ж представника відповідача в апеляційній скарзі на те, що на правовідносини, які виникли безпосередньо між позивачем та відповідачем, поширюються норми ст..1107 ЦК України, та, відповідно, правочин вважається нікчемним, адже укладений не в письмовій формі, не відповідають дійсним обставинам справи.

Крім того, в своїх поясненнях до апеляційної скарги представник відповідача - ОСОБА_4 фактично підтверджує існування між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 домовленості на виконання робіт щодо створення програмного забезпечення за відповідним замовленням, заперечуючи лише суму заборгованості.

В обґрунтування своїх заперечень щодо існування заборгованості відповідача перед позивачем, представник ОСОБА_5 посилалась на те, що частина заборгованості в сумі 4500 доларів США була погашена відповідачем і ці кошти були отримані свідком ОСОБА_8 для позивача за розробку програмного забезпечення, що підтверджується підписаним свідком документом.

Але, колегія суддів вважає, що наданий представником відповідача до пояснень документ від 30 березня 2012 року про те, що сума в розмірі 4500 доларів США отримана через ОСОБА_8 в підзвіт, за розробку ПЗ, контрагент ОСОБА_6, не спростовує наявність заборгованості ОСОБА_5 перед ОСОБА_6 за створення на замовлення програмного забезпечення в сумі 4600 доларів США, що підтверджено відповідачем 15 травня 2014 року (дата складання розписки).

Доводи представника відповідача про те, що програмні забезпечення, назви яких були озвучені в судовому засіданні свідком ОСОБА_8 як такі що виконані позивачем, створювалися на замовлення відповідача іншими групами розробників (авторів) на підставі відповідних договорів, під керівництвом зовсім інших менеджерів проектів, не можуть бути прийняті в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення, оскільки самі по собі договори, укладені в 2013 році, не спростовують наявність на травень 2014 року існування заборгованості відповідача перед позивачем.

Оскільки підписана відповідачем розписка, підпис і складання якої представником відповідача не заперечується, є достатньою для підтвердження письмової форми правочину, тому посилання в апеляційній скарзі на недотримання сторонами п.3 ч.1 ст.208 ЦК України колегія суддів відхиляє.

Отже, колегія суддів вважає, що зміст складеної та підписаної відповідачем розписки від 15 травня 2014 року дає підстави стверджувати, що сторони встановили ціну роботи в розмірі 4600 доларів США, робота ОСОБА_6 виконана, про що свідчить напис ОСОБА_5 в тексті розписки «работа выполнена», останній же своїх зобов'язань не виконав, виконану роботу не оплатив.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення вимог ОСОБА_6 і стягнення з ОСОБА_5 107858 грн.57 коп. Крім того, оскільки у відповідача існує невиконане грошове зобов'язання, суд першої інстанції на підставі ч.2 ст.625 ЦК України обґрунтовано стягнув 3 % річних за період з 1 січня 2015 року по 7 квітня 2015 року у сумі 859 грн.91 коп.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення ухвалено судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги його висновків не спростовують.

З огляду на викладене, передбачених ст.309 ЦПК України підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції по даній справі немає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.303, 308, 313, 315 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, яка діє на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_5, - відхилити.

Рішення Оболонського районного суду м.Києва від 29 жовтня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: