Справа № 301/893/16-ц
У Х В А Л А

Іменем України

21 листопада 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів МАЦУНИЧА М.В., БОДНАР О.В.

при секретарі КУХТІ М.В.

за участю сторін розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Загатянська сільська рада Іршавського району Закарпатської області та Управління Держгеокадастру в Іршавському районі Закарпатської області, про встановлення земельного сервітуту та усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Іршавського районного суду від 16 червня 2016 року, -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_1 у травні 2016 року звернулася до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_2 мотивуючи наступним.

Відповідно до Державного акту серії НОМЕР_1 на право приватної власності на землю, виданого на підставі рішення Загатянської сільської ради Іршавського району від 29.01.1997 НОМЕР_2, позивач є власником земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства та для будівництва і обслуговування жилого будинку загальною площею 0,52 га, розташованих по АДРЕСА_1.

Земельна ділянка, на якій розташований житловий будинок і господарські споруди, оточена іншими земельними ділянками, що унеможливлює її використання. Єдиний прохід із ділянки до дороги загального користування можливий лише через належну відповідачу ОСОБА_2 земельну ділянку, розташовану по АДРЕСА_2. Позивач неодноразово звертався до різних інстанцій із метою вирішити це питання, однак, неправомірна поведінка відповідача не дозволяє вирішити його в позасудовому порядку. Без встановлення сервітуту позивач позбавлений можливості пройти до своєї земельної ділянки та використовувати її за цільовим призначенням. Між тим, встановленням сервітуту права відповідача не порушуватимуться.

Крім цього, відповідач самовільно, із порушенням санітарних норм проклав на своїй земельній ділянці, проте, впритул до належних позивачу господарських споруд водопровід для відведення рідких відходів, внаслідок чого споруди постійно підтоплюються, поступово руйнуються, а в повітрі стоїть нестерпний сморід.

Посилаючись на ці обставини, на положення ст.ст. 391, 396, 401, 404 ЦК України, ст.ст. 98-100, 103, 104 ЗК України, якими регулюються питання встановлення земельного сервітуту та усунення перешкод у здійсненні права власності, на норми п.п. 2.21., 2.22. Державних санітарних норм та правил утримання територій населених місць, затверджених наказом МОЗ України від 17.03.2011 № 145, якими встановлені нормативи розташування в населених пунктах і утримання вигрібних ям, що не дотримуються відповідачем, вказуючи на порушення останнім правил добросусідства, позивач просив:

встановити йому земельний сервітут площею 279 кв. м (ширина проїзду - 3,0 м, довжина проїзду - 93,0 м) відносно земельної ділянки, яка належить ОСОБА_2 та розташована на території АДРЕСА_2, на право проходу та проїзду на транспортному засобі, прокладання трубопроводів, інших лінійних комунікацій до земельної ділянки площею 0,52 га для ведення селянського господарства, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_2;

зобов'язати ОСОБА_2 демонтувати самовільний водопровід для відведення рідких відходів (фекалії, сеча, помиї), який проведений на земельній ділянці, що належить ОСОБА_2 і розташована на території АДРЕСА_2.

Рішенням Іршавського районного суду від 16.06.2016 у позові відмовлено.

Позивач, посилаючись на ті ж обставини, якими обґрунтовувався позов, порушив у апеляції питання про скасування рішення суду, просив задовольнити позов відповідно до пред'явлених вимог.

Поряд із цим, до апеляційного суду 26.07.2016 надійшов датований цим днем документ із додатками, названий доповненням до апеляційної скарги (а.с. 52-82), в якому ОСОБА_1 зазначає, зокрема, що ОСОБА_2 захопив частину її земельної ділянки, що розташована безпосередньо біля будинку по АДРЕСА_1, на цьому ґрунті між ними існує конфлікт. Інші дві ділянки позивача розташовані окремо, за вулицею, поміж ділянками інших власників, дороги до них немає, сусіди забороняють проходити через їхні ділянки, позивач не може обробляти землю, сусід ОСОБА_2 та інші сусіди захопили частину й цих ділянок. У зв'язку з наведеним виникають конфлікти, сутички, мав місце і підпал господарської будівлі позивача. Права позивача при встановленні меж його ділянок, оформленні документів на них були порушені працівниками сільради та землевпорядних органів, межі встановлені неправильно, площа ділянок незаконно зменшена, натомість інші громадяни протиправно набули земельні ділянки у значних розмірах, відповідні звернення позивача до різних інстанцій результату не дали. Виходячи з наведеного, позивач у доповненні до апеляції просить:

«провести лінію розмежування між приміщеннями для встановлення бетонної перегородки з огорожею щоб припинити доступ у мій двір і до приміщень та надходження стьоків; повернути забрану частину землі до ділянки НОМЕР_2 та внести зміни у межах і розмірах земельних ділянок у таблицю, розміщену на останній сторінці мого акта за рахунок землевпорядника ОСОБА_4; відшкодувати моральні витрати протягом десяти років, нанесені втрати здоров'я в сумі по 3000,00 грн з працівників сільради ОСОБА_4, ОСОБА_5 і ОСОБА_2 в сумі 5000,00 грн.».

Заслухавши доповідь судді, пояснення: позивача ОСОБА_1, яка підтримала апеляцію, проте, просила задовольнити саме ті вимоги, що були сформульовані у документі, названому доповненням до апеляційної скарги, відповідача ОСОБА_2, який апеляцію не визнав, представника Загатянської сільської ради Іршавського району ОСОБА_4, який вважає скаргу позивача необґрунтованою, задовольнивши клопотання Управління Держгеокадастру в Іршавському районі про розгляд справи у відсутність його представника, обговоривши доводи учасників процесу, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до такого.

Апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції (ст. 303 ч. 1 ЦПК України), тому не має правових підстав вирішувати вимоги, які не заявлялися у позовній заяві, не були предметом розгляду в суді першої інстанції і рішення щодо яких цим судом не ухвалювалося. На виконання вимог ст. 10 ч. 4, ст. 160 ч. 2 ЦПК України, апеляційний суд роз'яснив учасникам процесу ці положення закону та наслідки їх застосування, зокрема, те, що справа розглядається у межах доводів і вимог первісно поданої апеляційної скарги, від якої позивач не відмовився, та ухвалив приєднати до справи вищевказане доповнення в якості письмових пояснень позивача, права на надання яких той не може бути позбавлений, а також приєднати додані документи, оскільки такі стосуються предмету судового розгляду.

Встановлено, що Державним актом серії НОМЕР_3 на право приватної власності на землю, виданим 05.12.2001 на підставі рішення Виконкому Загатянської сільської ради Іршавського району від 29.01.1997 НОМЕР_2, посвідчено право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,52 га, розташовану на території АДРЕСА_1 Загатянської сільської ради, призначену для будівництва і обслуговування жилого будинку та ведення особистого підсобного господарства (а.с. 7). Як убачається з указаного акту, інших матеріалів справи та визнано учасниками процесу, зазначена в акті загальна площа земельної ділянки складається з площ трьох окремих земельних ділянок, а саме: ділянки площею 0,24 га, розташованої безпосередньо по АДРЕСА_1, на якій знаходиться житловий будинок та належні до нього господарські будівлі та споруди (ділянка № 1), та ділянок площами 0,17 га (ділянка № 2) і 0,11 га (ділянка НОМЕР_2), що знаходяться на іншому боці вулиці, а відповідач ОСОБА_2 мешкає по АДРЕСА_2 і користується, зокрема, земельною ділянкою, що межує із належною позивачу ділянкою № 1.

Відповідно до зазначених у Державному акті серії НОМЕР_3 від 05.12.2001 параметрів земельна ділянка № 1 межує, зокрема, по лінії А-Б із землями загального користування, по лінії Б-В із землями ОСОБА_6, по лінії В-Г із землями загального користування.

Підставами для вимоги про встановлення земельного сервітуту ОСОБА_1 із відповідним обґрунтуванням наводила те, що земельна ділянка, на якій розташований житловий будинок і господарські споруди (дроварня, літня кухня і два сараї), оточена іншими земельними ділянками, що унеможливлює її використання, а єдиний прохід із ділянки до дороги загального користування можливий лише через належну відповідачу ОСОБА_2 земельну ділянку, розташовану по АДРЕСА_2.

Однак, такі підстави позову та їх обґрунтування не відповідають дійсним обставинам, що фактично мають місце. Так, житловий будинок і господарські споруди розташовані не на ділянці площею 0,52 га, а на земельній ділянці площею 0,24 га, що знаходиться по АДРЕСА_1, яка має вихід до вулиці, тож не є оточеною іншими земельними ділянками у такий спосіб, що унеможливлював би доступ до ділянки та користування нею, вимагав би встановлення земельного сервітуту щодо ділянки суміжного землекористувача ОСОБА_2

Фактично ж ідеться про доступ до ділянок позивача за №№ 2 і 3, про унеможливлення доступу до ділянок внаслідок дій суміжних землекористувачів ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, про інші обставини щодо користування ділянками зазначається у письмовому поясненні позивача від 26.07.2016. Утім, із цих підстав позов не заявлявся, не мотивувався, відповідні конкретні вимоги не ставилися.

В апеляційному суді ОСОБА_1 визнала наведені вище обставини щодо формулювання підстав і предмету позову, засвідчила своє розуміння того, що в позовній заяві «треба було все розписувати».

Понад те, з доданих позивачем до письмового пояснення документів убачається, що питання забезпечення доступу ОСОБА_1 до її земельних ділянок вирішувалося: актом від 29.11.2006, складеним представниками Загатянської сільської ради за участю, зокрема, ОСОБА_1, зафіксовано факт встановлення проїзду шириною 2 м до її ділянки через ділянку гр-на ОСОБА_10 (а.с. 74); актом від 10.03.2009, складеним представниками сільради у присутності ОСОБА_1, зафіксовано, що для доступу до ділянки № 2 слід користуватися польовою дорогою в урочищі «Черешняковиця», а для доступу до ділянки НОМЕР_2 дорогу виділено 29.11.2006, на звороті акту землевпорядником ОСОБА_4 складено абрис, на якому позначено польову дорогу до ділянки № 2 з боку межі по лінії А-Б (з боку земель гр-на ОСОБА_9.) та польову дорогу до ділянки НОМЕР_2 з боку межі по лінії В-Г (з боку земель гр-на ОСОБА_9.) (а.с. 73).

Відповідно до норм ЦК України:

право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки (земельний сервітут)… для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом (ст. 401 ч. 1);

земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки, у разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту (ст. 402 ч.ч. 2, 3);

сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку, особа, яка користується сервітутом, зобов'язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду, збитки, завдані власникові (володільцеві) земельної ділянки особою, яка користується сервітутом, підлягають відшкодуванню на загальних підставах (ст. 403 ч.ч. 2, 3, 7).

ЗК України встановлює, що:

право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками), земельні сервітути можуть бути постійними і строковими, земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений (ст. 98 ч.ч. 1, 2, 4);

земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки (ст. 100 ч. 2);

власник, землекористувач земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, має право вимагати від осіб, в інтересах яких встановлено земельний сервітут, плату за його встановлення, якщо інше не передбачено законом, власник земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, має право на відшкодування збитків, завданих встановленням земельного сервітуту (ст. 101 ч.ч. 3, 4).

Отже, земельний сервітут може бути встановлений, якщо потреби відповідної особи не можуть бути задоволені іншим способом. Особа, яка вимагає встановлення земельного сервітуту, вправі звернутися до суду за вирішенням спору, якщо не досягне згоди про укладення договору щодо сервітуту із власником земельної ділянки. За загальним правилом, земельний сервітут є платним, його безоплатність може мати місце лише у випадку, якщо це передбачено законом або договором, що повинно враховуватися і судом при вирішенні спору. За змістом установлених законом правил, особа, яка вимагає встановлення сервітуту, повинна довести його необхідність, відсутність інших способів задоволення її потреб, запропонувати варіант (варіанти) встановлення сервітуту із урахування вимог про найменш обтяжливий спосіб його встановлення.

У справі немає доказів про неможливість задоволення потреб позивача іншим, ніж той, яким він вимагає, способом, про звернення із пропозицією укласти договір (договори) про земельний сервітут. Власне, формулювання підстав та предмету позову щодо встановлення сервітуту не відповідає ані дійсним обставинам, ані дійсній меті щодо встановлення сервітуту для доступу до конкретної земельної ділянки (ділянок), у позові не є визначеним, якої саме конкретної земельної ділянки (ділянок) повинен стосуватися сервітут. Позивач не навів підстав та не подав доказів, які б підтверджували правомірність його вимоги про встановлення безоплатного і безстрокового сервітуту, не обґрунтував, ким і яким чином мають бути компенсовані збитки власнику (власникам) земельних ділянок.

Позивач не запропонував і не обґрунтував конкретного варіанту (варіантів) сервітуту, не надав схеми (проекту) встановлення сервітуту на місцевості з урахуванням кількості та параметрів земельних ділянок позивача, суміжних земельних ділянок, наявних правовстановлюючих і технічних документів щодо ділянок тощо. Між тим, земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно (ст. 100 ч. 2 ЗК України), тому повинен бути конкретним, обґрунтованим, належно зафіксованим і оформленим документально. Параметри сервітуту, що зазначені у прохальній частині заяви, наведеного та необхідності дотримання вимог законодавства щодо встановлення земельного сервітуту та належного обґрунтування і доведення пред'явленої вимоги не усувають, мають характер припущення і до уваги братися не можуть.

З огляду на встановлене в справі, не можна вважати належно визначеною позицію позивача щодо того, хто саме повинен відповідати за пред'явленою вимогою, з позиції позивача на час апеляційного розгляду справи вбачається, що претензії з приводу доступу до його земельних ділянок він має не лише до ОСОБА_2, а вважає перешкодами й розташування ділянок, які перебувають у власності або користуванні також інших осіб.

Власник земельної ділянки та розташованих на ній житлового будинку, господарських будівель і споруд управі вимагати захисту свого права власності від порушень, хоча б такі й не тягли позбавлення права володіння майном, тож може судовим порядком вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст.ст. 15, 16, 316, 317, 319, 321, 236, 391 ЦК України, ст.ст. 78, 90, ст. 152 ч.ч. 1, 2, ч. 3 п. «б», ст. 158 ч.ч. 1, 2 ЗК України).

Посилаючись на те, що відповідач самовільно, із порушенням санітарних норм проклав на своїй земельній ділянці впритул до належних позивачу господарських споруд водопровід для відведення рідких відходів, внаслідок чого споруди постійно підтоплюються, поступово руйнуються, а в повітрі стоїть нестерпний сморід, позивач просив зобов'язати відповідача демонтувати самовільний водопровід для відведення рідких відходів, що проведений тим на земельній ділянці по АДРЕСА_2.

На обґрунтування цієї позовної вимоги позивач не надав суду першої інстанції будь-яких доказів, тож не виконав свого обов'язку, встановленого, зокрема, ст. 60 ч. 1, ст. 131 ч.ч. 1, 2 ЦПК України. Не були надані такі докази й із апеляційною скаргою. До письмового пояснення від 26.07.2016 ОСОБА_1 додала один аркуш із ксерокопіями двох фотографій (а.с. 69) та одну фотографію (а.с. 70), які вважає доказами щодо вимоги позову про усунення перешкод у здійсненні права власності, наполягала в судовому засіданні на їх врахуванні як доказів.

Предметом доказування (ст. 179 ч. 1 ЦПК України) щодо зазначеної позовної вимоги є передусім факти, які повинні підтверджувати доводи позивача про те, що водовідвід (стік), про який ідеться в заяві, дійсно влаштований на земельній ділянці відповідача, має відповідні розташування, технічні параметри, його розташування та експлуатація порушують права позивача у спосіб, описаний у заяві. Ці та інші обставини, що мають значення в справі, не підтверджені належними і допустимими доказами, якими аматорські фотографії або їх копії, що не фіксують належним чином та не ідентифікують відповідні час, місце, об'єкт, інші дані, не є та можуть за певних умов оцінюватися у сукупності з іншими, зокрема, письмовими, доказами (ст.ст. 57-59, 64 ЦПК України). Відповідач заперечує наявність у нього такого водовідводу (стоку), на який вказує позивач, а пояснення останнього та надані ним матеріали жодним чином не вказують на конкретні обставини, що підлягають доказуванню. Поза тим, позивачу роз'яснювалися обов'язок належного доказування позову, інші процесуальні права та обов'язки, проте, він не посилався на жодні причини, які б перешкодили йому подати відповідні докази в суді першої інстанції, де він брав участь у судових засіданнях, не заявляв клопотань у контексті доказування вказаної позовної вимоги й у апеляційному суді, вважаючи наявні докази достатніми (ст. 303 ч. 2 ЦПК України).

Виходячи з наведеного, рішення суду відповідає вимогам закону, обставинам справи та ґрунтується на наявних у ній матеріалах і доказах, яким дано правильну оцінку. Суд першої інстанції правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального права, якими вони регулюються, та вирішив спір із дотриманням норм процесуального права. Рішення ухвалено судом із урахуванням принципів змагальності цивільного процесу, обов'язку доказування позивачем пред'явлених ними вимог, суд дійшов вірного висновку про те, що позивач, на власний розсуд розпорядившись своїми цивільними та процесуальними правами і здійснюючи своє право на захист, не довів у належний процесуальний спосіб свого позову та не спростував заперечень відповідача по суті спору, його доводи і вимоги ґрунтуються на недопустимих у доказуванні припущеннях (ст.ст. 10, 11, 57-60 ЦПК України, ст. 12 ч. 1, ст. 20 ч. 1 ЦК України).

Відтак, рішення суду відповідає вимогам ст.ст. 212-215 ЦПК України, доводи апеляції не спростовують правильності по суті та законності рішення суду першої інстанції, який для задоволення позову належних підстав не мав, тому на підставі ст. 308 ЦПК України апеляцію слід відхилити, рішення суду - залишити без змін. Разом із цим, ОСОБА_1, за наявності для того підстав у контексті реалізації відповідного права, не позбавлена можливості діяти на захист своїх прав та інтересів шляхом пред'явлення, зокрема, негаторного позову.

Керуючись ст. 307 ч. 1 п. 1, ст.ст. 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, рішення Іршавського районного суду від 16 червня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді