Справа №487/3512/14-ц 15.08.2016 15.08.2016 15.08.2016
Справа №487/3512/14-ц
Провадження №22-ц/784/76/16 Головуючий у першій інстанції Щербина С.В.
Категорія 55 Доповідач апеляційної інстанції Серебрякова Т.В.
РІШЕННЯ

Іменем України

15 серпня 2016 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого - Серебрякової Т.В.,

суддів: Галущенка О.І., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Шагай О.А.,

за участю:

позивача - ОСОБА_3 та його представника - ОСОБА_4,

представника відповідача - Чуб Т.В.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Державного підприємства «Миколаївський бронетанковий завод» заочне рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 28 травня 2014 року, ухвалене у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Державного підприємства «Миколаївський бронетанковий завод» про стягнення заборгованості по заробітній платі, несплаченої при звільненні, компенсації за затримку її виплати, а також середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної (немайнової) шкоди,

УСТАНОВИЛА:

У квітні 2014 року ОСОБА_3 пред'явив вищевказаний позов, який обґрунтовував наступним.

Починаючи з 15 березня 2005 року та по 02 серпня 2009 року (включно) він працював контрольним майстром на Державному підприємстві МО України «Миколаївський ремонтно-механічний завод», звільнившись за ст.38 КЗпП України.

За період роботи на вказаному підприємстві перед ним утворилась заборгованість по нарахованим, але невиплаченим сумам в розмірі 5 826 грн. 24 коп., яка не була виплачена йому і в день звільнення.

Посилаючись на те, що підприємство при звільненні належні йому кошти у визначені чинним законодавством строки не виплатило і не провело з ним повний розрахунок, просив позов задовольнити, стягнути на свою користь з Державного підприємства «Миколаївський бронетанковий завод» (далі - ДП «Миколаївський бронетанковий завод») 5 826 грн. 24 коп. заборгованості по заробітній платі з березня 2009 року - липень 2009 року, а також компенсацію за затримку виплати заробітної плати у розмірі 989 грн. 60 коп.

Окрім того, посилаючись на порушення відповідачем строків виплати належних йому сум, просив стягнути на свою користь з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку в розмірі 66 862 грн. 60 коп., що передбачено ст.117 КЗпП України.

Також, вказував на те, що внаслідок таких дій відповідача йому була спричинена моральна (немайнова) шкода, компенсацію якої він оцінив в розмірі 5 000 грн. та просив стягнути її з відповідача на свою користь.

Заочним рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 28 травня 2014 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість із заробітної плати у розмірі 5 826 грн. 24 коп., компенсацію за час затримки виплати заробітної плати у розмірі 989 грн. 60 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 66 862 грн. 60 коп., а також 2 500 грн. 00 коп. компенсації моральної (немайнової) шкоди. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат у справі.

Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 04 серпня 2014 року заяву Державного підприємства «Миколаївський бронетанковий завод» про скасування заочного рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 28 травня 2014 року залишено без задоволення (том 1 а.с.54).

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права (том 1 а.с.60-63).

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 23 жовтня 2014 року заочне рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог (том 1 а.с.147-148).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 жовтня 2015 року рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 23 жовтня 2014 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (том 1 а.с.218-220).

Апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки ДП «Миколаївський бронетанковий завод» не проведено повного розрахунку із позивачем при звільненні, то відповідач повинен виплатити ОСОБА_3 заборгованість по заробітній платі разом з компенсацією за час її затримки, а також середній заробіток за час затримки розрахунку, згідно вимог ст.117 КЗпП України та відшкодувати моральну шкоду.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступних обставин.

Згідно ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам судове рішення не відповідає.

Виплата заробітної плати працівнику гарантована ст.43 Конституції України.

Так, відповідно до ст.43 Конституції України, постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» - кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб, а також гарантує працездатному населенню у працездатному віці в Україні - добровільність праці, вибір або зміну професії та виду діяльності; захист від незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Ст.94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до ст.ст.115,116 КЗпП України, ст.24 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата, а при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення.

Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу.

Згідно із ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_3 з 15 березня 2005 року працював контрольним майстром на Державному підприємстві МО України «Миколаївський ремонтно-механічний завод», правонаступником якого є Державне підприємство «Миколаївський бронетанковий завод».

З 03 серпня 2009 року позивача було звільнено з роботи за ст.38 КЗпП України на підставі наказу №129 від 31 липня 2009 року (том 1 а.с.7-10).

На час звільнення не були виплачені належні позивачу суми, зокрема, згідно довідок підприємства про заборговану заробітну плату від 14 серпня 2009 року №27 та від 19 березня 2009 року №64, підприємство не розрахувалося з позивачем по заробітній платі за період з липня 2008 року по лютий 2009 року в розмірі 9 175 грн. та за березень - липень 2009 року в розмірі 4 763 грн. 78 коп., а всього повинно було виплатити - 13 939 грн.78 коп. (том 1 а.с.4,5).

13 квітня 2009 року Заводським районним судом міста Миколаєва видано судовий наказ, за яким стягнуто із підприємства на користь ОСОБА_3 заборгованість по заробітній платі за період із липня 2008 року по лютий 2009 року у розмірі 9 175 грн. (том 1 а.с.14 та матеріали наказного провадження за №2-н-329-09).

На виконання судового рішення, 21 травня 2010 року відповідач сплатив на депозитний рахунок державної виконавчої служби 9 175 грн. (том 1 а.с.84).

11 червня 2010 року платіжним дорученням Заводського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції на картковий рахунок позивача за НОМЕР_1, відкритий у ПАТ «Державний експортно-іпотртний банк України» (АТ«Укрексімбанк») ОСОБА_3 були зараховані кошти, як сплата заборгованості по заробітній платі в розмірі 9 175 грн.

Водночас, після постановлення вищевказаного судового наказу, відповідачем в добровільному порядку сплачена заборгованість по заробітній платі за 2008 рік в загальному розмірі 5 762 грн., зокрема:

- за серпень 2008 року 1 345 грн. були перераховані на картковий рахунок позивача (рахунок НОМЕР_1, відкритий на підставі договору про відкриття та обслуговування карткового рахунку з видачею платіжної картки в рамках зарплатного проекту, укладеного з позивачем 14 травня 2009 року) 15 травня 2009 року;

- за вересень 2008 року 1 336 грн. були перераховані на картковий рахунок позивача НОМЕР_1 24 липня 2009 року;

- за жовтень 2008 року 1 525 грн. були перераховані на картковий рахунок позивача НОМЕР_1 24 липня 2009 року;

- за грудень 2008 року 250 грн. були перераховані на картковий рахунок позивача НОМЕР_1 24 липня 2009 року.

Окрім того, згідно платіжної відомості за №85 від 02 червня 2009 року позивачем отримано в касі підприємства 1 306 грн. за липень 2008 року (том 1 а.с. 85-108,116-118, том 2 а.с.85-88).

На підтвердження вказаних виплат відповідачем були додані до матеріалів справи виписки банку про надходження коштів для виплати заробітної плати працівникам за вказані періоди, списки працівників підприємства, на рахунок яких переводились зазначені кошти (оригінали документів досліджувались в судовому засіданні апеляційної інстанції) та платіжна відомість №85 від 02 червня 2009 року про отримання коштів у касі підприємства в розмірі 1 306 грн. за липень 2008 року, які позивачем не спростовані.

Разом з тим, колегія суддів не приймає до уваги платіжну відомість №46 від 13 березня 2009 року про отримання коштів у касі підприємства у розмірі 350 грн. за грудень 2008 року (том 1 а.с.85-86) та платіжну відомість №32 від 06 березня 2009 року про отримання позивачем коштів в розмірі 1 272 грн. за січень 2009 року (том 1 а.с.83), оскільки відповідачем не було доведено факту отримання зазначених коштів саме позивачем та останній вищевказане не визнає.

До того ж, відповідно до висновку судової почеркознавчої експертизи №11/319 від 03 червня 2016 року, проведеної Одеським науково - дослідним інститутом судових експертиз на підставі ухвали Апеляційного суду Миколаївської області від 29 грудня 2015 року, підписи в графі «розписка в одержанні» у платіжній відомості №46 на виплату заробітної плати за грудень 2008 року та у графі «розписка в одержані» у платіжній відомості №32 на виплату заробітної плати за січень 2009 року від імені ОСОБА_3 виконанні не самим ОСОБА_3, а іншою особою (том 2 а.с.117-122).

Отже, на погашення заборгованості по заробітній платі за період з липня 2008 року по липень 2009 року підприємством було виплачено позивачу кошти в загальному розмірі 14 937 грн. та повний розрахунок по заборгованості проведено 11 червня 2010 року, а тому вимоги позивача про стягнення заборгованості по заробітній платі є безпідставними.

Щодо позовних вимог про стягнення компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків її виплати, то колегія судів виходить з наступного.

Положеннями ст.34 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Згідно зі ст.2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, серед яких, крім іншого, заробітна плата (грошове забезпечення).

До структури заробітної плати, визначеної у ст.2 Закону України «Про оплату праці», входять: основна заробітна плата, додаткова заробітна плата та інші заохочувальні та компенсаційні виплати.

Додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством (ч.2 ст. 2 Закону України «Про оплату праці»).

Разом з тим, вирішуючи спір, суд першої інстанції помилково дійшов висновку про стягнення з відповідача суми компенсації за час затримки виплати заробітної плати у загальному розмірі 989 грн. 60 коп., оскільки зазначена сума увійшла в склад нарахованої заробітної плати, саме як компенсація за несвоєчасну виплату заробітної плати (том 1 а.с.4,5,66).

Враховуючи наведене, а також те, що висновки оскаржуваного рішення районного суду в цій частині не відповідають обставинам справи, відповідно до положень п.3 ч.1 ст.309 ЦПК України, оскаржуване рішення суду в частині стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати підлягає скасуванню, з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні названих вимог.

Також, не підлягають задоволенню і вимоги позову про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (ч.1 ст.117 КЗпП України).

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в ст.117 КЗпП України відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору. Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Тобто, обов'язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства у несвоєчасному розрахунку при звільненні.

Аналогічні положення викладені у п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці».

У п.25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» судам роз'яснено, що непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилався на те, що відповідачем не був йому виплачений розрахунок при звільненні, що є підставою для покладення на роботодавця відповідальності за затримку у порядку, передбаченому ст.117 КЗпП України.

Як зазначалось вище, відповідач дійсно порушив права позивача на остаточний розрахунок при звільненні. Відновлено це право було 11 червня 2010 року.

Разом з тим, позивач звернувся до суду з даним позовом лише 4 квітня 2014 року, тобто через три роки та 10 місяців після остаточного розрахунку по заробітній платі.

Згідно ст.233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Із змісту рішення Конституційного Суду України № 4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_6 щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу вбачається, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що позивач пропустив встановлений законом строк для звернення до суду.

Будь-яких поважних причин пропуску строку позивач не зазначив.

За таких обставин, колегія суддів не вбачає підстав для поновлення позивачу пропущеного строку звернення до суду за вирішенням трудового спору.

Враховуючи викладене, вимоги позову про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди не підлягають задоволенню в зв'язку з пропуском позивачем строку звернення до суду.

Таким чином, рішення суду підлягає скасуванню на підставі ст.309 ЦПК України, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст.307,309,314,316 ЦПК України, колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Миколаївський бронетанковий завод» - задовольнити.

Заочне рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 28 травня 2014 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Державного підприємства «Миколаївський бронетанковий завод» про стягнення заборгованості по заробітній платі, несплаченої при звільненні, компенсації за затримку її виплати, а також середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної (немайнової) шкоди - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: О.І. Галущенко

Н.В. Самчишина