Ухвала

іменем україни

29 вересня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Євтушенко О.І., Кузнєцова В.О., МостовоїГ.І.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк», подану представником ГриньКостянтином Андрійовичем, на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 21 грудня 2015 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Посилаючись на те, що за укладеним договором № 2РХМТХ48310604 від 06 квітня 2007 року ОСОБА_4 отримала кредит у розмірі 2 638,80 грн. на строк з 06 квітня 2007 року по 05 квітня 2008 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідач підписом у заяві підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання кредиту фізичним особам «Розстрочка» складає між ним і банком договір. Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, позичальник повинен надати банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно Умов.

У порушення норм закону та умов договору відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав, у зв'язку з чим відповідач станом на 18 жовтня 2013 року має заборгованість - 48 883,53 грн, яка складається: 12 485,87 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом; 686,80 грн - заборгованість по комісії за користування кредитом; 32 906,88 грн - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором; а також штрафи відповідно до п 5.3 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн - штраф (фіксована частина); 2 303,98 грн - штраф (процентна складова).

У зв'язку з зазначеним, позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 48 883,53 грн за кредитним договором, та судовий збір.

Справа переглядалась судом неодноразово.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 27 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 15 квітня 2015 року, в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 жовтня 2015 року рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 27 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 15 квітня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій, суд касаційної інстанції зазначив, що відмовляючи у задоволенні позову, суди не дослідили Умов, які діяли на момент укладання кредитн6ого договору, не дослідили та не перевірили чи була ОСОБА_4 ознайомлена із зазначеними Умовами, якщо так, то якими доказами таке підтверджується.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 21 грудня 2015 року в задоволенні позовних вимог відмовлено, оскільки Банком пропущено строк позовної давності.

Рішенням колегії суддів апеляційного суду Запорізької області від 09 лютого 2016 року рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 21 грудня 2015 року в даній справі змінено у мотивувальній його частині.

У касаційній скарзі представник ПАТ КБ «ПриватБанк» - Гринь К.А. просить скасувати рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 21 грудня 2015 року та рішення апеляційного суду Запорізької області від 09 лютого 2016 року, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність судових рішень в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду, чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що ПАТ КБ «ПриватБанк» пропущено строк позовної давності.

Змінюючи рішення суду першої інстанції у мотивувальній його частині, апеляційний суд погодився з висновком суду про відмову в задоволенні позовних вимог наслідок пропущення Банком строку позовної давності, однак судом першої інстанції не застосовано вимоги норм ст. 634 ЦК України, які розповсюджують на виниклі між сторонами правовідносини.

Повторно переглядаючи справу суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позовних вимог, з яким погодився суд апеляційної інстанції змінюючи мотивувальну його частину, виходив з того, що підписанням заяви позичальник приєднався до Умов надання споживчого кредиту за виключенням п. 5.5 цих Умов, оскільки зазначення у п. 5.5 Умов про домовленість про збільшення строку позовної давності до вимог про стягнення кредитних зобов'язань до п'яти років повинно оформлюватися згідно до приписів ч. 2 ст. 259 ЦК України у вигляді укладання у письмовій формі окремого договору, а не шляхом приєднання до такого зобов'язання запропонованого Банком в Умовах надання споживчого кредиту.

Згіднозі статтями526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Спливпозовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом установлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята статті 261 ЦК України).

Позовнадавність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України).

Згідноіз частинами першою, другою статті207 ЦКУкраїни правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Із матеріалів справи вбачається, що відповідно до укладеного договору від 06 квітня 2007 року № 2РХШІХ48310604 ОСОБА_4 06 квітня 2007 року отримала кредит у розмірі 2 638, 80 гри. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

ОСОБА_4 підписом у заяві підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання кредиту фізичним особам «Розстрочка» складає між ним і банком договір. Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, позичальник повинен надати банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно Умов.

Із матеріалів справи вбачається, що Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), пунктом 5.5 яких установлено позовну давність тривалістю в п'ять років, не містять підпису відповідача.

Судом встановлено, з часу закінчення строку користування кредитом по кредитному договору (05 квітня 2008 року) ОСОБА_4 частково погашалося кредитне зобов'язання в 2010 році шляхом договірного списання грошових коштів позивачем, чим було перервано трирічний строк позовної давності. При цьому останній платіж у 2010 році здійснено 28 квітня 2010 року, а наступні платежі почалися з 02 липня 2013 року (а. с. 65-79, 42-43).

Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що підписанням заяви позичальник приєднався до Умов надання споживчого кредиту за виключенням п.5.5 цих Умов, оскільки зазначення у п.5.5 Умов про домовленість про збільшення строку позовної давності до вимог про стягнення кредитних зобов'язань до п'яти років повинно оформлюватися згідно до приписів ч. 2 ст. 259 ЦК України у вигляді укладання у письмовій формі окремого договору, а не шляхом приєднання до такого зобов'язання запропонованого Банком в Умовах надання споживчого кредиту.

Тому Умови щодо встановлення збільшеного строку позовної давності до 5 років не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору та відповідною письмовою угодою сторін про збільшення позовної давності.

Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року № 6-1926цс15 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 60 ЦПК України на сторін покладено обов'язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Апеляційний суд, змінюючи мотивувальну частину рішення суду першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшов до правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки з 28 квітня 2010 року по 02 липня 2013 року сплив строк позовної давності до заявлених 24 жовтня 2013 року позовних вимог Банку і відповідачем було подано заяву про застосування спливу строку позовної давності (а. с. 62). Тому зазначення у п.5.5 Умов про домовленість про збільшення строку позовної давності до вимог про стягнення кредитних зобов'язань до п'яти років повинно оформлюватися згідно до приписів ч. 2 ст. 259 ЦК України у вигляді укладання у письмовій формі окремого договору, а не шляхом приєднання до такого зобов'язання запропонованого Банком в Умовах надання споживчого кредиту.

Таким чином, перевіривши матеріали справи, доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 21 грудня 2015 року, яке змінене в мотивувальній його частині рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 лютого 2016 року.

Доводи касаційної скарги зводяться лише до переоцінки доказів та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк», подану представником Гринь Костянтином Андрійовичем, відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 21 грудня 2015 року в зміненій мотивувальній його частині рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.І. Євтушенко

В.О. Кузнєцов

Г.І. Мостова