АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_________________________
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2016року Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Саліхова В.В.

суддів: Музичко С.Г., Прокопчук Н.О.

при секретарі: П'ятничук В.Г.

за участю:

позивача ОСОБА_1

представників позивача ОСОБА_2, ОСОБА_3

відповідача ОСОБА_4

представників відповідача ОСОБА_5, ОСОБА_6

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу,

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2015 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу укладеного між позивачем та відповідачем, зареєстрованого ІНФОРМАЦІЯ_3 Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім'ї.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 13.10.2015 позов задоволено. Шлюб між ОСОБА_1та ОСОБА_4, зареєстрований ІНФОРМАЦІЯ_3 Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім'ї, актовий запис НОМЕР_3 розірвано.

Апелянт зазначив, що у судовому рішенні відсутні посилання на встановлені у судовому засіданні безспірні факти, які визнавалися як Відповідачем так і Позивачем, зокрема факт припинення шлюбних відносин з лютого 2015 року, спотворено пояснення Позивача, не відображено та не надано оцінки показам свідка ОСОБА_7 дружини ОСОБА_8, яка підтвердила факт існування інтимних відносин її чоловіка та ОСОБА_4 Судом першої інстанції не надано оцінки іншим доказам, які підтверджують факт спільного відпочинку ОСОБА_4 та ОСОБА_8 за межами України в січні 2015 року.

Справа № 757/9936/15-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/3412/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Литвинова І.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Саліхов В.В.

ТакожАпелянт посилався на те, що в рішенні не зазначено дійсної підстави розірвання шлюбу, а зазначено: «що сім'я існує формально подальше спільне та сімейне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, тому позов підлягає задоволенню».

В судовому засіданні, позивач просив задовольнити його позовні вимоги з підстав зазначених у позові, а відповідачка, заперечуючи проти підстав розірвання шлюбу, не заперечувала проти розірвання шлюбу.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін та їх представників, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що сім'я сторін існує формально, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів повністю погодитись не може.

За змістом положень ч. 1 ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Частинами 3, 4 ст. 56 СК Українипередбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно до ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у т.ч. за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 СК України .

Частиною 3 ст. 109 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.

Відповідно до ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено апеляційним судом, сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з ІНФОРМАЦІЯ_3 року, зареєстрований Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім'ї, актовий запис НОМЕР_3 (а. с. 5). Сторони від шлюбу мають двох малолітніх дітей ОСОБА_12 ІНФОРМАЦІЯ_1, актовий запис НОМЕР_1 ; та ОСОБА_13 ІНФОРМАЦІЯ_2, актовий запис НОМЕР_2. (а. с. 6-7). Сімейне життя сторін розпочалося ІНФОРМАЦІЯ_3 року та фактично припинилося з лютого 2015 року з моменту виявлення ОСОБА_1 подружньої зради ОСОБА_4, що призвело до втрати почуття поваги та любові. Сторони не підтримують сімейно-шлюбні відносини, не ведуть спільного господарства, не мають спільного бюджету, не живуть однією сім'єю. ОСОБА_4 в березні 2015 року залишила спільне помешкання та переїхала проживати за адресою АДРЕСА_1.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що збереження сім'ї неможливо, шлюб сторін існує формально і може бути розірваним, проти чого не заперечувала відповідач.

Виходячи з наявних у матеріалах справи доказів, колегія суддів приходить до висновку про те, що висновки суду першої інстанції щодо необхідності розірвати шлюб між сторонами по справі відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Разом з тим, колегія не може погодитися з висновком суду першої інстанції про те, що обидва подружжя вдавалися до аморальної поведінки у шлюбі, до подружньої зради, оскільки суд першої інстанції у своєму рішенні не навів жодних доводів та належних доказів щодо вказаних обставин, які б стосувалися аморальної поведінки ОСОБА_1, тобто висновок суду щодо вищенаведених обставин будь-якими належними та допустимими доказами та доводами не підтверджений, а тому є передчасним.

При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що роблячи вищезгадані висновки, суд першої інстанції взагалі не врахував пояснення свідка ОСОБА_7, а також не надав належної оцінки доказам, які підтверджують відпочинок ОСОБА_4 за межами України та зазначення у супровідних документах про оренду автотранспортних засобів ОСОБА_4 та ОСОБА_8, як другого водія.

Посилання ОСОБА_4 на її бажання розірвати шлюб з ОСОБА_1 через його подружні зради, а також через його жорстоке ставлення до неї, колегія суддів не може прийняти до уваги, тому що дані твердження не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції. Більш того, в порушення вимог діючого цивільно-процесуального законодавства відповідач не надала належних та допустимих доказів на їх підтвердження.

Щодо заяв самої ОСОБА_4 до органів МВС України, які було подано після фактичного припинення шлюбних відносин у лютому 2015 року, колегія звертає увагу, що оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які документи, які підтверджують про застосування до ОСОБА_1 заходів впливу, притягнення його до відповідальності за результатами перевірки заяв, поданих ОСОБА_4, колегія приходить до висновку, що зазначені докази не підтверджують негідної поведінки чоловіка у шлюбі, а є лише підтвердженням реалізації права громадянина на звернення до будь-яких державних органів з усною або письмовою заявою.

З журналу та звукозапису судового засідання не вбачається, що ОСОБА_1 визнав існування близьких інтимних стосунків з іншими жінками під час шлюбу з ОСОБА_4

Доводи ОСОБА_4 про те, що їй не було надано можливості спростувати докази надані ОСОБА_1 на підтвердження її подружньої зради, колегія суддів вважає такими, що не заслуговують на увагу, з огляду на наступне.

Статтею 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 звернувся до Печерського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу 20.03.2015, рішення по справі було ухвалено 19.10.2015, таким чином ОСОБА_4 мала можливість, користуючись правовою допомогою своїх представників надати будь-які документи на підтвердження або спростування певних обставин протягом семи календарних місяців, однак, будь-яких документів на спростування або підтвердження підстав розірвання шлюбу не надала.

У той час як у матеріалах справи міститься низка доказів, які було надано позивачем, яким суд першої інстанції не надав належної оцінки, зокрема покази свідка ОСОБА_7, які свідчать про подружню зраду ОСОБА_4

Колегія звертає увагу на те, що свідок ОСОБА_7, яка перебувала в шлюбі з ОСОБА_8 підтвердила, що отримала відповідь з Печерського РУ ГУ МВС України за результатами перевірки її звернення, в якому зазначено, що старшим дільничним інспектором встановлено, що в квартирі в АДРЕСА_1 під час перевірки, що здійснював останній, знаходилася жінка, яка зазначила, що вона дружина (колишня дружина) ОСОБА_1. та зазначила, що її звати ОСОБА_4. Свідок ОСОБА_7 наголосила, що мала відверту розмову з ОСОБА_8, який їй підтвердив факт існування тривалих інтимних стосунків з ОСОБА_4

Також колегія звертає увагу, що після фактичного припинення шлюбних відносин з ОСОБА_1, ОСОБА_4 переїхала проживати до квартири ОСОБА_8 (т. 1, а. с. 226) за адресою АДРЕСА_1, де і проживає з березня 2015 року.

Оцінивши в сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів приходить до висновку, що рішення Печерського районного суду міста Києва від 13.10.2015 необхідно скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, в якому зазначити, що дійсними підставами розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 стала аморальна поведінка у шлюбі ОСОБА_4, а саме її подружня зрада. Оскільки саме ОСОБА_4, перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_1, підтримувала близькі інтимні стосунки з ОСОБА_8, тобто вчинила порушення загальноприйнятих норм поведінки, ігнорувала норми етики, моралі.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2015 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу задовольнити.

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4, зареєстрований ІНФОРМАЦІЯ_3 року Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім'ї, актовий запис НОМЕР_3 розірвати.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: С.Г. Музичко

Н.О. Прокопчук