АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1894/К/16 Шестакова З.С.
Категорія - 27 ( ІV ) Суддя-доповідач - Зубакова В.П.
РІШЕННЯ

Іменем України

08 листопада 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Зубакової В.П.

суддів: Барильської А.П., Михайлів Л.В.

за участю секретаря: Гладиш К.І.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 липня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_5, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_6, до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», ОСОБА_7, треті особи - Орган опіки та піклування Нікопольської міської ради, Приватний нотаріус Нікопольського міського нотаріального округу Новіков І.М., про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними.

Особи, які беруть участь у розгляді справи:

позивач ОСОБА_9, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_6, та її представник ОСОБА_10, -

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2013 року ОСОБА_5, діючи від імені та в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_6, звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» (надалі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») та ОСОБА_7 про визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки.

В обґрунтування позову зазначила, що проживала однією сім'єю з відповідачем ОСОБА_7, з яким має спільну дитину - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Під час спільного проживання ОСОБА_7 придбав будинок АДРЕСА_1 за кошти, отримані в ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на підставі кредитного договору №014/147416/3144/74 від 14 квітня 2008 року.

В забезпечення виконання зобов'язань за даним кредитним договором, 14 квітня 2008 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_7 було укладено договір іпотеки №014/147416/3144/74-Ж, за умовами якого ОСОБА_7 передав ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в іпотеку домоволодіння АДРЕСА_1.

На момент укладення кредитного договору №014/147416/3144/74 від 14 квітня 2008 року та договору іпотеки №014/147416/3144/74-Ж від 14 квітня 2008 року позивач ОСОБА_5 проживала разом з відповідачем ОСОБА_7, а тому останній не мав права без її згоди укладати кредитний договір та розпоряджатися спільною сумісною власністю подружжя.

Крім того, на момент укладення договору іпотеки право на користування спірним будинком мала малолітня ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та на укладення цього договору не було отримано згоди органу опіки та піклування, що призвело до порушення її житлових прав.

Уточнивши позовні вимоги, просила суд: визнати недійсним кредитний договір №014/147416/3144/74 від 14 квітня 2008 року, укладений між ОСОБА_7 та ВАТ "Райффайзен Банк Аваль" в особі Дніпропетровської обласної дирекції правонаступником якого за всіма правами та обов'язками є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та застосувати наслідки недійсності правочину; визнати недійсним іпотечний договір від 14 квітня 2008 року № 014/147416/3144/74-ж, укладений між ОСОБА_7 та ВАТ "Райффайзен Банк Аваль" в особі Дніпропетровської обласної дирекції правонаступником якого за всіма правами та обов'язками є Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», посвідчений приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Новіковим І.М., зареєстрованого в реєстрі за №883; в порядку застосування недійсності Договору іпотеки від 14 квітня 2008 року № 014/147416/3144/74-ж, укладеного між ОСОБА_7 та ВАТ "Райффайзен Банк Аваль" в особі Дніпропетровської обласної дирекції правонаступником якого за всіма правами та обов'язками є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», скасувати запис в державному реєстрі іпотек за № 887, об"єкт обтяження: житловий будинок з надвірними будівлями, загальною площею 53,9 кв. м., та земельну ділянку розміром 0,0125 га, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1, що 14 квітня 2008 року був внесений приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Новіковим І.М. на підставі іпотечного договору від 14 квітня 2008 року № 014/147416/31474-ж, укладеного між ОСОБА_7 та ВАТ "Райффайзен Банк Аваль" в особі Дніпропетровської обласної дирекції правонаступником якого за всіма правами та обов'язками є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», скасувати запис в Єдиному реєстрі заборон відчуження об"єктів нерухомого майна запис за №888, об"єкт обтяження: житловий будинок з надвірними будівлями, загальною площею 53,9 кв. м., та земельну ділянку розміром 0,0125 га, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 липня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_5, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_6, задоволено частково.

Визнано недійсним іпотечний договір від 14 квітня 2008 року № 014/147416/3144/74, укладений між ОСОБА_7 та ВАТ "Райффайзен Банк Аваль" в особі Дніпропетровської обласної дирекції правонаступником якого за всіма правами та обов'язками є Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» від 14 квітня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Новіковим І.М., зареєстрованого в реєстрі за №883.

Скасовано запис, внесений приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Новіковим І.М. в державний реєстр іпотек за № 887, об"єкт обтяження: житловий будинок з надвірними будівлями, загальною площею 53,9 кв. м., та земельну ділянку розміром 0,0125 га, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

Скасовано запис внесений приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Новіковим І.М. в Єдиний реєстр заборон відчуження об"єктів нерухомого майна запис за №888, об"єкт обтяження: житловий будинок з надвірними будівлями, загальною площею 53,9 кв. м., та земельну ділянку розміром 0,0125 га, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

В іншому відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» просить рішення суду в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_5 скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог, стягнувши з позивача понесені судові витрати.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що судом було порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права. Так, на момент укладення кредитного договору та договору іпотеки, ОСОБА_7 був зареєстрований в с.Олексіївка та фактично проживав за адресою: АДРЕСА_2, тобто останній мав право на користування двома житловими приміщеннями, а тому висновок суду про те, що спірний будинок є єдиним житлом малолітньої дитини є невірним. Крім того, правові підстави для визнання недійсним договору іпотеки на підставі порушення Закону України «Про охорону дитинства» відсутні, оскільки малолітня дитини на момент укладення цього договору не набула права користування іпотечним майном, адже, ОСОБА_7 одночасно став власником нерухомого майна згідно договору купівлі-продажу та іпотекодавцем згідно договору іпотеки.

В письмових запереченнях на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_5 зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, відхиливши апеляційну скаргу.

Представник третьої особи Органу опіки та піклування Нікопольської міської ради в судове засідання не з'явився, надавши заяву про розгляд справи за його відсутності.

Представник відповідача ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», відповідач ОСОБА_7 та третя особа Приватний нотаріус Нікопольського міського нотаріального округу Новіков І.М., будучи завчасно належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи (про що свідчать зворотні рекомендовані повідомлення про вручення їм судових повісток-повідомлень про призначення судового засідання на 08.11.2016 року - а.с. 187, 189,190), в судове засідання не з'явилися і про причини своєї неявки суд не повідомили, що (у відповідності до ч.2 ст. 305 ЦПК України) не перешкоджає розглядові справи.

Колегією суддів не перевіряється законність та обґрунтованість рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_6, до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», ОСОБА_7 про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсним, оскільки, рішення суду в цій частині не оскаржується, а, згідно з вимогами частини 1 статті 303 ЦПК України і зважаючи на роз'яснення, викладені в п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24.10.2008 р., під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Заслухавши суддю - доповідача, позивача ОСОБА_9, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_6, та її представника ОСОБА_10, які, кожна окремо, заперечували проти доводів апеляційної скарги та просили її відхилити, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги і письмових заперечень на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_5 та відповідач ОСОБА_7 є батьками малолітньої ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 12).

14 квітня 2008 року між ОСОБА_7 та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» було укладено кредитний договір № 014/147416/3144/74 про надання кредиту у сумі 164 187,00 грн. строком до 14.04.2023 року (а.с.42-46).

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 14 квітня 2008 року між ОСОБА_7 та «Райффайзен Банк Аваль» був укладений договір іпотеки № 014/147416/3144/74-ж, за умовами якого ОСОБА_7 передав банку в іпотеку житловий будинок з надвірними будівлями, загальною площею 53,9 кв. м, та земельну ділянку розміром 0,0125га, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1, що належить останньому на праві власності, згідно договору купівлі - продажу від 14 квітня 2008 року.

Приватним нотаріусом Криворізького Нікопольського міського нотаріального округу Новіковим І.М. 14 квітня 2008 року посвідчено зазначений договір іпотеки та здійснено державну реєстрації заборони відчуження нерухомого майна до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна за записом № 888 (а.с. 9-10).

20 вересня 2008 року ОСОБА_5 та ОСОБА_7 зареєстрували шлюб, про що в Книзі реєстрації шлюбів, Відділом реєстрації актів цивільного стану Нікопольського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області, зроблений відповідний актовий запис №637 (а.с.13).

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 жовтня 2014 року встановлено факт проживання однією сім'єю ОСОБА_7 та ОСОБА_5 в період з серпня 2003 року по 20 вересня 2008 року, визнано будинок АДРЕСА_1 об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а також визнано за кожним із них право власності на 1/2 частину вищевказаного житлового будинку, як частки в спільному сумісному майні подружжя (а.с.72-76).

Пред'являючи позовні вимоги про визнання договору іпотеки від 14 квітня 2008 року недійсним, позивач послалася на те, що цей договір укладено ОСОБА_7 без її згоди, як співвласника спільного сумісного майна подружжя, а також на норми Закону України «Про охорону дитинства» та Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», зазначивши, що при укладенні спірного договору був відсутній відповідний дозвіл органу опіки та піклування, який відповідачі повинні були надати, а нотаріус вимагати.

Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання недійсним договору іпотеки, суд першої інстанції вважав вимоги позову обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону; неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень (ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей»); діти члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем (ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства»).

На підставі наведеного суд дійшов висновку про те, що спірний договір іпотеки укладено із порушенням вимог ч. 1 ст. 203 ЦК України, оскільки не враховано права та інтереси малолітньої дитини - ОСОБА_6

Колегія суддів не може погодитись із таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга, третя статті 215 ЦК України).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Відповідно до частин другої та третьої статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень.

Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей.

Згідно зі статтею 177 СК України та статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

За таких обставин вчинення батьками неповнолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували права членів сімї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

При вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки, підставами яких позивач визначає порушення статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» або статті 17 Закону України «Про охорону дитинства», необхідно в кожному конкретному випадку: 1) перевіряти на момент укладення оспорюваного договору наявність у дитини права користування житловим приміщенням, яке може ґрунтуватися на документальній підставі (наприклад, довідка про наявність зареєстрованих осіб на житловій площі, серед яких зазначено й дитину) або на законі (стаття 29 ЦК України); за відсутності реєстрації дитини в спірному приміщенні на момент укладення оспорюваного договору, з'ясовувати наявність у дитини іншого місця проживання; 2) враховувати добросовісність поведінки іпотекодавців щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору; 3) з'ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки.

Передбачене статтею 177 СК України, статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» та статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом її батьків є порушення майнових прав дитини внаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору.

Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд України у постановах від 27 січня 2016 року № 6-1055цс15 та від 06 квітня 2016 року № 6-589цс16 за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, яка має враховуватися судами загальної юрисдикції при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин (ч. 2 ст. 214, ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України).

Окрім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 9 жовтня 1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 13 травня 1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі Наталія Михайленко проти України (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_5 та відповідач ОСОБА_7 є батьками малолітньої ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 12).

Згідно ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків.

ОСОБА_7 з 29 серпня 1985 року був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 51) та фактично проживав за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 50).

14 квітня 2008 року між ОСОБА_7 та «Райффайзен Банк Аваль» був укладений договір іпотеки № 014/147416/3144/74-ж, за умовами якого ОСОБА_7 передав банку в іпотеку житловий будинок з надвірними будівлями, загальною площею 53,9 кв. м, та земельну ділянку розміром 0,0125га, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1, що належить останньому на праві власності, згідно договору купівлі - продажу від 14 квітня 2008 року, тобто право власності на спірне домоволодінн набуте ОСОБА_7 лише 14 квітня 2008 року.

Згідно домової книги на домоволодіння АДРЕСА_1 ОСОБА_5 разом з малолітньої дитиною ОСОБА_6 зареєстровані у спірному домоволодінні з 23 грудня 2008 року, як такі, що переїхали на постійне місце проживання із будинку АДРЕСА_4 (а.с. 52-53).

Тобто, станом на 14 квітня 2008 року, іпотечне майно - домоволодіння АДРЕСА_1, не було місцем проживання батьків малолітньої ОСОБА_6 - ОСОБА_5 та ОСОБА_7, а тому колегія суддів приходить до висновку, що на момент укладення оспорюваного договору іпотеки у малолітньої ОСОБА_6 не було права користування житловим приміщенням і на укладення оспорюваного договору іпотеки не потрібна була згода органу опіки та піклування.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що спірний договір іпотеки не порушує прав та інтересів малолітньої дитини ОСОБА_6, а тому позовні вимоги щодо визнання цього договору недійсним, як такого, що порушує майнові права дитини, є необґрунтованими та не підлягають до задоволення.

Не може погодитись колегія суддів й з доводами позивача ОСОБА_5 щодо визнання недійсним оспорюваного договору з підстав його укладення ОСОБА_7 без її згоди, як співвласника спільного сумісного майна подружжя.

Так, як вже зазначалося судом, за змістом ч. 1 ст. 203, ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

Згідно із ч. 1 ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

За змістом ст.ст. 572, 575 ЦК України іпотека є видом забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.

Відповідно до ст. 578 ЦК України та ст. 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників.

Так, відповідно до частини пятої статті 11 ЦК України цивільні права і обовязки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у ст.ст. 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1. ст. 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Як вбачається з матеріалів справи, право на спірне домоволодіння ОСОБА_5 та ОСОБА_7, які на той час, як встановлено рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 жовтня 2014 року, проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, виникло з укладеного 14 квітня 2008 року договору купівлі-продажу. Тобто, на момент укладення ОСОБА_7 договору іпотеки будинок належав останньому і ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності і для укладення договору іпотеки щодо нього, згідно зі статтею 578 ЦК України та статтею 6 Закону України «Про іпотеку», необхідною була письмова нотаріально посвідчена згода ОСОБА_5

Це ж випливає і з положень частини другої статті 369 ЦК України та частини третьої статті 65 СК України, на підставі яких для укладення одним із подружжя договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, згода другого з подружжя має бути нотаріально посвідчена.

Така згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином. Згідно із частиною першою статті 219 ЦК України у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним.

Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозвязку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд України у постановах від 21 жовтня 2015 року №6-1568цс15 та від 27 січня 2016 року № 6-1912цс15 за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, яка має враховуватися судами загальної юрисдикції при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин (ч. 2 ст. 214, ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів справи, на час укладення спірного договору іпотеки ОСОБА_7 у шлюбі не перебував. В анкеті позичальника від 04.04.2008 року (а.с. 50), яка подавалась ним до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», ОСОБА_7 також підтвердив, що він не одружений. Про те, що спірний будинок належить йому на праві особистої приватної власності і ніхто з третіх осіб прав на неї не має ОСОБА_7 засвідчив і в договорі іпотеки (п. 2.1.4 договору іпотеки, а.с. 9-10).

Більш того, факт проживання ОСОБА_5 та ОСОБА_7 однією сім'єю було встановлено судовим рішення майже через шість років після укладення оспорюваного іпотечного договору, тоді ж було визнано спірне домоволодіння спільною сумісною власністю подружжя (а.с. 72-77).

Наведене свідчить про те, що на час укладення договору іпотеки банк не знав і не міг знати про те, що спірне іпотечне майно належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_7 та ОСОБА_5, і що остання не надала своєї згоди на укладення цього договору, а тому, підстави для визнання договору іпотеки недійсним у зв'язку з його укладення одним із подружжя без згоди другого з подружжя може відсутні.

На підставі вищевикладеного, керуючись положеннями п. 1,4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, колегія суддів скасовує рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про визнання договору іпотеки недійсним та скасування записів в Державному реєстрі іпотек та в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна у зв'язку з неповним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, та невірним застосуванням норм матеріального права, та ухвалює нове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з позивача ОСОБА_5 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» підлягають стягненню сплачені ним судові витрати за подання апеляційної скарги в сумі 252,34 грн. (а.с. 172, 176).

Керуючись ст.ст. 303, 307, п.1 ч.1 ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника відповідача Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» - задовольнити.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 липня 2016 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_5, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_6, до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», ОСОБА_7, треті особи - Орган опіки та піклування Нікопольської міської ради, Приватний нотаріус Нікопольського міського нотаріального округу Новіков І.М., про визнання договору іпотеки недійсним та скасування записів в Державному реєстрі іпотек та в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_6, до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», ОСОБА_7, треті особи - Орган опіки та піклування Нікопольської міської ради, Приватний нотаріус Нікопольського міського нотаріального округу Новіков І.М., про визнання договору іпотеки недійсним та скасування записів в Державному реєстрі іпотек та в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» судові витрати понесені по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 252,34 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: