АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 березня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого: Невідомої Т.О.

суддів: Борисової О.В., Ратнікової В.М.

секретар: Ільченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за апеляційною скаргою Савчака Ярослава Олеговича в інтересах Приватного акціонерного товариства «Інститут репродуктивної медицини» на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Інститут репродуктивної медицини» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та за час затримки видачі трудової книжки, стягнення моральної шкоди,

№ апеляційного провадження: №22-ц/796/3303/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Журавська О.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Невідома Т.О.
в с т а н о в и л а :

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 28 грудня 2015 року задоволено частково позов ОСОБА_2до Приватного акціонерного товариства «Інститут репродуктивної медицини» (далі по тексту - ПрАТ «Інститут репродуктивної медицини») про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та за час затримки видачі трудової книжки, стягнення моральної шкоди.

Стягнуто з ПрАТ «Інститут репродуктивної медицини» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені з 24 листопада 2014 року по 15 вересня 2015 року у сумі 136 350,00 грн.

Стягнуто з ПрАТ «Інститут репродуктивної медицини» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки з 24 листопада 2014 року по 28 вересня 2015 року у сумі 142 425,00 грн.

Стягнуто з ПрАТ «Інститут репродуктивної медицини» на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 3 000,00 грн.

В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ПрАТ «Інститут репродуктивної медицини» на користь держави судовий збір у розмірі 2 787,75 грн.

Не погодившись із таким рішенням суду, Савчак Я.О. в інтересах ПрАТ «Інститут репродуктивної медицини» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та постановити ухвалу, якою закрити провадження у даній справі. Зазначає, що рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24 листопада 2014 року ПрАТ «Інститут репродуктивної медицини» виконало добровільно протягом семи днів з моменту отримання постанов про відкриття виконавчих проваджень, а тому суд дійшов помилкового висновку про задоволення позову ОСОБА_2 Також зазначає, що відповідач не мав жодних банківських реквізитів ОСОБА_2, а тому не мав змоги вчинити ці дії раніше.Звертає увагу на те, що ОСОБА_2 протягом чотирьох місяців не пред'являла виконавчі листи до виконання, в зв'язку з чим відсутня вина ПрАТ «Інститут репродуктивної медицини» у затримці остаточного розрахунку. Крім того, зазначає, що позивачем було пропущено трьохмісячний строк на пред'явлення позову до суду.

В суді апеляційної інстанції Савчак Я.О. в інтересах ПрАТ «Інститут репродуктивної медицини» апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити з наведених в ній підстав.

ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_2 проти задоволення апеляційної скарги заперечували, вважали, що спір вирішений судом правильно.

В судове засідання особисто ОСОБА_2 не з'явилась, про час та місце апеляційного розгляду справи повідомлена належним чином, забезпечила явку в судове засідання своїх уповноважених представників, а тому, колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за її відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, з'ясувавши обставини справи та оговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, з 22 лютого 2013 року ОСОБА_2 була призначена на посаду радника генерального директора ПрАТ «Інститут репродуктивної медицини».

Наказом заступника генерального директора ПрАТ «Інститут репродуктивної медицини» № 24-к від 02червня 2014 року ОСОБА_2 було звільнено із займаної посади з 02 червня 2014 року за прогул без поважних причин на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 24 листопада 2014 року визнано незаконним наказ №24-к від 02 червня 2014 року про звільнення ОСОБА_2 з роботи за п. 4 ст. 40 Кодексу Законів про працю України, зобов'язано відповідача видати їй трудову книжку та внести до неї відомості про звільнення позивача з посади радника Генерального директора за власним бажанням 16 червня 2014 року за ст. 38 Кодексу Законів про працю України, стягнуто з ПрАТ «Інститут репродуктивної медицини» на користь ОСОБА_2 заборгованість по заробітній платі в розмірі 2 639,09 грн., заборгованість по виплаті допомоги по тимчасовій непрацездатності в розмірі 22 323,00 грн., компенсацію за невикористану щорічну відпустку в розмірі 10 886,54 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 75 600,00 грн., середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки в розмірі 75 600,00 грн., моральну шкоду в розмірі 2 000,00 грн. (т.1, а.с.12-19).

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 19 березня 2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27травня 2015 року зазначене рішення суду залишено без змін (т.1, а.с.20-29).

23 квітня 2015 рокуДеснянським районним судом м. Києва видано виконавчі листи № 2- 4905/2014 на підставі зазначеного рішення суду.

Відповідно до постанови ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві від 07грудня 2015 року виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-4905/14, виданого 23 квітня 2015 року, про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 75 600,00 грн. закінчено у зв'язку зі сплатою боргу в повному обсязі згідно з платіжним дорученням № 12690 від 02 грудня 2015 року (т.1, а.с.163-164).

Як вбачається з відповіді ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві від 07 грудня 2015 року грошові кошти на погашення зазначеного боргу перераховано на рахунок з обліку депозитних сум Відділу 28 вересня 2015 року та 29 вересня 2015 року, а тому, фактично та остаточно зазначена виплата проведена відповідачем 29 вересня 2015 року (т.1, а.с.126).

Відповідно до постанови ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві від 26листопада 2015 року виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-4905/14, виданого 23 квітня 2015 року, про стягнення середнього заробітку за час затримки трудової книжки у сумі 75 600,00 грн. закінчено у зв'язку зі сплатою боргу в повному обсязі згідно з платіжним дорученням № 12328 від 19 листопада 2015 року (т.1, а.с.176).

Як вбачається з відповіді ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві від 11 грудня 2015 року грошові кошти на погашення зазначеного боргу перераховано на рахунок з обліку депозитних сум Відділу 14 вересня 2015 року та 15 вересня 2015 року, а тому, фактично та остаточно зазначена виплата проведена відповідачем 15 вересня 2015 року (т.1, а.с.124).

Відповідно до постанови ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві від 26листопада 2015 року виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-4905/14, виданого 23 квітня 2015 року, про стягнення компенсації за невикористану відпустку в розмірі 10 886,54 грн. закінчено у зв'язку зі сплатою боргу в повному обсязі згідно з платіжним дорученням від 19 листопада 2015 року (т.1, а.с.181).

Як вбачається з відповіді ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві від 11 грудня 2015 року грошові кошти на погашення зазначеного боргу перераховано на рахунок з обліку депозитних сум Відділу 14 вересня 2015 року та 15 вересня 2015 року, а тому,фактично та остаточно зазначена виплата проведена відповідачем 15 вересня 2015 року.

У відповідності до постанови ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві від 01грудня 2015 року виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-4905/14, виданого 23 квітня 2015 року, про стягнення заборгованості в сумі 24 962,09 грн. (заборгованість по заробітній платі в розмірі 2 639,09 грн., заборгованість по виплаті допомоги по тимчасовій непрацездатності в розмірі 22 323,00 грн.) закінчено у зв'язку з виконанням рішення суду (т.1, а.с.182-183).

Як вбачається з постанов ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві від 13 жовтня 2015 року та 01 грудня 2015 року виконавчі провадження з примусового виконання виконавчих листів №2-4905/14, виданих 23 квітня 2015 року, про зобов'язання відповідача видати позивачу трудову книжку та внесення в неї відомостей закінчені у зв'язку з виконанням рішення суду (т.1, а.с.185, 187).

У вересні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ПрАТ «Інститут репродуктивної медицини», в якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просила стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 181 575,00 грн. та за час затримки видачі трудової книжки по день фактичного виконання відповідачем рішення суду та стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 10 000,00 грн.

З'ясувавши обставини справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2, стягнувши з ПрАТ «Інститут репродуктивної медицини» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені з 24 листопада 2014 року по 15 вересня 2015 року у сумі 136 350,00 грн., середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки з 24 листопада 2014 року по 28 вересня 2015 року у сумі 142 425,00 грн. та 3 000,00 грн. моральної шкоди.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що вина в невиплаті належних позивачеві при звільненні грошових сум встановлена рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 24.11.2014р. Порушення права припинене та виплата належних позивачу грошових сум здійснена лише під час провадження в суді першої інстанції, що є підставою для задоволення позовних вимог та стягненню з відповідача середнього заробітку за період з 24.11.2014 по 15.09.2015 на підставі ст.117 КЗпП України.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України встановлено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний у день звільнення працівника видати працівникові належно оформлену ним трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно роз'яснень, які містяться в п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановления рішення.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Вказана правова позиція була висловлена Верховним Судом України в постанові №6-144цс13 від 29 січня 2014 року.

Згідно рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012, № 4-рп/2012 «У справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_7 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 2371 цього кодексу», в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Задовольняючи позов в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що факт порушення відповідачем вимог законодавства про працю та невиплати належних позивачеві при звільненні грошових сум (заробітної плати, допомоги по тимчасовій непрацездатності, компенсації за невикористану щорічну відпустку) встановлений рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 24.11.2014р.

Наведеним рішенням, яке набрало законної сили, було встановлено обставини, з якими ст. 117 КЗпПУ пов'язує її застосування та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Обставини, встановлені цим судовим рішенням, не підлягали повторному доведенню на підставі ч.З ст.61 ЦПК, згідно якої обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Колегія суддів вважає, що суд обґрунтовано прийняв рішення про стягнення з відповідача за період з 24.11.2014 по 15.09.2015 середнього заробітку за час затримки виплати належних позивачеві при звільненні грошових сум в сумі 136 350 грн. та за час затримки видачі трудової книжки за період з 24.11.2014 по 28.09.2015, оскільки на момент подачі позову фактичного розрахунку здійснено не було та не було видано трудову книжку, встановлене рішенням суду порушення прав позивача на отримання належних їй при звільненні грошових сум продовжувало тривати. Суд першої інстанції правильно керувався ст. 117 КЗпП та постановою КМ України №100 від 8 лютого 1995 року „Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати", наведений в рішенні розрахунок відповідає вимогам чинного законодавства, відповідачем не спростований.

Посилання Савчака Я.О. в інтересах ПрАТ «Інститут репродуктивної медицини» на те, що ОСОБА_2 вже зверталась до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до ПрАТ «Інститут репродуктивної медицини» з тотожним позовними вимогами, є безпідставними, оскільки, як було зазначено вище, предметом даного позову був інший період стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та за час затримки видачі трудової книжки.

Також безпідставними є посилання Савчака Я.О. в інтересах ПрАТ«Інститут репродуктивної медицини» на пропуск позивачем позовної давності.

Так, статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, зокрема, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Відповідно до рішення Конституційного суду України від 22 лютого 2012 року, № 4-рп/2012 «У справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_7 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 2371 цього кодексу», в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Аналіз норм матеріального права ( статей 116, 117, 233, 237-1 Кодексу законів про працю України) з урахуванням висновків, що викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 р. № 4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 22 січня 2014 pоку у справі № 6-159цс13.

Враховуючи, що судом встановлено те, що до вересня 2015 року відповідачем не було вчинено розрахунку при звільненні в повному обсязі, посилання відповідача на пропуск позовної давності є безпідставним.

Колегія суддів відхиляє посилання Савчака Я.О. на те, що ПрАТ«Інститут репродуктивної медицини» з моменту вступу в законну силу рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24 листопада 2014 року до моменту отримання постанов про відкриття виконавчих проваджень відповідач не порушив жодну правову норму, оскільки відповідно до змісту ст. 124 Конституції України, ст. 14 ЦПК України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Тобто, момент вступу судового рішення в законну силу являється і моментом, з якого воно підлягає обов'язковому виконанню.

Доводи апеляційної скарги про те, що ПрАТ «Інститут репродуктивної медицини» добровільно виконало рішення суду, відхиляються колегією суддів з огляду на наступне.

Відповідачем, підмінено поняття добровільності в розумінні положень Закону України «Про виконавче провадження».

Зокрема, рішення суду може бути виконано в добровільному або в примусовому порядку.

Примусове виконання рішень в Україні покладається на Державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України, а саме, Закон України «Про виконавче провадження» визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Тому, у випадку звернення стягувача до Відділу Державної виконавчої служби щодо виконання рішення суду, мова йде вже саме про примусове виконання рішення суду.

Починаючи з дня, наступного за днем вступу рішення Деснянського районного суду міста Києва 24 листопада 2014 року, відповідачем не здійснено жодних дій щодо його виконання в добровільному порядку.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 протягом тривалого часу утримувала виконавчі листи, не подаючи їх на виконання до Державної виконавчої служби з метою штучного збільшення розміру заборгованості відповідача для повторного судового процесує безпідставними з огляду на наступне.

Строк пред'явлення виконавчих листів, виданих Деснянським районним судом м. Києва, встановлений до 20 березня 2016 року.

ОСОБА_2 пред'явлені виконавчі листи в строки, передбачені Законом України «Про виконавче провадження», а право вибору пред'явлення їх до виконання з початку строку, на його протязі чи в кінці належить виключно стягувачу.

Відтак, вищезазначене твердження відповідача щодо утримання позивачем виконавчих листів не містить правового підґрунтя та є безпідставним.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим представником моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його прав призвели до моральних страждань, порушило звичний порядок та уклад життя, порушило його репутацію як сумлінного працівника і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Перелік юридичних фактів, що зазначені у вказаній статті, знайшли своє підтвердження та є підставою для відшкодування моральної шкоди, що полягає в позбавленні позивача гарантованого Конституцією України та КЗпП України права на працю, внаслідок чого позбавлено засобів до існування, зокрема, близько року позивач не мала змоги влаштуватись на роботи та підтвердити наявний досвід роботи у зв'язку з неповерненням відповідачем трудової книжки.

Врахувавши вищевикладене, ступінь вини відповідача та, керуючись роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України, викладеними у постанові від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 3 000,00 грн.

Всі викладені у апеляційній скарзі обставини проаналізовані судом у сукупності з іншими доказами по справі, висновки суду є повністю мотивованими і підстав для сумніву у їх обґрунтованості не вбачається.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Савчака Ярослава Олеговича в інтересах Приватного акціонерного товариства «Інститут репродуктивної медицини» відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили, шляхом подання касаційної скарги до цього суду.

Головуючий: Т.О. Невідома

Судді: О.В. Борисова

В.М. Ратнікова