Справа № 352/272/16-ц
Провадження № 22-ц/779/1857/2016
Головуючий у 1 інстанції Дузінкевич І. М.
Суддя-доповідач Фединяк В.Д.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого-судді Фединяка В.Д.

суддів: Горблянського Я.Д.,Матківського Р.Й.

секретаря Капущак С.Б.

з участю ОСОБА_2 його представника ОСОБА_3,

ОСОБА_4 і ОСОБА_5 їх представника

ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7 про виселення з незаконно зайнятого житлового приміщення, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Тисменицького районного суду від 21 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У лютому 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з указаними позовом і зазначав, що на підставі договору дарування від 22 грудня 2000 р. йому на праві власності належить житловий будинок по АДРЕСА_1. Рішенням Тисменицького районного суду від 10 червня 2015 року між ним та відповідачкою ОСОБА_4 шлюб розірвано. У належному йому будинку проживають відповідачі- колишня дружина ОСОБА_4, дочка ОСОБА_5, зять ОСОБА_7 та онуки. Відповідачка ОСОБА_4 неодноразово наносила йому побої, неправдиво повідомляла органи внутрішніх справ про вчинення ним злочину, а з часу укладення у 2007 році шлюбу його дочки з ОСОБА_7 сімейні відносини погіршились, оскільки зять ставиться до нього, зверхньо, постійно принижує та ображає як інваліда другої групи. На вимогу відповідачі відмовляються від укладення з ним договору оренди зайнятого житлового приміщення. Вважав, що він як власник житлового будинку не зобов'язаний надавати житло для безкоштовного проживання відповідачів, які постійно його принижують, завдають шкоди його здоров'ю та заподіюють моральні страждання. Посилаючись на те, що відповідачі систематично порушують правила співжиття, створюють нестерпні умови і неможливість подальшого проживання в одному будинку, а заходи запобігання і впливу виявились безрезультатними, на підставі ст.116 ЖК України просив виселити відповідачів з належного йому будинку та зобов'язати ОСОБА_4 переселитись у АДРЕСА_2, а ОСОБА_5 та ОСОБА_7 у с. Слобода, вул. Рівнянська Рожнятівського району.

Рішенням Тисменицького районного суду від 21 липня 2016 року ОСОБА_2 відмовлено у задоволенні позову до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7 про виселення з незаконно зайнятого житлового приміщення.

Не погоджуючись з рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового про задоволення позову, вказуючи на те, що суд першої інстанції неповно з'ясував обставини справи, дав неправильну оцінку поданим доказам, допустив порушення норм матеріального і процесуального права й ухвалив незаконне рішення. На думку апелянта, суд не врахував того, що позивач припинив шлюбні відносини з відповідачкою, спірний будинок по АДРЕСА_1 належить йому на праві приватної власності і не має жодних правових підстав для проживання відповідачів у ньому. Крім того, позивач самостійно утримує будинок та господарські будівлі, так як, відповідачка не працевлаштована. Вважає, що відповідачами протягом тривалого часу вчинялись неправомірні дії, внаслідок чого подальше спільне проживання з ними в обному будинку є неможливим та підставою для задоволення позову.

У судовому засіданні ОСОБА_2 підтримав доводи апеляційної скарги, просить задовольнити цю скаргу.

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 апеляційну скаргу не визнали, вважають рішення суду законним та обґрунтованим.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 303 ЦПК України наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги з таких підстав.

Судом установлено, що з 1985 року до 2015 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому шлюбі, в якому 1985 року народилась донька ОСОБА_5, 1988 року син ОСОБА_8 та у 1990 року син ОСОБА_9. Зазначений шлюб розірвано рішенням Тисменицького районного суду від 10 червня 2015 року (а.с.6).

Сторони проживають у житловому будинку по АДРЕСА_1, який належить ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 22 грудня 2000 року та свідоцтва про право власності від 29 грудня 2014 року.

Крім того, у будинку разом із ними з 2007 року проживає зять ОСОБА_7 та онуки - ОСОБА_4 2008 року народження і ОСОБА_2 2011 року народження (а.с.36).

Згідно характеристик, виданих виконкомом Слобідської сільської ради 09.03.2016 р. відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_7 характеризуються виключно з позитивної сторони, жодних скарг та нарікань щодо них до сільської ради не поступало.(а.с.31-33).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 не подав суду доказів про те, що відповідачі систематично порушують правила співжиття, які роблять неможливим для нього проживання у належному йому на праві власності житловому будинку по АДРЕСА_1, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними.

Висновок суду відповідає вимогам закону і матеріалам справи.

Згідно зі ст. 116 ЖК Української РСР, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Тобто для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» під час вирішення справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК Української РСР осіб, які систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід керуватися тим, що під час тривалої антигромадської поведінки виселення винного може статися під час повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57 - 60 ЦПК України.

Частиною 1 ст. 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Положеннями ч. 4 ст. 60 ЦПК України передбачено, що доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Установлено, що ОСОБА_2 не подав суду доказів про те, що відповідачі систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для нього проживання у належному йому будинку АДРЕСА_1, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів.

Крім цього, суд першої інстанції правильно звернув уваги на те, що наведені позивачем обставини не дають підстав для застосування ст. 116 ЖК Української РСР і виселення відповідачів без надання іншого житлового приміщення, оскільки правова норма вимагає наявності заходів попередження про наступне виселення через систематичні порушення правил співжиття, якого у матеріалах справи немає.

Встановивши зазначені обставини суд першої інстанції вірно вважав, що позивач не надав належних та допустимих доказів про систематичне порушення віжповідачами правил співжиття, які роблять неможливим для позивача проживання з ним в одному будинку, та правильно керувався вимог ч. 1 ст. 116 ЖК УРСР.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду викладених в оскаржуваному рішенні, тому не можуть бути підставою для скасування по суті правильного рішення суду лише з одних формальних міркувань.

Колегія суддів вважає оскаржуване рішення по суті правильним і таким, що ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Підстав для скасування цього рішення, за доводами апеляційної скарги не встановлено.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315,317 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити. Рішення Тисменицького районного суду від 21 липня 2016 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з часу набрання законної сили.

Головуючий В.Д.Фединяк

Судді: Я.Д.Горблянський

Р.Й.Матківський