Головуючий у 1-й інстанції Кузнецов Д.В.
Суддя-доповідач Сорока Г.П. Категорія 53
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого судді - Сороки Г.П.,

суддів - Гаврилової Г.Л., Принцевської В.П.,

секретар - Гаркуша О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Азовелектросталь» про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати та відшкодування моральної шкоди за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 13 листопада 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А:

15 липня 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Азовелектросталь» (далі за текстом ПАТ «Азовелектросталь») та просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.10.2014 року по 02.06.2015 року у розмірі 40936,08грн., моральну шкоду у розмірі 1000грн.

Посилався на те, що з 22.10.2012 року перебував у трудових відносинах з відповідачем, 29.09.2014 року був звільнений з роботи. Але при звільненні з ним не був проведений повний розрахунок, заборгованість по заробітній платі в сумі 7227,71 грн. була виплачена лише 03.06.2015 року, чим порушені його права на своєчасність отримання оплати праці. Тому відповідно до ст.117 КЗпП України відповідач зобов'язаний йому відшкодувати середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Даними порушеннями йому також заподіяна моральна шкода, яка виражається у моральних стражданнях, викликаних порушенням його права вільно розпоряджатись своїм заробітком (а.с.3-4).

В ході розгляду справи позивач подав уточнену позовну заяву від 16.10.2015 року, в якій просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені за період з 30.09.2014 року по 20.08.2015 року у розмірі 34919,36грн. та моральну шкоду у розмірі 1000грн. Змінюючи позовні вимоги щодо середнього заробітку, позивач виходив з довідки відповідача про розмір середньоденного заробітку (155,89грн.), з яким він погодився, а також з довідки відповідача про те, що станом на 20.08.2015 року у підприємства перед ним є заборгованість з компенсації за затримку виплати заробітної плати за серпень і вересень 2014 року на червень 2015 року, яка склала 2971,54грн., позивач провів новий розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені. З урахуванням того, що дана сума компенсації є складовою частиною заробітної плати і йому не виплачена, позивач збільшив період, за який на підставі ст.117 КЗпП України він має право на компенсацію середнього заробітку (а.с.33-34).

13 листопада 2015 року позивач у поданій до суду письмовій заяві про розгляд справи у його відсутності зазначив, що, використовуючи своє право на збільшення позовних вимог, просить стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за період з 17.07.2015 року по день ухвалення рішення суду 13.11.2015 року і моральну шкоду у розмірі 1000грн. (а.с.43а).

Рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області (заочним) від 13 листопада 2015 року позов ОСОБА_2 до ПАТ «Азовелектросталь» задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «Азовелектросталь» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17.07.2015 року по 13.11.2015 року в сумі 9 197,51грн. з утриманням ПАТ «Азовелектросталь» з цих сум передбачених законом податків та обов'язкових платежів при їх виплаті.

Стягнуто з ПАТ «Азовелектросталь» на користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування моральної шкоди грошові кошти в сумі 200грн.

Також стягнути з ПАТ «Азовелектросталь» в дохід держави судовий збір у розмірі 487,20 грн.

Не погодившись з рішенням суду в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, позивач ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просить рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати з 30.09.2014 року по 20.08.2015 року в сумі 34919,36грн. з утриманням з цих сум роботодавцем податків та інших обов'язкових платежів при їх виплаті. При цьому посилався на невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність обставин, які суд вважав встановленими, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, подав до суду письмові заперечення на апеляційну скаргу, просив скаргу відхилити, а рішення суду залишити без зміни. Тому, виходячи з положень ст.305 ЦПК України, колегія суддів розглянула справу у відсутності представника відповідача.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_2, який доводи апеляційної скарги підтримав, просив апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, стягнути з відповідача на його користь середній заробіток у розмірі 34919,36грн., перевіривши матеріали справи в межах апеляційного оскарження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

У відповідності з ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги. Як вбачається зі справи позивач оскаржує рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В іншій частині рішення суду ніким не оскаржується. Тому переглядаючи справу в межах апеляційного оскарження колегія суддів переглядає законність та обгрунтованість рішення суду в частині в частині стягнення середнього заробітку, а в решті частини, тобто в частині вирішення позову про відшкодування моральної шкоди, законність та обгрунтованість рішення суду не перевіряє із-за відсутності апеляційного оскарження.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_2 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд першої інстанції виходив з того, що позивач з 22.10.2012 року перебував у трудових відносинах з відповідачем та 29.09.2014 року був звільнений з підприємства за власним бажанням. За період роботи йому нараховувалась заробітна плата. Однак в день звільнення повний розрахунок зі звільненим працівником проведено не було. Заборгованість по заробітній платі була виплачена 03.06.2015 року. Згідно довідки підприємства від 21.08.2015 року на червень 2015 року перед позивачем значиться заборгованість по заробітній платі у розмірі 2971,54грн. у виді компенсації за затримку виплати заробітної плати за серпень-вересень 2014 року.

За таких обставин, виходячи з того, що позивач в день звільнення не працював, перебував у простої невикористаному, та, враховуючи те, що позивач не надав доказів що він пред'являв вимогу про розрахунок до звернення до суду з позовом, а з позовом до суду звернувся 15.07.2015 року, суд першої інстанції, керуючись положеннями ст.ст.116,117 КЗпП України, дійшов до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17.07.2015 року по 13.11.2015 року у розмірі 9197,51грн., оскільки на час вирішення справи не виплачена заборгованість з компенсації, що є складовою частиною заробітної плати.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може не погодитись, оскільки вони випливають з обставин справи, наданих сторонами доказів та відповідають вимогам матеріального і процесуального права.

Положеннями ст. 115 КЗпП України встановлено обов'язок працедавця виплачувати заробітну плату працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Структуру заробітної плати визначено ст. 2 Закону України «Про оплату праці», якою передбачено існування основної заробітної плати, додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість та за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні та компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Відповідно до ст.34 Закону України «Про оплату праці» у разі невчасної виплати сум заробітної плати провадиться компенсація втрати частин доходів.

Згідно ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, наведених в п.20 Постанови від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У разі не проведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що позивач в період з 22.10.2012 року по 29.09.2014 року працював у відповідача та 29.09.2014 року був звільнений за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України (а.с.10-13), що не оспорюється сторонами.

За період роботи йому нараховувалась заробітна плата, але з липня 2014 року виплачувалась несвоєчасно. В день звільнення розрахунок зі звільненим працівником проведено не було. 03.06.2015 року шляхом перерахування на картковий рахунок позивачу виплачена заборгованість по заробітній платі за серпень-вересень 2014 року у розмірі 7227,71грн. Дані обставини підтверджуються витягом з карткового рахунку ОСОБА_3, довідкою ПАТ Азовелектросталь» від 24.10.2014 року №1946, розрахунковим листком за вересень 2014 року (а.с.6-7,8,77) та не оспорювались сторонами.

Згідно довідки ПАТ «Азовелетросталь» від 21.08.2014 року №1930 заборгованість по заробітній платі перед позивачем станом на 20.08.2015 року становить на червень 2015 року 2971,54грн. як компенсація за затримку виплати заробітної плати (а.с.19). Дана сума не була виплачена позивачу на час вирішення справи в суді першої інстанції, що підтверджується довідкою ПАТ «Азовелектросталь» від 17.12.2015 року №3661 (а.с.78) та не оспорювалось сторонами.

Судом також встановлено, що позивач в день звільнення 29.09.2014 року не працював, перебував у простої невикористаному, що підтверджується табелем обліку робочого часу за вересень 2014 року, наказом генерального директора ПАТ «Азовелектросталь» №979 від 28.08.2014 року та довідкою начальника ООТіЗ ПАТ «Азовелектросталь» від 28.08.2015 року №301/9-161 (а.с.22,39,40).

За таких обставин з урахуванням наведених норм права, враховуючи те, що позивач в день звільнення не працював та не надав доказів, що він до подачі позову до суду звертався до відповідача із вимогою про проведення з ним повного розрахунку, суд першої інстанції вірно дійшов до висновку, що підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати з дня звільнення по день звернення позивача з позовом до суду не має, а відповідач повинен відшкодувати позивачу середній заробіток за період з 17.07.2015 року по 13.11.2015 року (день постановлення рішення).

Визначаючи розмір середнього заробітку, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за даний період суд першої інстанції, керуючись положеннями Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, правильно виходив з того, що середньоденна заробітна плата позивача за два останні місяці, що передують звільненню, згідно наданого відповідачем розрахунку, з яким погодився позивач, складає 155,89грн. (а.с.20). Враховуючи графік роботи позивача (а.с.21), відповідно до якого середньостатистична кількість робочих днів за період з 17.07.2015р. по 13.11.2015 року складає 59 днів, суд визначив розмір компенсації середнього заробітку за даний період у сумі 9197,51грн. (59днів х 155,89грн.).

Наведені в апеляційній скарзі доводи правильність цих висновків суду не спростовують та не свідчать, що до них суд дійшов не у відповідності з обставинами справи та вимогами матеріального і процесуального права.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що суд неправильно застосував положення ст.ст.34,113 КЗпП України, залишив без уваги вимоги статей 47,110,116 КЗпП України, абзаців 5-7 п.4.1, п.4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Міністерстовм праці, Міністерством юстиції, Міністерством соціального захисту населення України №58 від 29.07.1993 року, та не врахував, що відсутність працівника на роботі в день звільнення підтверджується поштовим повідомленням відділу кадрів із вказівкою про необхідність позивачу отримати трудову книжку, а не табелем обліку робочого часу, який був взятий судом до уваги, колегія суддів вважає безпідставними.

Так, відповідно до статті 34 КЗпП України простій - це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами.

Згідно наказу генерального директора ПАТ «Азовелектросталь», погодженого з профспілковим комітетом, №979 від 28.08.2014 року у зв'язку з тривалим строком поставок матеріалів на підприємстві встановлено період простою з 01.09.2014 року по 30.09.2014 року та дозволено не виходити на роботу на весь час простою працівникам, які не залучаються до виконання робіт в черговому режимі та по забезпеченню збереження матеріальних цінностей. Також встановлено організовувати роботу у виключних випадках з урахуванням виробничої необхідності із залученням мінімальної чисельності працівників в цей період, забезпечити суровий облік виконаних робіт та відпрацьованого часу кожного працівника. Оплату праці проводити згідно КЗпП України (а.с.40).

Відповідно до табелю обліку використаного робочого часу ОСОБА_3 у вересні 2014 року позивач залучався до роботи 14 днів (відпрацьовано 140,9 годин, в тому числі 9 днів по 11,4 годин, 5 днів по 7,67 годин), перебував у простої Пн - 22,8 години (а.с.22).

Згідно довідки начальника ООТіЗ ПАТ «Азовелектросталь» від 28.08.2015 року №301/9-161 в табелі обліку робочого часу «Пн» є невикористаний простій - працівник відсутній на роботі в період простою (а.с.39).

Табель обліку робочого часу є звітним документом обліку відпрацьованого часу та підставою для нарахування заробітної плати позивачу за відпрацьований час за вересень 2014 року, що підтверджується розрахунковим листком щодо нарахування та виплати заробітної плати за цей місяць (а.с.77) .

Позивач не оспорював правильність обліку його відпрацьованого робочого часу у вересні 2014 року та правильність нарахування йому заробітної плати, проведеної на підставі даних вказаного табелю щодо відпрацьованого робочого часу.

У справі відсутні будь-які докази того, що позивач залучався 29.09.2014 року до виконання обов'язків за трудовим договором або іншої роботи на підприємстві на період простою.

Сам позивач в апеляційному суді пояснив, що 29.09.2014 року він не працював, а приходив на підприємство для оформлення звільнення, але вважає, що оскільки звільнення було проведено та він отримав трудову книжку в день звільнення, то відповідач повинен був провести з ним розрахунок в день звільнення.

Зі справи вбачається, що ОСОБА_3 дійсно 29.09.2014 року з 8.28год. по 11.43год. перебував на підприємстві, що підтверджується витягом зі звіту обліку входу та виходу з підприємства поза робочим графіком (а.с.74). В цей день він подав адміністрації підприємства заяву про звільнення і частково оформив обхідний лист, а 30.09.2014 року закінчив оформлення обхідного листа при звільненні та отримав трудову книжку, що підтверджується копією заяви про звільнення, обхідним листом та витягом з книги видачі трудових книжок (а.с.75,76,79-80).

З урахуванням наведеного, виходячи з того, що позивач в день звільнення не працював, а відвідував підприємство на нетривалий час для подачі заяви про звільнення і покинув підприємство до закінчення робочого дня, в заяві про звільнення не навів вимоги про проведення розрахунку в день звільнення і не пред'являв таку вимогу до адміністрації в подальшому до звернення з позовом до суду, що в апеляційному суді ОСОБА_3 визнав, підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з дня звільнення по час пред'явлення позову до суду у відповідності з положеннями ст.117 КЗпП України не має, оскільки за положеннями ст.116 КЗпП України, якщо працівник в день звільнення не працював, то роботодавець зобов'язаний виплатити всі суми, що належать йому до сплати, не пізніше наступного дня після пред'явлення вимоги звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Таким чином колегія суддів приходить до переконання, що наведені позивачем доводи апеляційної скарги про невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність обставин, які суд вважав встановленими, та неправильне застосування судом норм матеріального права є безпідставними та не спростовують правильність рішення суду.

Інструкція про порядок ведення трудових книжок працівників, затверджена Міністерством праці, Міністерством юстиції та Міністерством соціального захисту населення України №58 від 29.07.1993 року, на положення абзаців 5-7 п.4.1, п.4.2 якої посилається позивач в апеляційній скарзі, регламентує питання щодо оформлення та видачі звільненому працівникові належно оформленої трудової книжки і це не впливає на правильність висновків суду щодо проведення розрахунку зі звільненим працівником у порядку встановленому ст.116 КЗпП України, тому вірно судом першої інстанції ці положення не були прийняті до уваги. Крім того, позивач не заявляв вимог щодо порушення його прав при видачі трудової книжки. Також позивачем не заявлялись вимоги щодо порушення його прав щодо своєчасного надання розрахункового листка про нараховані суми, які належали йому до сплати при звільненні.

В апеляційному суді позивачем не наведено ніяких нових обставин та не надано ніяких нових доказів, які не були предметом дослідження в суді першої інстанції та давали б апеляційному суду підстави для переоцінки обставин чи доказів, проведеної судом першої інстанції. Надані апеляційному суду додаткові докази правильність висновків суду першої інстанції в частині вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні не спростовують.

Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи ті є безумовними для скасування чи зміни рішення суду в оскаржуваній частині, у справі не встановлено, тому доводи апеляційної скарги про порушення норм процесуального права є безпідставними.

На підставі наведеного, переглядаючи справу відповідно до вимог ст.303 ЦПК України в межах позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, та в межах доводів апеляційного оскарження на підставі доказів, наданих сторонами, які відповідно до вимог ст.ст.10,60 ЦПК України зобов'язані довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду підлягає залишенню без зміни, у зв'язку з чим апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України у зв'язку з відхиленням апеляційної скарги та залишенням без зміни рішення суду першої інстанції з позивача підлягає стягненню в дохід держави судовий збір у розмірі 282,94грн., який він повинен був сплатити за подання апеляції на рішення суду з майнових вимог згідно положень ст.4 Закону України «Про судовий збір» (в редакції чинній з 01.09.2015 року), оскільки відповідно до ст.5 зазначеного Закону він не звільняється від сплати судового збору з вимог про відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Керуючись ст.ст.307,308,313,314 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 13 листопада 2015 року залишити без зміни.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1) в дохід держави судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 282 (двісті вісімдесят дві) гривні 94 копійок (розрахунковий рахунок 0015, код класифікації доходів бюджету 22030001, МФО 834016, банк отримувача - Головне управління Державної казначейської служби України у Донецькій області, ЄДРПОУ - 37868870, отримувач коштів - Артемівське УК/м. Артемівськ/22030001, призначення платежу - судовий збір за позовом ОСОБА_2, Апеляційний суд Донецької області (м. Маріуполь), ).

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий : Сорока Г.П.

Судді : Гаврилова Г.Л.

Принцевська В.П.