У Х В А Л А

15 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І.,
Лященко Н.П., Охрімчук Л.І.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 листопада 2015 року в справі за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про визнання кредитного договору частково недійсним,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 26 червня

2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 30 липня 2015 року, у задоволенні позовних вимог

ОСОБА_4 відмовлено.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 листопада 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 26 червня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 30 липня 2015 року залишено без змін.

3 лютого 2016 року до Верховного Суду України звернулася

ОСОБА_4 із заявою про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 листопада 2015 року, посилаючись на неоднакове застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме положень статей 11 та 18 Закону України «Про захист прав споживачів», що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

У підтвердження неоднаковості застосування норм матеріального права заявниця надала ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 серпня та 22 жовтня 2014 року, а також послалась на постанови Верховного Суду України від 22 жовтня 2014 року,

13 травня, 10 червня та 23 грудня 2015 року.

Перевіривши доводи заявниці, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

При цьому під застосуванням норм матеріального права у подібних правовідносинах слід розуміти такі правовідносини, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 суд першої інстанції, з висновками якого погодилися суди апеляційної й касаційної інстанцій, дійшов висновку, що оскаржувані пункти кредитного договору не суперечать ЦК України, статтям 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; підвищення фінансової процентної ставки на 2 % річних не є, у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», непропорційно великою сумою компенсації у разі невиконання зобов'язань за договором, а вказаний у договір розмір подвійної облікової ставки НБУ не перевищує розміру суми компенсації, яку можна вважати несправедливою.

Наданою для порівняння ухвалою від 20 серпня 2014 року суд касаційної інстанції погодився з висновками судів попередніх інстанцій, які задовольняючи позовні вимоги про визнання п. 9.1 кредитного договору недійсним виходили з того, що умови зазначеного пункту договору в частині встановлення процентної ставки у вигляді 0,19 % щоденно на залишок основної суми кредиту, а також умови щодо подвоєння та потроєння розміру процентної ставки у випадку прострочення виконання кредитних зобов'язань є несправедливими та такими, що не відповідають вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» та висновкам, викладеним у рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року.

Ухвалою від 22 жовтня 2014 року суд касаційної інстанції залишив без змін рішення апеляційного суду, який визнав кредитний, іпотечний та договір поруки недійсними з підстав того, що умови кредитного договору є несправедливими в цілому, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотності дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршення становища споживача, що є підставою для визнання такого договору недійсним та, як наслідок, визнання недійсними договорів поруки й іпотеки, які є похідними від основного договору. При цьому апеляційним судом установлено, що банк не надав кредитору повної інформації про умовив кредитування, орієнтованої сукупної вартості кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору; додатковою угодою до спірного договору включив положення, які є несприятливими, оскільки містять умови про зміни у витратах; є дисбаланс зарахування відсотків та тіла кредиту, що також ставить в тяжке, несприятливе становище споживача в договірних зобов'язаннях; графік погашення кредиту взагалі не видавався, які суми на які рахунки зараховувалися невідомо тощо.

Отже, надані для порівняння ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 серпня та 22 жовтня 2014 року та ухвала колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 листопада 2015 року, про перегляд якого подано заяву, постановлені у справах з різними фактичними обставини, що не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ неоднаково застосував норми матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Постанови Верховного Суду України від 22 жовтня 2014 року,

13 травня, 10 червня та 23 грудня 2015 року, прийняті за результатами розгляду заяв про перегляд Верховним Судом України судового рішення суду касаційної інстанції з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, не є судовими рішеннями суду касаційної інстанції, тому не можуть бути прикладом неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, передбаченого пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись ст. ст. 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про визнання кредитного договору частково недійсним за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 листопада 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Гуменюк

Н.П. Лященко

Л.І. Охрімчук