Справа № 367/8757/15-ц Головуючий у І інстанції Саранюк Л. П.
Провадження № 22-ц/780/2215/16 Доповідач у 2 інстанції Суханова Є. М.
Категорія 26 20.05.2016
УХВАЛА

Іменем України

18 травня 2016 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді-Суханової Є.М.,

Суддів Мережко М.В., Данілова О.М.,

При секретарі: Бобко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Апеляційного суду Київської області у м. Києві матеріали цивільної справи з апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 15 лютого 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування витрат за договором доручення, -

в с т а н о в и л а :

Позивач звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, мотивуючи свої вимоги тим, що 17.12.2011р. вона та ОСОБА_2 уклали договір позики за яким вона передала відповідачу 100 000 доларів США.

Факт укладення договору позики та передача нею коштів вона підтверджує розпискою складеною відповідачем власноруч 17.12.2011 р.

За укладеним договором відповідач брав гроші під свій інвестиційний проект, котрий мав здійснитися до кінця 2012 року та зобов'язався повернути гроші в повному об'ємі, якщо не піде робота.

Станом на 22.12.2015 року незважаючи на багаторазові вимоги щодо повернення коштів відповідачем не було вчинено жодних дій, щодо повернення коштів за розпискою від 17.12.2011р.

Станом на 22.12.2015 р. 1 долар США за офіційним курсом НБУ коштує 23,51 грн., отже, 100 000 доларів США коштують 2 351 000 (два мільйони триста п'ятдесят одна тисяча) гривень 00 копійок.

Відповідно до ст.ст. 1048, 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості , такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором, та на вимогу позикодавця сплатити проценти від суми позики, які визначаються в розмірі 12% річних.

Виходячи з даної норми станом на 22.12.2015р. відповідач загалом повинен сплатити 846 360 грн. 00 коп. річних.

У зв'язку з вищевикладеним просить суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь 2 351 000 грн. 00 коп. та 846 360 грн. 00 коп. - розмір 12% річних за користування позичених коштів.

В судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував подав до суду зустрічну позовну заяву, посилаючись на те, що згідно з предметом вказаних договорів Виконавець ( ТОВ «Вітер груп) брав на себе зобов'язання виготовити телевізійний продукт для Партнера (позивач) , зокрема, здійснити зйомку програм, телемонтаж програм, провести переговори щодо телетрансляції програми, що повинна відповідати умовам, затвердженим у Додатку № 1 до даного договору, а Партнер зобов'язувався прийняти та оплатити надані послуги.

Відповідно до п. 4.1 договору №7 від 09.02.2012р. загальна вартість послуг за даним договором складає 1 195 818, 40 грн. без ПДВ (Відповідно вартість ПДВ складає 1 434 982,08 грн.)

Відповідно до п. 4.1 договору №21 від 29.10.2012 року загальна вартість послуг за даним договором складає 1 746 400,00 грн. без ПДВ (Відповідно вартість з ПДВ складає 2 095 680,08 грн.

Вказана вище вартість послуг була оплачена відповідачем у повному обсязі у касу ТОВ «Вітер груп», про що свідчать відповідні квитанції до прибуткового касового ордеру .

Послуги за договором №7 від 09.02.2012р. та договором №21 від 29.10.2012р. були надані позивачу у повному обсязі, що підтверджується відповідними актами надання послуг.

Таким чином, відповідачем були здійснені витрати з оплати вартості послуг за договором №7 від 09.02.2012р. та договором №21 від 29.10.2012р. гроші у загальній сумі 3 530 662,08 грн.

Відповідно до п.2 ч.2 ст. 1007 ЦК України, довіритель зобов'язаний відшкодувати повіреному витрати, що пов'язані з виконанням доручення.

На теперішній час зроблені відповідачем, як повіреним позивача витрати щодо оплати вартості послуг за договором №7 від 09.02.2012р. та договором №21 від 29.10.2012р. позивачем не відшкодовані.

Просить стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 заборгованість з відшкодування витрат повіреного з оплати вартості послуг на загальну суму 3 530 662,08 грн. 08 коп. з яких 1 434 982,08 грн. вартість послуг за договором №7 від 09.02.2012р. та 2 095 680,08 грн. вартість послуг за договором №21 від 29.10.2012 р.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 15 лютого 2016 року позов ОСОБА_3, визнано підлягаючим до задоволення, а зустрічний позов ОСОБА_2 не підлягаючим до задоволення.

Не погодившись з висновками суду, апелянт звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким відмовити у задоволенні первісного позову та задовольнити позов апелянта.

Колегія суддів вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги вважає, що вона не обґрунтована та задоволенню не підлягає.

Судом першої інстанції було встановлено, що 17.12.2011р. ОСОБА_3 позичила ОСОБА_2 100 000 доларів США, що стверджується письмовою розпискою ОСОБА_2 від 17.12.2011р. (а.с.11) і заявкою на видачу готівки із «Юнікредит банк» від 01.11.2011р. в розмірі 167 600 доларів США.

В розписці вказано, що ОСОБА_2 бере кошти в сумі 100 000 доларів США під інвестиційний проект і бізнес на 2012 рік. Якщо не піде робота, то гроші будуть повернуті в повному об'ємі .

Однак, кошти повернуті не були і відповідно позивач ОСОБА_3 ставить питання про повернення коштів за договором позики.

Станом на 22.12.15р. 1 долар США за офіційним курсом НБУ становив 23 грн. 51 коп. (100 000 * 23,51) відповідно сума позики в гривнях рівняється 2 351 000 грн.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона передає у власність грошові кошти або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей, того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, або речі визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням є зобов'язання для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язані встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін), зокрема відшкодування збитків та моральної шкоди.

Згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошових зобов'язань.

Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до вимог вищевказаних норм, 12% від суми боргу за три роки становить 846 360 грн. (2 351 000 : 100*12*3).

Апелянт ОСОБА_2 подала до суду зустрічну позовну заяву про відшкодування витрат за договором доручення, мотивуючи тим, що нею від імені ОСОБА_3 на підставі доручення було укладено договори з ТОВ «Вітер груп» на виготовлення телевізійного продукту:

Договір №7 від 09.02.2012р. на суму - 1434982,08 грн. і №21 від 29.10.2012р. на суму 2 095 680 грн. 08 коп. на загальну суму 3 530 662,08 грн.

Мотивує тим, що ці кошти вона сплатила зі своїх коштів, а тому просить стягнути цю суму з ОСОБА_3

Колегія суддів встановила із наданих ОСОБА_3 копій банківських квитанцій, що знаходяться в матеріалах справи, ОСОБА_3 сама сплачувала кошти за договором №7 від 09.02.2012р. Щодо договору №21 від 29.10.2012р., то взагалі ніякої діяльності по цьому договору ТОВ «Вітер груп» не проводилося.

Колегія суддів також встановила, що апелянт посилається на те, в неї були доручення від позивача, які вона нібито виконувала на прохання ОСОБА_3.

Натомість, колегія суддів встановила, як слідує з копії доручення від імені ОСОБА_3 на ім'я ОСОБА_2 від 22.07.2011р. не надано повноважень ОСОБА_2 на вчинення чи укладення будь-яких договорів.

Вивчивши матеріали апеляційної скарги та розглядаючи її в межах апеляційних вимог, передбачених вимогами ст. 303 ЦПК України, дає належну процесуальну оцінку апеляційним доводам, а саме:

В своїх первісних позовних вимогах, позивачка посилається на наявність розписки про те, що між сторонами був укладений договір позики на суму 100 000 доларів, які просила стягнути з апелянта.

Належний доказ-тобто розписка була перевірена судом першої інстанції ( копія знаходиться в матеріалах справи а.с.11) посвідчена апеляційним судом, який затребував оригінал розписки.

Таким чином, встановлено наявність договору позики за розпискою, жодних доказів причинно-наслідкового зв»язку між розпискою та договорами про спільну діяльність між сторонами не встановлено.

Посилання апелянта на те, що гроші були вз»яті на створення телепрограм не доведені, договори підписані відповідачкою-апелянтом та жодного процесуального відношення до позивача, не мають, позичені гроші за розпискою, повернуті не були, що не оспорює апелянт, а таким чином, позов підлягає задоволенню, а апеляційна скарга відхиленню.

Намагаючись спростувати висновки суду в цій частині, апелянт посилається також на те, що з розписки не вбачається, що вона позичила долари США, а зазначено тільки «доларів».

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Колегія суддів вважає, що посилання апелянта на відсутність зазначеної валюти не є доведеним, а відповідно до звичаїв ділового обороту, договір позики або розписка укладається або у національній валюті або в доларах США, а тому судом першої інстанції вірно зроблений перерахунок доларів США, по курсу НБУ, на момент розгляду справи та позичена сума стягується в національній валюті, тобто в гривнях.

Окрім зазначеного, під час другого судового засідання, в апеляційній інстанції, представником апелянта була надана розписка нібито від позивачки ОСОБА_3, яка була надрукована, ( а не складені власноручно) за підписом нібито позивачки та датована 19 травня 2014 року, до якої, колегія суддів відноситься критично.

Так, колегія суддів не приймаючи зазначений доказ, як належний, встановила, що жодної згадки про наявність такої розписки, жодна з сторін, під час розгляду справи ( а справа розглядалась в суді більш ніж півтора роки) не зазначала, окрім того, якщо б така розписка дійсно мала місце, то відповідачка-апелянт повинна була надати її в якості доказу за своїм зустрічним позовом в суді першої інстанціїї, натомість, вона навіть не зазначала, що цей доказ в неї є, але вона не «може його знайти». Як пояснив її представник в апеляційній інстанції та «знайшла його тільки «зранку 18 травня 2016 року», на день розгляду справи в апеляційній інстанції.

Нових доказі або обставин, крім зазначених вище, апелянт не навів, у зв»язку з чим, колегія суддів відхиляє апеляційну скаргу апелянта, так як вона не доведена.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів не здобуто безспірних доказів щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_2

Рішення суду обґрунтовано, ним правильно визначені правовідносини сторін та застосовано законодавство, яке їх регламентує.

Згідно з вимогами ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст.293,303,304,307,308,313-315 ЦПК України, колегія суддів,-

У х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 15 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено протягом двадцяти днів до касаційної інстанції.

Головуючий

Судді: