Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/1697/16 Головуючий у суді І-ї інстанції Ревякіна О. В.
Доповідач Карпенко О. Л.
РІШЕННЯ

Іменем України

14.09.2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області в складі:

головуючого Карпенка О.Л.,

суддів : Дуковського О.Л., Дьомич Л.М.,

за участю секретаря Яковлевої Ю.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 18 березня 2016 року,

ВСТАНОВИЛА:

6 січня 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» (далі за тексом - ПриватБанк) проявив позов до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором у розмірі 12567,98 доларів США, що за курсом НБУ на 21 грудня 2015 року становило 290823 грн. 17 коп. В обґрунтування своїх вимог позивач послався на те, що 16 травня 2008 року між ПриватБанком і ОСОБА_2 укладено кредитний договір за умовами якого банк зобов'язався надати позичальнику кредит у розмірі 11462,50 доларів США, а позичальник зобов'язався повернути його за графіком і остаточно до 16 травня 2028 року та сплатити проценти за користування кредитом. ПриватБанк звої зобов'язання виконав - надав ОСОБА_2 кредит, проте позичальник свої зобов'язання не виконує і станом на 23 грудня 2015 року утворилася заборгованість, а саме: 9526,87 доларів США - заборгованість за кредитом; 1775,97 доларів США - заборгованість за процентами; 49,44 долари США - заборгованість по комісії; 606,94 доларів США - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань; 10,80 доларів США - штраф (фіксована частина); 587,96 доларів США - штраф (процентна складова).

Компаніївський районний суд Кіровоградської області заочним рішенням від 18 березня 2016 року позов задовольнив: вирішив стягнути з ОСОБА_2 на користь ПриватБанка заборгованість за кредитним договором від 16 травня 2008 року № КGROGL01580002 у розмірі 12567,98 доларів США, що за курсом НБУ складає 290823 грн. 17 коп.

Ухвалою того ж суду від 6 червня 2016 року заяву відповідача про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Відповідач звернувся до апеляційного суду з апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції в якій просить його скасувати і ухвалити нове рішення про відмову в позові. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд не обґрунтував своє рішення належними і допустимими доказами, що викликає сумніви в його законності та обґрунтованості. Кредитний договір та розрахунок заборгованості не являються достатніми доказами позовних вимог за відсутності у справі належних та допустимих доказів видачі кредиту (платіжних доручень, меморіальних ордерів, розписок, тощо). Розрахунок заборгованості має недоліки. Суд не встановив період заборгованості, дату останнього платежу. Суд не застосував наслідків сплину позовної давності. Суд не врахував, що позивач не дотримався встановленого договором порядку його розірвання.

Позивач не скористався правом на подання письмових заперечень на апеляційну каргу.

Відповідач, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, особисто в судове засідання не з'явився.

Представник відповідача - адвокат ОСОБА_3 підтримала доводи апеляційної скарги.

Представник позивача - Бистров С.А. заперечив проти доводів апеляційної скарги, просив відмовити в скасуванні рішення суду.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області дійшла висновку, що вона підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Суд першої інстанції встановив такі обставини справи:

16 травня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», найменування якого змінено на ПАТ КБ «ПриватБанк» у зв'язку із зміною організаційно-правової форми, та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № KGK0GL01580002 на виконання умов якого банк надав ОСОБА_2, а останній отримав кредит у розмірі 11462,50 доларів США і зобов'язався сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі 1,32 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 0,48% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 7.2 договору, повернути кредит остаточнор 16 травня 2028 року (а.с.9-11).

Відповідно до п. 8.1. цього договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, ОСОБА_2 повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) в сумі 146,29 дол. США згідно графіку погашення кредиту для погашення заборгованості за Кредитним договором, яка складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії. У разі порушення термінів оплати на 120 календарних днів - сторони дійшли згоди вважати строком повернення кредиту (залишку заборгованості по кредиту), відсотків, винагороди, пені - в останній день місяця, в якому відбулося порушення термінів оплати на 120 календарних днів.

Виконання позичальником зобов'язань щодо сплати кредиту та інших платежів забезпечено, зокрема, неустойкою (штрафом і пенею).

В порушення умов укладеного договору відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконує та станом на 21 грудня 2015 року має заборгованість в розмірі 12567,98 дол. США, що за курсом НБУ на вказану дату - 23,14 складає 290823,17, і складається з наступного: 9526,87 дол. США - заборгованість за кредитом; 1775,97 дол. США - заборгованість по процентам; 49,44 дол. США - заборгованість по комісії; 606,94 дол. США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, а також штрафи - 10,80 дол. США. (фіксована частина), 597,96 дол. США (процентна складова).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що у ПАТ КБ «ПриватБанк» виникло право пред'явлення вимоги до ОСОБА_2 про стягнення простроченої заборгованості та дострокове повернення частини кредиту, яка залишилася внаслідок порушення позичальником своїх зобов'язань за договором, а саме припинення не здійснення ним передбачених договором чергових платежів. Крім того суд вважав, що позивача виникло право вимагати від відповідача сплати неустойки (пені та штрафу).

Проте погодитися в повній мірі з висновками суду не можна так, як суд дійшов їх з порушенням норм матеріального права.

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України).

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема з правочинів.

За кредитним договоромбанкабо інша фінансова установа(кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 10544 ЦК України).

Згідно зі ст. 526, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Відповідно до п. 3 ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання (ч. 1 ст. 625 ЦК України).

Факт укладення між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 кредитного договору від 16 травня 2008 року № KGK0GL01580002 сторонами визнається.

Виконання банком своїх зобов'язань, які викладені у п. 8.1 крединого договору, щодо надання позичальнику кредиту у розмірі 11462,50 доларів США, а саме: 10000 доларів США на цілі позичальника; 150 доларів США на сплату позичальником винагороди з надання фінансового інструменту в момент надання кредиту; 37,50 доларів США витрат на страхування майна; 25 доларів США на особисте страхування; 1250 доларів США витрат на сплату чергових страхові платежі (п. 2.1.3, 2.2.7. кредитного договору), підтверджується видатковим касовим ордером від 16 травня 2008 року № 100 на суму 10000 доларів США (а.с. 135), договором страхування майна № KGK0GL01580002 укладеним 16 травня 2008 року між ЗАТ «Страхова компанія «ІНГОСТРАХ» і ОСОБА_2 (а.с. 160) та платіжними дорученнями про сплату страхових платежів (а.с. 161 - 175), договором особистого страхування № KGK0GL01580002 укладеним 16 травня 2008 року між ЗАТ «Страхова компанія «ІНГОСТРАХ» і ОСОБА_2 (а.с. 176), платіжними дорученнями про сплату страхових платежів (а.с. 177 -191).

Встановлюючи цю обставину колегія суддів враховує, що відповідач не заперечував факт отримання ним кредиту у позивача. Натомість він лише посилався на відсутність у справі первинних документів видачі кредиту, які не були надані позивачем суду першої інстанції.

Оскільки факт отримання кредиту відповідачем не заперечувався, апеляційний суд вважав можливим прийняти письмові докази на підтвердження цього факту, спору з приводу якого фактично між сторонами не виникло. Вказані докази не спростовують висновку суду щодо належного виконання позивачем своїх зобов'язання по наданню кредиту відповідачу.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що з 16 червня 2008 року відповідач не в повному обсязі сплачував строкові щомісячні платежі у зв'язку з чим у нього виникала прострочена заборгованість, яку він погашав у наступні періоди.

Проте, після 16 серпня 2011 року відповідач не в повному обсязі сплачував щомісячні платежі внаслідок чого почала утворюватися наростаюча заборгованість по сплаті процентів, а з 22 листопада 2014 року - ще й заборгованість по сплаті кредиту (а.с. 4 - 7).

Факт несплати позичальником коштів підтверджується відомостями про рух коштів по рахунку ОСОБА_2 в ПАТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 108 - 155).

Відповідач посилався у скарзі на недоведеність факту заборгованості, але сам, всупереч приписам ст. 545 ЦК України, не надав місцевому або апеляційному суду докази виконання ним кредитних зобов'язань перед позивачем та не спростував доводи позивача про порушення зобов'язань по поверненню кредиту та внесення плати за користування ним.

У зв'язку з цим доводи апеляційної скарги щодо неправильності встановлення судом першої інстанції факту існування заборгованості, її розміру та періоду існування апеляційним судом до уваги не приймаються.

Відповідно до приписів ч. 2 ст. 1048, ч. 2 ст. 1054 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно п. 8.1.2. кредитного договору сторони дійшли згоди, що у разі порушення термінів оплати, передбачених договором (в т.ч. оплати заборгованості не в повному обсязі) на 120 календарних днів, вважається строком повернення кредиту, відсотків, винагороди, пені - останній день місяця, в якому відбулося порушення термінів сплати на 120 календарних днів.

Правильно встановивши, що відповідач неодноразово і протягом тривалого часу допускав порушення прийнятих на себе за кредитним договором зобов'язань та встановивши розмір заборгованості по кредиту, процентах та винагороді, суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та прийшов до обґрунтованого висновку про стягнення цієї заборгованості, яка складається із з заборгованості по сплаті кредиту - 9526 доларів США 87 центів, по сплаті процентів - 1775 доларів США 97 центів, по сплаті комісії - 49 доларів США 44 центи та пені у розмірі - 14044 грн. 59 коп.

Однак вирішуючи питання про стягнення з відповідача неустойки (штрафу і пені) за порушення строків проведення розрахунків суд не врахував правову позицію Верховного Суду України щодо застосування ст. 61 Конституції України та ст. 559 ЦК України, викладену в постанові від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15 у якій Суд вказав, що відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Згідно п. 5.1., п. 8.4. кредитного договору у випадку несвоєчасного погашення позичальником заборгованості за кредитом позичальник сплачує банку пеню у розмірі 0,15% від суми простроченої заборгованості за кожен день прострочення, але не менше однієї гривні.

Водночас п. 5.3 кредитного договору встановлено, що при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених кредитним договором більше ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 250 грн., а також у розмірі 5% від суми позову.

Колегія суддів вважає, що умовами договору, закріпленими в п. 5.1., п. 8.4. та п. 5.3., передбачена відповідальність позичальника за одне й теж порушення - порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором, а тому їх одночасне застосування судом суперечить положенням ст. 61 Конституції України.

Враховуючи, що підстави для застосування неустойки позивачем доведені, але він не визначився однозначно з приводу різновиду неустойки, який підлягає застосуванню та пред'явив вимоги, які одночасному задоволенню не підлягають, суд сам мав визначити яка з пред'явлених вимог підлягає задоволенню.

Крім того нарахування позивачем штрафу у фіксованій грошовій сумі (250 грн.), не залежно від суми заборгованості, а також нарахування штрафу у відсотках від суми позову, яка включає суму нарахованої неустойки і є більшою від суми простроченої заборгованості, суперечить принципу нарахування штрафу, передбаченому ч. 2 ст. 549 ЦК України.

Враховуючи викладене та те, що позивач має право вимагати стягнення пені, яка в даному випадку є більш дієвим заходом впливу на порушника, тому колегія суддів дійшла висновку, що з відповідача підлягає стягненню саме пеня, а в стягненні штрафу належить відмовити.

У зв'язку з цим рішення суду в справі, яка переглядається, підлягає скасуванню в частині стягнення штрафів з ухваленням нового рішення про відмову в задоволені цієї вимоги.

Відповідній зміні підлягає рішення і в частині загальної суми стягуваної заборгованості та сума компенсації судових витрат.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо відсутності підстав для задоволення позову у зв'язку з недотриманням позивачем встановленого п. 2.3.3. кредитним договором порядку розірвання договору так, як позивач таких вимог не пред'являв, а виникнення у нього права вимоги до відповідача про сплату всієї суми заборгованості ґрунтуються не з розірванням кредитного договору, а на інших правових підставах, про які вже було зазначено вище.

Не заслуговують також на увагу доводи апеляційної скарги щодо пропуску позивачем строків звернення до суду про захист свого цивільного права так, як сторони, відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України, в пункті 5.5. договору укладеного між ними договору дійшли згоди про збільшення до п'яти років позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, відсотків, винагороди та неустойки і на час пред'явлення даного позову (6 січня 2016 року) цей строк не сплинув. Крім того, всупереч приписам ч. 3 ст. 167 ЦК України, в суді першої інстанції відповідач не заявляв вимог про застосування наслідків спливу позовної давності.

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, виконав всі вимоги цивільного судочинства, ухвалив законне і обґрунтоване судове рішення, а тому підстав для його скасування немає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 18 березня 2016 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» штрафів в розмірі 10,80 доларів США та 597,96 дол. США скасувати і в задоволенні цих вимог відмовити.

В решті заочне рішення змінити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 16 травня 2008 року № КGK0GL01580002 у розмірі 11352 (одинадцять тисяч триста п'ятдесят два) долари США 28 центи, яка складається з заборгованості по: кредиту - 9526 доларів США 87 центів, по процентах - 1775 доларів США 97 центів, по комісії - 49 доларів США 44 центи, а також пеню у розмірі - 14044 грн. 59 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства «ПриватБанк» 4187 грн. 90 коп. компенсації судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави 4606 грн. 69 коп. судового збору.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді: