Справа № 363/2257/16-ц Головуючий у І інстанції Чірков Г. Є.
Провадження № 22-ц/780/4552/16 Доповідач у 2 інстанції Березовенко Р. В.
Категорія 58 26.09.2016
УХВАЛА

Іменем України

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого:Березовенко Р.В.,
суддів:Голуб С.А., Лівінського С.В.,
при секретарі:Волинець Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ПрАТ «Фінансова компанія «Княгиня Ярославна» на ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 21 червня 2016 року у справі за позовом ПрАТ «Фінансова компанія «Княгиня Ярославна» до Реєстраційної служби Вишгородського районного управління юстиції в Київській області, третя особа - ОСОБА_6 про визнання недійсним та скасування рішення та свідоцтва, -

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2016 року позивач ПрАТ «Фінансова компанія «Княгиня Ярославна» звернулося до суду із позовом до Реєстраційної служби Вишгородського РУЮ в Київській області, третя особа - ОСОБА_6, про визнання недійсним та скасування рішення та свідоцтва про право власності.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 21 червня 2016 року у відкритті провадження у даній справі відмовлено з підстав, передбачених п. 1 ч. 2 ст. 122 ЦПК України, як такої, що не підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства, і що даний позов слід розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Не погоджуючись з ухвалою суду позивач ПрАТ «Фінансова компанія «Княгиня Ярославна» подало апеляційну скаргу, в якій просило ухвалу суду скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Вважає, що ухвала постановлена з порушенням вимог чинного законодавства України, стверджує, що суд не в повному обсязі з'ясував обставини справи, які мають значення для правильного вирішення питання щодо відкриття провадження, та встановлення обставин для визначення підвідомчості та підсудності спору, що призвело до не вірного застосування судом як матеріального, так і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу задовольнити частково, з наступних підстав.

Постановляючи ухвалу про відмову у відкритті провадження, суд першої інстанції виходив з того, що даний позов підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

З таким висновком суду першої інстанції, колегія суддів повністю погодитися не може, з огляду на наступне.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 3 КАС України справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, в якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Статтями 2, 17 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів суб'єктів права у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування при здійсненні ними владних управлінських функцій; компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктами владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін "суб'єкт владних повноважень" означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (п. 7 ч. 1 ст. 3 КАС України).

Таким чином, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органами державної влади, органам місцевого самоврядування, їхньою посадовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно й прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

У зв'язку із прийняттям Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (Закон № 1952-IV) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За змістом ст. 9 цього Закону державний реєстратор є державним службовцем, крім випадку, коли державним реєстратором є нотаріус.

З аналізу наведених норм, а також враховуючи позицію Вищого адміністративного суду України в Постанові Пленуму ВАСУ №8 від 20 травня 2013 року "Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів" (п.8), слід дійти висновку, що позови щодо оскарження дій або бездіяльності державного реєстратора прав на нерухоме майно - є справами адміністративної юрисдикції.

Таким чином, в частині позовних вимог про визнання недійсним та скасування рішення Реєстраційної служби Вишгородського районного управління юстиції в Київській області судом першої інстанції був зроблений вірний висновок, що ці позовні вимоги не підлягають розгляду в судах в порядку цивільного судочинства.

Що ж стосується позовних вимог в частині визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на квартиру, то доводи апелянта про те, що в цій частині справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, заслуговують на увагу виходячи із наступного.

За змістом ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Свідоцтво про право власності на нерухоме майно належить до документів, на підставі яких провадиться реєстрація права власності, яке вони посвідчують. У зв»язку із цим суд, відповідно до ч.1 ст. 21, ст. 393 ЦК України визнає незаконним і скасовує такий акт, виданий владним органом, повністю або частково, якщо він суперечить актам цивільного законодавства та порушує цивільні права або інтереси, тому такі спори за участю фізичних осіб розглядаються в порядку цивільного судочинства.

Крім того, вирішуючи питання про відкриття провадження, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що в матеріалах справи (а.с.75) є ухвала Київського окружного адміністративного суду від 17 липня 2015 року, якою позивачу було відмовлено у відкритті провадження в частині позовних вимог про визнання незаконним та скасування свідоцтва про право власності, з наведених вище підстав.

Отже, висновки суду першої інстанції щодо відмови у відкритті провадження в цій частині є помилковими, а тому ухвала суду не може залишатися без змін і підлягає скасуванню з передачею питання на новий розгляд.

Керуючись ст. ст. 210, 303, 307, 312 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ПрАТ «Фінансова компанія «Княгиня Ярославна» задовольнити частково.

Ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 21 червня 2016 року скасувати, передати питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Р.В.Березовенко

Судді: С.А.Голуб

С.В.Лівінський