Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 333/5335/15Головуючий у 1-й інстанції Скользнєва Н.Г.
№22-ц/778/230/16Суддя-доповідач Гончар М.С.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Стрелець Л.Г., Савченко О.В.

при секретарі Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13 жовтня 2015 року у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» (надалі - ПрАТ «СК «УСГ») до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2014 року ПрАТ «СК «УСГ» звернулось до суду із вищезазначеним позовом, в якому просило стягнути з відповідача на його користь суму в розмірі 343660,61 грн. по відшкодуванню шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також сплачений судовий збір 3436,61 грн.

В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що 19 листопада 2010 року між ПрАТ «СК «УСГ» та ПП «Обухівміськвторресурси» було укладено договір добровільного страхування наземних транспортних засобів № 28-0102-3624, за яким був застрахований транспортний засіб «Івеко», д/н НОМЕР_1.

25.12.2010 року на 39 км. 100 м. автодороги Н-01 Київ - Знам'янка сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «МАН», д/н НОМЕР_2, який належить на праві власності ФОП ОСОБА_4 під керуванням ОСОБА_3 та транспортного засобу «Івеко», д/н НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_5

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди був пошкоджений застрахований позивачем автомобіль НОМЕР_3.

Постановою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 24.02.2011 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КпАП України, притягнуто до адміністративної відповідальності та застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340,00 грн.

Відповідно до Звітів № 27801 та 27801-1 від 12.01.2011 року було здійснено розрахунок суми страхового відшкодування та складено страховий акт № ДККА-4241 та розрахунок до нього, за яким розмір страхового відшкодування ПП «Обухівміськвторресурси» становить 392660,61 грн.

За вказаною дорожньо-транспортною пригодою, ПрАТ «СК «УСГ» згідно із страховим актом № ДККА-4241 від 14.03.2011 року, відповідно до умов договору добровільного страхування наземних транспортних засобів № 28-0102-3624 від 19.11.2010 року, сплатило ПП «Обухівміськвторресурси» страхове відшкодування у сумі 392660,61 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 2323 від 14.03.2011 року.

Транспортний засіб ««МАН», д/н НОМЕР_2 застраховано у ПрАТ «Українська екологічна страхова компанія» згідно полісу № ВЕ/8500005 від 01.12.2010р., за умовами якого ліміт за заподіяння шкоди майну становить 50000,00 грн., а франшиза - 1000,00 грн.

Таким чином, сума, яку не покриває поліс № ВЕ/8500005 від 01.12.2010р., ПрАТ «Українська екологічна страхова компанія» становить 343660,61 грн.

18.09.2011 року ПрАТ «СК «Українська страхова група» звернулося до ФОП ОСОБА_4 із претензією про відшкодування страхової виплати в порядку регресу, яка останнім була проігнорована та ПрАТ «СК «УСГ» звернулось до господарського суду Запорізької області із позовом до ФОП ОСОБА_4 про відшкодування страхової виплати в порядку регресу.

Рішенням господарського суду Запорізької області від 13 лютого 2014 року у задоволенні позову ПрАТ «СК «УСГ» до ФОП ОСОБА_4 про відшкодування страхової виплати в порядку регресу відмовлено та встановлено, що ОСОБА_3 на момент скоєння ДТП у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_4 не перебував, а тому останній не повинен нести матеріальну відповідальність за дії ОСОБА_3

Крім того, представник ПрАТ «СК «УСГ» звернувся до суду із заявою про поновлення строку звернення до суду з цим позовом.

В обґрунтування заяви зазначав, що згідно платіжного доручення № 2323 від 14.03.2011 року виплата страхового відшкодування відбулася 14.03.2011 року, а тому керуючись приписами ст. 264 ч.ч.2,3 ЦК України, ст. 53 ГПК України, ПрАТ «СК «УСГ» звернулось 02 грудня 2013 року до господарського суду Запорізької області з позовом до ФОП ОСОБА_4 про відшкодування шкоди (в порядку ст. 1172 ЦК України). Лише із рішення господарського суду Запорізької області від 13.02.2014 року ПрАТ «СК «УСГ» достовірно стало відомо, що ОСОБА_3 не перебував у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_4 Враховуючи викладені обставини, ПрАТ «СК «УСГ» не знало і не могло знати про відсутність трудових відносин ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_4 На підставі викладеного та керуючись ч. 2 ст. 264 ЦК України, ПрАТ «СК «УСГ» просило суд визнати поважними причини пропуску позовної давності та поновити строк звернення до суду з цим позовом.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 16 жовтня 2014 року позов ПрАТ «СК «УСГ» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПрАТ «СК «УСГ» грошові кошти в порядку регресу в сумі 343660,61 грн. та судовий збір у розмірі 3436,61 грн., а всього 347097,00 грн. (т.с. 1 а.с. 106-108).

Не погодившись із зазначеним рішенням суду, та у відповідності до ст. 228 ЦПК України, відповідач ОСОБА_3 у квітні 2015 року звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення суду від 16 жовтня 2014 року (т.с. 1 а.с. 123-125).

Ухвалою Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 05 травня 2015 року в порядку задоволення заяви ОСОБА_3 зазначене вище заочне рішення у цій справі скасовано та справа призначена до розгляду в загальному порядку (т.с 1 а.с. 167-168).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13 жовтня 2015 року у задоволенні позову ПрАТ «СК«УСГ» до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ПрАТ «СК «УСГ» у своїй апеляційній скарзі (т.с. 2 а.с.28-31) просило рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ПрАТ «СК УСГ» до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, задовольнити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 через свого представника подав апеляційному суду письмові заперечення на вищезазначену апеляційну скаргу позивача у цій справі (т.с. 2 а.с. 58-63).

У судове засідання 21 січня 2015 року представник позивача ПрАТ «СК «УСГ» та відповідач ОСОБА_3 не з'явились, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному не подавали, хоча останні були повідомлені апеляційним судом належним чином про час та місце розгляду цієї справи (т.с. 2 а.с.52-57), у тому числі відповідач ОСОБА_3 через свого представника за довіреністю (т.с. 2 а.с. 57) ОСОБА_6, що узгоджується із вимогами ст. 76 ч. 5 ЦПК України.

При цьому, відповідач ОСОБА_3 про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістив.

Позивач ПрАТ «СК «УСГ» через свого представника за довіреністю (т.с. 2 а.с. 50) ОСОБА_7 поштою подало апеляційному суду клопотання (т.с. 2 а.с. 49-51), в якому просило розглядати дану справу за відсутністю представника ПрАТ «СК «УСГ», як особи, яка подала апеляційну скаргу.

При вищевикладених обставинах, колегія суддів визнала неповажною причини неявки у дане судове засідання відповідача ОСОБА_3 та ухвалила розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю представника позивача ПрАТ «СК «УСГ» та відповідача ОСОБА_3 за присутністю представника останнього за довіреністю (т.с. 2 а.с. 57) ОСОБА_6

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_6, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга позивача ПрАТ «СК «УСГ» не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог позивача у цій справі, керувався ст. ст. 10, 11, 209, 212, 215-216, 88 ЦПК України, ст. 993, 1166, 1188, 1191 ЦК України, ст. 27 Закону України "Про страхування " та виходив із порушення прав позивача ПрАТ «СК «УСГ» відповідачем ОСОБА_3 та пропуску позивачем строку позовної давності для звернення із вищезазначеним позовом до відповідача у цій справі, про застосування якого просив відповідач; переривання строку позовної давності відсутнє, заява представника позивача щодо поновлення строку пред'явлення позову позивачем у цій справі задоволенню не підлягає.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки основані на доказах, поданих сторонами, які оцінені судом у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, до встановлених правовідносин вірно застосовані норми матеріального права, відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що 19 листопада 2010 року між ПрАТ «СК «УСГ» та ПП «Обухівміськвторресурси» було укладено договір добровільного страхування наземних транспортних засобів №28-0102-3624, за яким був застрахований транспортний засіб «Івеко», д/н НОМЕР_1. (т.с. 1 а.с. 4-7)

25.12.2010 року на 39 км. 100 м. автодороги Н-01 Київ - Знам'янка сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «МАН», д/н НОМЕР_2, який належить на праві власності ФОП ОСОБА_4 під керуванням ОСОБА_3 та транспортного засобу «Івеко», д/н НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_5 (т.с. 1 а.с. 13)

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди був пошкоджений застрахований позивачем автомобіль НОМЕР_3.

Постановою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 24.02.2011 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КпАП України, притягнуто до адміністративної відповідальності та застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340,00 грн. (т.с. 1 а.с. 14)

Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до Звітів № 27801 та 27801-1 від 12.01.2011 року було здійснено розрахунок суми страхового відшкодування та складено страховий акт № ДККА-4241 та розрахунок до нього, за яким розмір страхового відшкодування ПП «Обухівміськвторресурси» становить 392660,61 грн. (т.с.1 а.с. 17-29)

За вказаною дорожньо-транспортною пригодою, ПрАТ «СК «УСГ» згідно страхового акту № ДККА-4241 від 14.03.2011 року, відповідно до умов договору добровільного страхування наземних транспортних засобів № 28-0102-3624 від 19.11.2010р., сплатило ПП «Обухівміськвторресурси» страхове відшкодування у сумі 392660,61 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 2323 від 14.03.2011 року (т.с.1 а.с. 30-32).

Транспортний засіб ««МАН» д/н НОМЕР_2 застраховано у ПрАТ «Українська екологічна страхова компанія» згідно полісу № ВЕ/8500005 від 01.12.2010р., за умовами якого ліміт за заподіяння шкоди майну становить 50000,00 грн., а франшиза - 1000,00 грн. (т.с. 1 а.с. 33)

Таким чином, сума, яку не покриває поліс № ВЕ/8500005 від 01.12.2010р., ПрАТ «Українська екологічна страхова компанія» становить 343660,61 грн.

18.09.2011р. ПрАТ «СК «УСГ» звернулося до ФОП ОСОБА_4 із претензією про відшкодування страхової виплати в порядку регресу, яка останнім була проігнорована та ПрАТ «СК «УСГ» звернулося до господарського суду Запорізької області із позовом до ФОП ОСОБА_4 про відшкодування страхової виплати в порядку регресу.

Рішенням господарського суду Запорізької області від 13 лютого 2014 року, у задоволенні позову ПрАТ «СК «УСГ» до ФОП ОСОБА_4 про відшкодування страхової виплати в порядку регресу відмовлено та встановлено, що ОСОБА_3 на момент скоєння ДТП у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_4 не перебував, а тому останній не повинен нести матеріальну відповідальність за дії ОСОБА_3 (т.с. 1 а.с. 34-36).

Позивач звернувся до суду у цій справі із позовом про захист його порушеного права шляхом стягнення з ОСОБА_3 на користь ПрАТ «СК «УСГ» витрат, пов'язаних з виплатою страхового відшкодування, в розмірі 343660,61 грн.

Разом з тим, статтею 27 Закону України «Про страхування» передбачено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Відповідно до ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Відповідно до ст. 980 Цивільного кодексу України та ст.4 Закону України «Про страхування» предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов'язані з: життям, здоров'ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування); володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування); відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).

Таким чином, ЦК України та Закон України «Про страхування» передбачає три види страхування, а саме: особисте, майнове та страхування відповідальності.

Згідно ст. 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за задані збитки (суброгація).

Виходячи із вищезазначеного, можливість застосування механізму суброгації обмежена рамками майнового страхування з урахуванням наведених приписів.

За своєю правовою природою регрес істотно відрізняється від суброгації. Основна відмінність полягає в тому, що при суброгації переходить існуюче право з усіма його забезпеченнями, а регрес породжує нове право. Суброгація - це перехід прав до третьої особи на основі закону. Регрес - це право, що виникає у особи внаслідок платежу. При суброгації до страховика переходить право, що вже виникло (з моменту заподіяння шкоди) у страхувальника. Право регресу - це право зворотної вимоги, що виникає у страховика (регредієнта) до винної особи (регресату) на тій основі, що страховик попередньо провів виконання за страховим зобов'язанням, виплативши страхове відшкодування страхувальникові, тобто право регресу виникає з моменту сплати за третю особу. Таким чином, регрес, це нове право що виникає у особи внаслідок здійснення платежу. Право регресу це право зворотної вимоги страховика до регресату, через те що страховик виконав обов'язок за страховим зобов'язанням. Отже, у страхуванні відповідальності, навіть після виконання зобов'язання страховиком суброгація неприпустима, оскільки виникають правовідносини із відшкодування витрат у порядку регресу.

Роз'яснення про застосування вищезазначених понять також наведені у п. 27 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» № 4 від 01.03.2013, згідно з яким, при вирішенні спорів про право зворотної вимоги страховика суди повинні розрізняти поняття «регрес» та «суброгація». Наприклад, у випадку суброгації відбувається лише заміна осіб у вже наявному зобов'язанні (заміна активного суб'єкта) зі збереженням самого зобов'язання. У такому разі страхувальник передає свої права страховикові на підставі договору і сприяє реалізації останнім прийнятих суброгаційних прав. У випадку регресу одне зобов'язання замінює собою інше, але переходу прав від одного кредитора до іншого не відбувається.

Відповідно до розділу 18 «ПРАВО ВИМОГИ» договору добровільного страхування наземних транспортних засобів № 28-0102-3624 від 19.11.2010 встановлено, якщо збитки, заподіяні страхувальнику внаслідок настання страхового випадку були спрачинені дією третіх осіб, зокрема, власників інших ТЗ, то, відповідно до законодавства, страховик має право вимоги до винних осіб у розмірі виплачених страховику сум (т.с. 1 а.с. 4-7).

Для реалізації страховиком цього права, страхувальник зобов'язаний передати усі документи і докази, які він має, і виконати дії, необхідні для здійснення права вимоги.

В даному випадку, перехід права вимоги від страхувальника до страховика, за договором добровільного страхування наземного транспорту, не є регресом (регрес виникає, на підставі договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власника наземного транспортного засобу), а є - суброгацією.

У випадку суброгації відбувається лише заміна осіб у вже наявному зобов'язанні (заміна активного суб'єкта) зі збереженням самого зобов'язання. У такому разі страхувальник передає свої права страховикові на підставі договору і сприяє реалізації останнім прийнятих суброгаційних прав. У випадку ж регресу одне зобов'язання замінює собою інше, але переходу прав від одного кредитора до іншого не відбувається.

При цьому регрес регулюється загальними нормами цивільного права (зокрема, статтею 1191 ЦК), а також статтею 38 Закону № 1961-IV, а для суброгації відповідно до статті 993 ЦК і статті 27 Закону України «Про страхування» встановлено особливий правовий режим.

Оскільки при суброгації відбувається заміна особи в зобов'язанні, тому з урахуванням положення статті 515 ЦК України суброгація застосовується лише до майнового страхування.

Враховуючи викладені обставини та роз'яснення щодо застосування понять «регресу» та «суброгації», суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що до позивача не перейшло право регресної вимоги до відповідача, а виникло саме право вимоги саме в порядку суброгації.

Однак, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

При суброгації перебіг строку позовної давності починає обчислюватися з моменту виникнення страхового випадку, а при регресі - з того моменту, коли страховик виплатив страхове відшкодування.

Як правильно було встановлено судом першої інстанції, 25.12.2010 року виник страховий випадок, а саме: на 39 км. 100 м. автодороги Н-01 Київ - Знам'янка сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортних засобів «МАН», д/н НОМЕР_2, та «Івеко», д/н НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_5

Звідси, суд першої інстанції правильно вважав, що з урахуванням норм ч. 1 ст. 253 ЦК України строк позовної давності почав спливати з 26 грудня 2010 року та сплив 26 грудня 2013 року.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, ПрАТ «СК «УСГ» звернулось до суду із вищезазначеним позовом до відповідача у цій справі поштою лише 11 липня 2014 року (конверт з відміткою поштового відділення т.с. 1 а.с. 42), який фактично надійшов на адресу суду 14 липня 2014 року (т.с. 1 а.с.2), тобто після спливу строку позовної давності.

Відповідно до ч. 2 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників.

Посилання представника ПрАТ «СК «УСГ» на рішення господарського суду Запорізької області від 13.02.2014 року, з тексту якого ПрАТ «СК «УСГ» достовірно стало відомо, що ОСОБА_3 не перебував у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_4 є неспроможними, оскільки позивач в межах строку позовної давності воно не реалізувало своє право на відшкодування шкоди з належного відповідача в порядку суброгації.

Аналізуючи перелічені норми матеріального права, дослідивши письмові докази сторін по справі та перевіривши їх відповідність вимогам ЦПК України, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що в даному випадку переривання строку позовної давності не мало місця, заява представника позивача щодо поновлення строку пред'явлення позову у цій справі задоволенню не підлягає.

Доводи апеляційної скарги позивача ПрАТ «СК «УСГ» є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію позивача, висловлену останнім в його позові та у клопотанні у цій справі, яку позивач та представники останнього вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

ПрАТ «СК «УСГ», як позивач, у своєму позові, хоча й просило у резолютивній частині стягнути з відповідача ОСОБА_3 просто суму в розмірі 343660,61 грн. по відшкодуванню шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, не зазначаючи конкретно: в порядку регресу чи в порядку суброгації.

Проте, у мотивувальній частині свого позову у цій справі ПрАТ «СК «УСГ» посилалось одночасно на положення закону, які регулюють як регрес (ст. 1191 ЦК України, Закон України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», зокрема ст. 38), так й суброгацію (ст. 993 ЦК України, ст. 27 Закону України «Про страхування»), застосування одних виключає можливість застосування інших.

Ухвалюючи рішення, суд згідно із ч. 1 ст. 214 ЦПК України має визначити, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. При цьому, суд має навести у рішенні мотиви, з яких не застосував норми права, що на них посилалися особи, які беруть участь у справі. У зв'язку із цим, посилання позивача у позовній заяві на норми права, які не підлягають застосуванню у даній справі, не є підставою для відмови в задоволенні пред'явленого позову, оскільки при вирішенні справи суд враховує підставу (обґрунтування) та зміст позовних вимог (ст. 119 ЦПК України).

Судовому захисту підлягає лише порушене право.

Судом першої інстанції було правильно встановлено у цій справі, що права ПрАТ «СК «УСГ» з боку відповідача ОСОБА_3 порушені.

Й хоча суд першої інстанції правильно встановив, що ПрАТ «СК «УСГ» не має права на стягнення з відповідача ОСОБА_3 вищезазначеної суми по відшкодуванню шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в порядку регресу, але він також встановив, що ПрАТ «СК «УСГ» має право на стягнення цієї суми в порядку суброгації у цій справі.

Проте, загальний 3-річний строк позовної давності для стягнення позивачем з відповідача цієї суми в порядку суброгації сплив ще 26 грудня 2013 року, оскільки страховий випадок мав місце 25 грудня 2010 року.

Так як при суброгацієї початок збігу строку позовної давності відраховується від дати виникнення страхового випадку.

А позивач ПрАТ «СК «УСГ» до суду із вищезазначеним позовом до відповідача ОСОБА_3 у цій справі лише у липні 2014 року (т.с. 1 а.с. 2, 42).

Про застосування строку позовної давності у цій справі в якості відмови у задоволенні позову позивача ПрАТ «СК «УСГ» у цій справі просив відповідач ОСОБА_3 (заява т.с. 1 а.с.125, т.с. 2 а.с. 9).

В силу вимог ст. 267 ч. ч. 3, 4 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ст. 267 ч. 5 ЦК України).

ПрАТ «СК «УСГ», як позивач у цій справі, просило суд першої інстанції визнати поважними причини пропуску строку звернення до суду із вищезазначеним позовом до відповідача у цій справі та поновити останній, вважаючи, що строк за регресними зобов'язаннями слід рахувати із дати страхової виплати 14.03.2011 року і останній збіг лише 15.03.2014 року (заява т.с. 1 а.с. 39-40), крім цього, 02 грудня 2013 року ПрАТ «СК «УСГ» подавало позов про стягнення вказаної суми страхового відшкодування до господарського суду Запорізької області до іншого відповідача - ФОП ОСОБА_4, як власника автомобілю, так як вважало, що ОСОБА_3 на час ДТП працював водієм у останнього; однак, рішенням господарського суду Запорізької області від 13 лютого 2014 року (т.с. 1 а.с. 34-36) у задоволенні цього позову було відмовлено через неналежність відповідача; вважало, що строк позовної давності ним при вищевикладених обставинах перервався цим зверненням до суду.

Однак, суд першої інстанції, правильно не визнав поважними вищезазначені причини для пропуску 3-річного загального строку позовної давності для звернення до суду із вищезазначеним позовом позивачем ПрАТ «СК «УСГ» саме до відповідача ОСОБА_3 у цій справі та відмовив у задоволенні заяви позивача в поновленні останнього.

Звернення ПрАТ «СК «УСГ» до господарського суду із позовом про стягнення суми вищезазначеного страхового відшкодування до неналежного відповідача ФОП ОСОБА_4 (якій взагалі не є боржником) в силу вимог ст. 264 ч. 2 ЦК України не перериває строку позовної давності для звернення із вищезазначеним позовом ПрАТ «СК «УСГ» до загального суду першої інстанції до відповідача ОСОБА_3 (боржника) у цій справі.

Посилання ПрАТ «СК «УСГ» в обґрунтування своєї заяви про поновлення строку на зміст постанови Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 24 лютого 2011 року є безпідставними, ґрунтуються на припущеннях.

Так, у постанові Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 24 лютого 2011 року (т.с. 1 а.с.14), якою ОСОБА_3 за результатами дорожньо-транспортної пригоди від 25 грудня 2010 року було визнано винним та притягнуто до адміністративної відповідальності, не було зазначено, що він працює водієм у ФОП ОСОБА_4, а лише водієм.

ПрАТ «СК «УСГ» на свій власний розсуд (ст. 20 ЦК України) здійснювало право на захист, звертаючись лише у грудні 2013 року, тобто вже в останній місяць трьох років з дати дорожньо - транспортної пригоди, спочатку із позовом до господарського суду до ФОП ОСОБА_4, як неналежного відповідача, що не може бути підставою для визнання поважними причини пропущення позовної давності та захисту порушеного права ПрАТ «СК «УСГ» у цій справі.

В силу вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно із ст. 58 ч.1 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 59 ч. 2 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України).

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ст. 303 ч. 2 ЦПК України).

Докази, передбачені ст. 303 ч. 2 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Суд першої інстанції розглянув дану справу повно, всебічно та з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 57-61, 212 ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав належну оцінку.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення позивача ПрАТ «СК «УСГ» від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Позивач ПрАТ «СК «УСГ» не надало суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування поважності причини пропуску строку позовної давності у цій справі.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, лише якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення, передбачені ст. 309 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні.

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

При вищевикладених обставинах, доводи ПрАТ «СК «УСГ», як особи, яка подала апеляційну скаргу, не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням вимог ст. ст. 213-214 ЦПК України.

Суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами по справі, дав їм належну правову оцінку, а також дослідив надані сторонами докази і відповідно їх оцінив. Суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушень процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи. Суд першої інстанції прийняв рішення, яким спір знайшов своє належне вирішення.

Також суд першої інстанції з додержанням вимог ст. 88 ЦПК України вирішив питання про розподіл судових витрат між сторонами у цій справі.

За таких обставин, судова колегія не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції або ж його зміни.

Крім того, у разі відмови позивачу ПрАТ «СК «УСГ» у задоволенні його апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, останнє не має права на компенсацію за рахунок відповідача ОСОБА_3 судових витрат у вигляді судового збору (т.с. 2 а.с. 39), понесених ним при подачі цієї скарги до апеляційного суду.

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13 жовтня 2015 року у цій справі залишити без змін.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С.Стрелець Л.Г.Савченко О.В.