Провадження № 22-ц/779/1468/2016
Головуючий у 1 інстанції Пастернак І. А.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Василишин Л.В.

суддів: Мелінишин Г.П., Соколовського В.М.

секретаря Турів О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ПАТ «ОСОБА_2 Ворота» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «ОСОБА_2 Ворота» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Івано-Франківського міського суду від 31 травня 2016 року,-

в с т а н о в и л а :

У серпні 2015 року ПАТ «ОСОБА_2 Ворота» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «ОСОБА_2 Ворота» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Свої вимоги позивач обгрунтовував тим, що 25.03.2008 року між ПАТ «ОСОБА_2 Ворота» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір №02/26Ю, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 50 000 грн. із сплатою відсотків та кінцевим терміном повернення до 24.03.2011 року.

Неналежне виконання позичальником кредитних зобовязань призвело до утворення заборгованості, розмір якої станом на 18.08.2015 року складає 109 874 грн.49 коп., з них: 50 000 грн. тіло кредиту, 52 748 грн. 76 коп. проценти, 7 125 грн. 73 коп. пеня за період з 18.08.2012 року по 17.08.2015 року.

Наведену суму заборгованості позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 31 травня 2016 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 в користь ПАТ ОСОБА_2 Ворота - 109 874 грн. 49 коп. заборгованості за кредитним договором № 02/26Ю від 25.03.2008 року облікованої станом на 18.08.2015 року, з яких: 50 000,00 грн. - кредит, 52 748,76 грн. - проценти, 7 125,73 грн. пеня. Стягнуто з ОСОБА_3 в спеціальний фонд Державного бюджету України 1 098 грн. 74 коп. судового збору.

ОСОБА_3 на рішення суду подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апелянт вказав, що при ухваленні рішення судом першої інстанції не враховано вирок Івано-Франківського міського суду від 18.09.2014 року (провадження 1/344/86/2012 року) по обвинуваченню громадян ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Даним вироком фактично встановлено, що збитки через невиконання умов кредитного договору були заподіяні банку внаслідок вчинення злочину обвинуваченими особами, а не позичальником ОСОБА_3 Вироком також задоволено цивільний позов ПАТ «ОСОБА_2 Ворота» про стягнення з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в солідарному порядку матеріальної шкоди, завданої внаслідок укладення кредитного договору від 25.03.2008 року, на суму 135 260 грн. 36 коп. Наведені обставини вказують на відсутність вини відповідача у завданні збитків позивачу, а тому ОСОБА_3 не може нести солідарної відповідальності із засудженими особами, на що посилається суд першої інстанції.

Крім того, вироком суду обєктивно доведено, що кредитні кошти фактично отримав не він, а злочинна організована група, в яку входили посадові особи банку-позивача, а з боку ОСОБА_3 мав місце випадок, тому на підставі ст.617 ЦК України він не несе цивільної відповідальності за порушення зобовязання, оскільки він не міг передбачити, що правочин з отримання кредиту є частиною вчинення багатоепізодного злочину.

Також судом безпідставно не застосовано положення ст.228 ЦК України щодо нікчемності правочину. Апелянт вважає, що обставина нікчемності спірного кредитного договору, у звязку з його спрямованості на незаконне заволодіння майном юридичної особи, фактично встановлена вироком суду.

Оскільки нікчемність правочину встановлена законом, то немає необхідності визнавати правочин нікчемним у судовому порядку.

З наведених підстав ОСОБА_3 просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

У судовому засіданні апеляційного суду апелянт та його представник вимоги скарги підтримали в повному обсязі.

Представник позивача вимоги апеляційної скарги не визнав , просив відмовити в її задоволенні.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо наявності підстав для стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором від 25.03.2008 року, з огляду на наявність між сторонами договірних відносин та не спростованого розміру заборгованості.

Однак, обґрунтовуючи рішення, суд припустився помилки у застосуванні матеріального та процесуального закону, зіславшись на положення ст.1190 ЦК України та вказавши, що оскільки кредитний договір №02/26Ю від 25.03.2008 року підписаний ОСОБА_3 є наслідком діяльності організованої злочинної групи (в силу обставин, встановлених вироком Івано-Франківського міського суду від 18.09.2014 року), то заборгованість за кредитним договором в розмірі 109 874 грн.49 коп. є шкодою, завданою позивачу внаслідок скоєння злочину, а тому ОСОБА_3 є солідарним боржником разом із засудженими ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Погодитися в повній мірі з висновком місцевого суду колегія суддів не може з наступних мотивів.

Встановлено, що 25.03.2008 року між ПАТ «ОСОБА_2 Ворота» та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 02/26Ю, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 50 000 грн. зі сплатою відсотків та кінцевим терміном повернення до 24.03.2011 року (а.с.6-11).

У звязку з невиконанням позичальником своїх зобовязань за кредитним договором утворилась заборгованість, що стало підставою для звернення банку до суду із позовом.

Матеріали справи вказують на те, що з березня 2014 року стягнення за спірним договором було предметом розгляду суду в порядку господарського судочинства, однак у звязку із проведенням 15.01.2015 року державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області від 18.08.2015 року провадження у справі було припинено (а.с.19,125).

У серпні 2015 року ПАТ «ОСОБА_2 Ворота» звернулося до суду із позовом до фізичної особи ОСОБА_3 в порядку цивільного судочинства, посилаючись на те, що у звязку з невиконанням позичальником своїх зобовязань станом на 18.08.2015 року за кредитним договором від 25.03.2008 року № 02/26Ю утворилась заборгованість у розмірі 109 874 грн.49 коп., з них: 50 000 грн. тіло кредиту, 52 748 грн. 76 коп. проценти, 7 125 грн. 73 коп. пеня за період з 18.08.2012 року по 17.08.2015 року (а.с.12-17).

Наведені обставини щодо факту укладення ОСОБА_3 кредитного договору від 25.03.2008 року № 02/26Ю, а також наявного розміру заборгованості підтверджені матеріалами справи та не спростовані стороною відповідача (апелянта).

Із матеріалів справи також вбачається, що Івано-Франківським міським судом розглянуто кримінальну справу про обвинувачення ОСОБА_4 за ст.191 ч.5, ст.191 ч.1, ст.28 ч.3, ст.366 ч.2, ст.209 ч.3 КК України та ОСОБА_5 за ст.191 ч.5, ст.28 ч.3, чт.366 ч.2, ст.209 ч.3 КК України, які перебуваючи на керівних посадах філії ПАТ «ОСОБА_2 Ворота» в м.Івано-Франківську, з метою привласнення коштів банку, шляхом зловживання службовим становищем, службового підроблення, організували стійку організовану злочинну групу (а.с.31-117).

В ході розгляду кримінальної справи ОСОБА_3 брав участь як свідок (а.с.97).

Вироком Івано-Франківського міського суду від 18.09.2014 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 визнано винними у скоєнні вищевказаних злочинів та засуджено із призначенням покарання. Крім того, задоволено цивільний позов ПАТ «ОСОБА_2 Ворота» та стягнуто з підсудних ОСОБА_4 (який перебував на посаді директора філії ПАТ «ОСОБА_2 Ворота») та ОСОБА_5 (який працював на посаді начальника відділу ПАТ «ОСОБА_2 Ворота») в солідарному порядку суму спричиненої злочином шкоди банку в цілому у розмірі 3 883 674 грн.22 коп., в тому числі за спірним договором від 25.03.2008 року № 02/26Ю (позичальник ФОП ОСОБА_3І.) за період з 23.03.2008 року по 25.04.2013 року на суму 135260,36грн. (а.с.116-117)

Відповідно до ст. ст.526,530 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

В силу дії ч.4 ст.61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

У п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 18.12.2009, № 14 "Про судове рішення у цивільній справі" розяснено, що відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК при розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, що набрав законної сили, або постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, цей вирок або постанова обов'язкові для суду лише з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Тому, розглядаючи позов, який випливає з кримінальної справи чи зі справи про адміністративне правопорушення, суд не вправі обговорювати вину відповідача, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування. Інші прийняті в рамках кримінальної справи чи справи про адміністративне правопорушення постанови оцінюються судом згідно з положеннями статті 212 ЦПК. На підтвердження висновку суду щодо розміру відшкодування збитків у рішенні, крім посилання на вирок у кримінальній справі чи постанову у справі про адміністративне правопорушення, необхідно також зазначати докази, подані сторонами при розгляді цивільної справи (наприклад, врахування матеріального становища відповідача або вини потерпілого).

Оскільки обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ лише в тому разі, коли в них беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, чи їх правонаступники (частина третя статті 61 ЦПК), то в інших випадках - ці обставини встановлюються на загальних підставах.

Під судовим рішенням, зазначеним у частині третій статті 61 ЦПК, мається на увазі будь-яке судове рішення, яким справа вирішується по суті, яке ухвалює суд у порядку цивільного судочинства (рішення, в тому числі й заочне, або ухвала, а також судовий наказ), у порядку господарського судочинства - відповідно до Господарського процесуального кодексу України, у порядку адміністративного судочинства - відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України.

За змістом частини третьої статті 14, частини третьої статті 61, частини другої статті 223 ЦПК особи, які не брали участі в цивільній, господарській або адміністративній справі, в якій судом ухвалено відповідне судове рішення, мають право при розгляді іншої цивільної справи за їх участю оспорювати обставини, встановлені цими судовими рішеннями. У даному випадку суд ухвалює рішення на основі досліджених у судовому засіданні доказів.

Статтею 204 ЦК України передбачено, що, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Отже, статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

З огляду на те, що спірний договір не визнано недійсним в судовому порядку, наявність заборгованості за ним не спростована відповідачем, підстави для відмови в задоволенні позову банку відсутні.

Твердження сторони апелянта щодо застосування ст.228 ЦКУ не заслуговує на увагу, оскільки остання не довела належними та допустимими доказами наявність підстав для застосування норми наведеної статті.

Не заслуговують на увагу і доводи сторони щодо подвійного стягнення суми боргу за тим самим договором, оскільки стягнення з засуджених суми матеріальної шкоди за цивільним позовом банку є іншим видом юридичної відповідальності. За наявності укладеного договору та встановленої обставини щодо наявності заборгованості за ним, підстави не стягувати з врахуванням вироку суду відсутні.

Норма ст.1190 ЦК України, на яку посилається в рішенні суд, не підлягає до застосування, оскільки в розумінні наведеної статті передбачена солідарна відповідальність перед потерпілим - осіб, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди. Тоді як в даному випадку , вироком суду у кримінальній справі встановлено спричинення шкоди цивільному позивачу винними діями осіб вказаних у вироку засуджених ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Тому висновок суду першої інстанції щодо стягнення спірної суми є правильним. Проте враховуючи, що при вирішенні спору суд виходив із застосування норм цивільного кодексу щодо солідарної відповідальності боржників, рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову з наведених підстав.

При цьому, враховуючи обставини наведені позивачем в обґрунтування причин пропуску строку звернення до суду, його слід поновити ПАТ «ОСОБА_2 Ворота» з поважних причин.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 313,314,316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 31 травня 2016 року в частині задоволення позову скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення.

Позов ПАТ «ОСОБА_2 Ворота» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «ОСОБА_2 Ворота» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволити.

Стягнути з ОСОБА_3 в користь ПАТ ОСОБА_2 Ворота - 109 874 грн. 49 коп. заборгованості за кредитним договором № 02/26Ю від 25.03.2008 року станом 18.08.2015 року, з яких:

50 000,00 грн. кредит,

52 748 грн.76 коп. - проценти,

7 125 грн.73 коп. пеня.

В частині розподілу судових витрат рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з часу набрання законної сили.

Головуюча: Василишин Л.В.

Судді: Мелінишин Г.П. Соколовський В.М.