АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2016 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

Головуючого: Григорченка Е.І.

Суддів колегії: Кочкової Н.О., Каратаєвої Л.О.

при секретарі Назаренко А.С.

розглянувши апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах» на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах» про визнання наказу в частині незаконним, визнання запису недійсним, зобов'язання вчинити певні дії, стягнення вихідної допомоги, стягнення грошових коштів за затримку розрахунку при звільненні,-

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовною заявою до ПрАТ «СК «Інгосстрах» про зміну формулювання причини звільнення, стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12.10.2015 року позовні вимоги задоволені, визнано наказ Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах» від 17 серпня 2015 року за № 17-08/03-01 в частині формулювання причин звільнення згідно ст. 38 КЗпП України таким, що не відповідає чинному законодавству.

Зобов'язано Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Інгосстрах» змінити наказ 17 серпня 2015 року за № 17-08/03-01 в частині формулювання причин звільнення з «за власним бажанням згідно статті 38 КЗпП» на «за власним бажанням згідно частини 3 статті 38 КЗпП України».

Визнано запис № 4 від 17 серпня 2015 року в трудовій книжці серія НОМЕР_1 про звільнення згідно з ст. 38 КЗпП України недійсним та таким, що не відповідає чинному законодавству.

Зобов'язано Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Інгосстрах» змінити формулювання причин звільнення в трудовій книжці серія НОМЕР_2 з «звільнений з посади юрисконсульта за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП» на «звільнений з посади юрисконсульта за власним бажанням згідно ч. 3 ст. 38 КЗпП».

Стягнено з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах» на користь ОСОБА_4 вихідну допомогу в сумі 15909,09 грн.

Стягнено з приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах» на користь ОСОБА_4 12962,95 грн. за затримку розрахунку при звільненні.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ПрАТ «СК «Інгосстрах», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, ставить питання про скасування рішення та відмовити у задоволенні позовних вимог.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне скаргу задовольнити частково, рішення суду змінити в частині розміру стягненого середнього заробітку з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що наказом № 01-07/03-1 від 01 липня 2011 року ОСОБА_4 прийнято на посаду юрисконсульта до ПрАТ «СК «Інгосстрах» /а.с. 18/.

11 серпня 2015 року позивач звернувся до відповідача з заявою про звільнення його з посади за власним бажанням /а.с. 34/.

Згідно заяви від 11.08.2015 року на ім'я голови правління ПрАТ «СК «Інгосстрах», ОСОБА_4 відізвав вказану вище заяву про звільнення на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України, та просив звільнити його з посади юрисконсульта за власним бажанням з причин невиконання роботодавцем законодавства про працю за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, зазначаючи в чому саме полягає невиконання роботодавцем законодавства про працю (а. с. 10-12).

ОСОБА_4 звернувся на адресу відповідача із заявою про направлення на адресу позивача належним чином оформленої трудової книжки та належним чином завіреної копії наказу про звільнення, у зв'язку з тим, що з 11 серпня 2015 року ОСОБА_4 перебуває на лікарняному та не може самостійно забрати документи (а. с. 13, 14).

Листом від 18 серпня 2015 року трудову книжку та наказ про звільнення ОСОБА_4 направлено на адресу позивача (а. с. 19).

Згідно довідки ПрАТ «СК «Інгосстрах» № 27-08/02-12 від 27 серпня 2015 року, за період з 01 січня 2015 року по 17 серпня 2015 року ОСОБА_4 нарахований сукупний дохід в сумі 55 475,29 грн., з якого проведені відповідні вирахування (а. с. 25).

Враховуючи встановлені обставини вимоги законодавства, суд першої інстанції прийшов до висновку про задоволення позовних вимог, оскільки відповідач порушив законодавство щодо строків виплати позивачу відпускних.

Вирішуючи даний спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції в достатньо повному об'ємі з'ясував права та обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та, дав їм належну правову оцінку, постановив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами, поясненнями учасників процесу.

Враховуючи встановленні обставини, суд першої інстанції, відповідно до вимог ст.ст. 38, 44, 47, 116, 117 КЗпП України, ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України, прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог, оскільки роботодавець не виконує законодавства про працю.

Доводи, приведені в апеляційній скарзі, що відповідач виплатив позивачу відпускні відповідно до Положення про оплату праці в ЗАТ «СК «ІНГОСТРАХ», не можуть бути підставою для скасування рішення суду з наступних підстав.

Відповідно до п. 3.6 Положення про оплату праці в ЗАТ «СК «ІНГОСТРАХ», на який посилається апелянт, виплата відпускних здійснюється двічі в місяць, в строки виплати авансу 16 числа поточного місяця, чи заробітної плати в останній день поточного місяця, в залежності від строків надання чергової відпустки.

З матеріалів справи вбачається, що позивачу відпускні були виплачені 31.07.2015 року в розмірі 1426,41 грн., та 14.08.2015 року, тобто після закінчення відпустки, в розмірі 2452,80 грн.

Представник апелянта в апеляційному суді підтвердив, що дійсно позивачу відпускні були розділені на дві частини, і так робилося в товаристві раніше.

Отже, відповідач, розділивши відпускні кошти на дві частини, порушив також і своє Положення про оплату праці, так як виплата відпускних в повному розмірі повинна була б здійснена в заробітну плату в останній день поточного місяця 31.07.2015 року, оскільки позивачу відпустка надана з 27.07.2015 року.

За змістом ст. 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. В разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення працедавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП України), не підтверджуються, або працедавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на ч. 1 ст. 38 КЗпП України.

Для визначення правової підстави розірвання трудового договору значення має сам лише факт порушення законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи.

За таких обставин суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку щодо доведеності позивачем факту порушення відповідачем законодавства про працю.

Правильно встановивши, що є підстави для зміни причини звільнення позивача з ч. 1 ст. 38 на ч. 3 ст. 38 КЗпП України, суд першої інстанції згідно ст. 44 КЗпП України визначив тримісячний середній заробіток для відповідного стягнення.

Приведені в апеляційній скарзі доводи, що суд не взяв до уваги, що позивач був ознайомлений з правилами внутрішнього трудового розпорядку, не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки вони не спростовують висновків суду щодо порушення відповідачем законодавства про працю в частині виплати відпускних.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги щодо неправильного розрахунку стягненої суми середнього заробітку за час затримки розрахунку з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно з частиною першою статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок - виплатити всі суми, що належать йому; при невиконанні такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Згідно довідки відповідача, відповідні виплати передбачені ст. 44 КЗпП України, в день звільнення позивача не виплачені, тому настає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність.

Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні позивача підлягає начисленню відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановленням Кабінету України від 08.02.1995 року за №100, з послідуючими змінами та доповненнями.

Як вбачається з довідки про заробітну плату позивача та табелю обліку робочого часу, позивачу за 20 днів в червні 2015 року нарахована заробітна плата в сумі 7007,3 грн., за 18 днів у липні 2015 року - 4951,37 грн. Таким чином, денний заробіток позивача буде складати 314,7 грн. з розрахунку: (7007,3 +4951,37): 38 днів = 314,7 грн. / а.с. 94, 95, 99, 100, 101/.

З матеріалів справи вбачається, що позивач працював по п'ятиденній робочій неділі, що підтверджується графіком обліку робочого часу та поясненнями сторін в апеляційному суді /а.с. 94, 95, 99/.

Період затримки розрахунку при звільненні позивача складає 40 днів, з моменту звільнення по день ухвалення рішення про стягнення середнього заробітку, а тому сума середнього заробітку за час затримки, яка підлягає стягненню, складає 12 588 грн., із розрахунку: 314,7 грн. х 40 грн. = 12 588 грн.

Таким чином, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, рішення суду змінити в частині розміру стягненої суми середнього заробітку за час затримки розрахунку. В іншій частині рішення суду не оскаржено, тому не переглядається, доводів в апеляційній скарзі щодо незаконності рішення суду в іншій частині не приведено.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України, апеляційний суд, -

вирішив:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах» задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 жовтня 2015 року змінити в частині розміру стягненого середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні.

Стягнути з приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах» на користь ОСОБА_4 середній заробіток в розмірі 12588 грн. за затримку розрахунку при звільненні, без утримання податків, обов'язкових зборів і платежів.

В іншій оскаржуваній частині рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 жовтня 2015 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: