Справа № 159/2298/16-ц Провадження № 22-ц/773/1348/16 Головуючий у 1 інстанції: Василюк О.С.
Категорія: 53 Доповідач: Карпук А. К.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 вересня 2016 року місто ОСОБА_1

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Карпук А.К.,

суддів - Здрилюк О.І., Бовчалюк З.А.

секретар Кирилюк О.О.

з участю позивача ОСОБА_2,

представника позивача ОСОБА_1

представників відповідача ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 туберкульозної лікарні обласного територіального медичного протитуберкульозного обєднання Волинської облдержадміністрації про визнання відмови в прийнятті на роботу неправомірною та зобов'язання укласти трудовий договір за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 27 липня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач звернулась в суд із указаним позовом покликаючись на такі обставини.

17.05.2016 року вона звернулась до в.о. головного лікаря ОСОБА_5 тублікарні з метою працевлаштування на посаду завідувача відділенням лікарні. Спочатку керівник погодився прийняти її на роботу, але повідомив, що повиненя погодити це питання у м. Луцьку.

20.05.2016 року в усній формі їй відмовлено у прийнятті на роботу, а для одержання вмотивованої відмови запропоновано звернутися з письмовою заявою.

26.05.2016 року вона знову звернулася до в.о. головного лікаря з метою працевлаштування, він погодився прийняти її на роботу з 01.06.2016 року, видавши направлення для проходження медичного огляду та запропонував відразу після проходження медогляду виходити на роботу.

Пройшовши медогляд 01.06.2016 року в.о.головного лікаря не допустив її до роботи.

Вважає відмову у прийнятті на роботу незаконною, оскільки має відповідну кваліфікацію та досвід роботи більше 10 років на посаді завідувача відділенням, ця посада у ОСОБА_5 туберкульозній лікарні є вакантною.

Просила суд визнати незаконною відмову у прийнятті на роботу та зобовязати керівника прийняти на посаду завідувача відділенням , уклавши трудовий договір.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду від 27 липня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивач подала апеляційну скаргу, у якій покликаючись на порушення норм матеріального та процесуального права просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що у травні 2016 року позивач ОСОБА_2 звернулася до в.о. головного лікаря ОСОБА_5 туберкульозної лікарні спочатку в усній формі, а згодом подавши письмову заяву з проханням про прийняття на посаду завідувача відділення цього медичного закладу (а.с.6, 95).

Згідно із штатним розписом ОСОБА_5 туберкульозної лікарні, затвердженим начальником управління охорони здоров»я Волинської облдержадміністрації, станом на 01.01.2016 року, 01.05.2016 року у лікарні передбачено посаду завідувача відділенням, і встановлено, що ця посада є вакантною (а.с. 97-100). Також слід зазначити, що посада завідувача відділенням була вакантною з 01.01.2014 року по даний час, що підтверджується штатними розписами за цей період та поясненнями представника ОСОБА_3 у даному судовому засіданні (а.с. 103-111). Відмінністю у штатному розписі починаючи з 01.09.2015 року є те, що з 01.12.2015 року у цьому документі міститься відмітка про можливість зайняття посади завідувача відділенням лікарю «без категорії», що не узгоджується з розділом 10 «Довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників», затвердженим Наказом МОЗ України від 29.03.2002 року № 117 , пунктом 6.2 посадової інструкції завідувача відділенням , якими передбачено, що однією з кваліфікаційних вимог для завідувача структурного підрозділу медичного закладу є наявність сертифіката лікаря-спеціаліста та посвідчення про присвоєння (підтвердження) кваліфікаційної категорії з цієї спеціальності, стаж роботи за фахом не менше 5 років (а.с.53).

Згідно з посадовою інструкцією завідувача відділенням ОСОБА_5 туберкульозної лікарні, для зайняття цієї посади особа повинна мати повну вищу освіту за напрямом підготовки «Медицина», спеціальністю «Лікувальна справа», спеціалізацію за фахом «Фтизіатрія», а також сертифікат лікаря-спеціаліста та посвідчення про присвоєння кваліфікаційної категорії зі спеціальності «Фтизіатрія» (а.с.50-53).

Встановлено, що ОСОБА_2 у 2001 році закінчила Львівський державний медичний університет імені ОСОБА_6, отримала повну вищу освіту за спеціальністю «Лікувальна справа» та здобула кваліфікацію лікаря, що підтверджується Дипломом спеціаліста (а.с.9).

У 2002 році атестаційною комісією при вищеуказаному навчальному закладі позивачу присвоєно звання лікаря-спеціаліста, про що видано сертифікат (а.с.11).

Відповідно до посвідчення 351/11 наказом № 462А-ос від 30.09.2011 року по управлінню охорони здоров»я Волинської облдержадміністрації ОСОБА_2 присвоєно вищу категорію лікаря по фтизіатрії (а.с. 11).

Крім того, позивач має досвід роботи на цій посаді, так як з трудової книжки вбачається, що у період з 06.08.2002 року по 11.12.2014 року ОСОБА_2 працювала на посаді завідувача відділенням ОСОБА_5 туберкульозної лікарні та була звільнена у звязку з виходом на пільгову пенсію (а.с.10).

Медичною довідкою про проходження попереднього медичного огляду працівника № 296 від 26.05.2016 року, виданою ОСОБА_2 підтверджується, що вона визнана придатною для роботи на посаді завідувача відділенням (а.с.7). При розгляді справи апеляційним судом встановлено, що медогляд позивач проходила на підставі направлення, виданого в.о. обовязки головного лікаря ОСОБА_5 туберкульозної лікарні у зв»язку з її зверненням про працевлаштування.

Наведеними вище доказами стверджується, що ОСОБА_2 відповідає кваліфікаційним вимогам, які передбачені для зайняття посади завідувача відділенням, медичні протипоказання для цього відсутні.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що відмова у прийнятті позивача на роботу є обґрунтованою. При цьому послався на наказ Управління охорони здоров»я Волинської облдержадміністрації від 31.07.2015 року та від 03.08.2015 року про необхідність влаштування на роботу на посади лікарів-фтізіатрів інтернів ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (а.с.38-40), та на довідку за результатами звернення ОСОБА_2 від 01.07.2016 року, у якій зроблено висновок про відсутність виробничої потреби у прийнятті на роботу позивача.(а.с.88).

Однак такий висновок суду не ґрунтується на Законі, а тому погодитись з ним не можна.

Конституція України визнає, а Кодекс законів про працю України гарантує право громадянам України на працю.

Згідно з положеннями ст. 22 КЗпП України, забороняється необґрунтована відмова у прийнятті на роботу.

Відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об»єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається.

Із указаного можна дійти висновку, що відмова у прийнятті на роботу може мати місце з підстав виробничої невідповідності, підбору претендента з більш високою кваліфікацією і продуктивністю, не проходження конкурсу або недодержання встановлених законодавством вимог щодо віку, рівня освіти і стану здоров»я працівників. При відмові у прийнятті на роботу позивача на такі обставини і підстави керівник ОСОБА_5 туберкульозної лікарні не посилався.

Доводи про відсутність виробничої потреби у прийнятті на посаду завідувача відділенням спростовуються чинним як на даний час так і на час звернення позивача з заявою про працевлаштування, штатним розписом, у якому передбачена така посада, яка є вакантною. Згідно з пунктами 2.17, 2.18, 2.2.8, 3.7 Посадової інструкці головного лікаря ОСОБА_5 туберкульозної лікарні, головний лікар складає, подає на затвердження штатний розпис(а.с.54-61), однак з пояснень представників відповідача у даному судовому засіданні вбачається, що зміни до штатного розкладу не внесені, рішення про скорочення штату працівників компетентним органом не прийняте.

Оскільки позивач просила прийняти її на посаду завідувача відділенням і не претендувала на зайняття посади лікаря-фтизіатра, що вбачається із поданої ОСОБА_2 заяви про прийняття на роботу (а.с.95), відмова позивачу у прийнятті на роботу у звязку з необхідністю влаштування на посаду "лікаря-фтизіатра" інтернів ОСОБА_7 та ОСОБА_8 є необґрунтованою і безпідставною. Крім того, станом на 01.06.2016 року та до даного часу посади лікарів-фтизіатрів у лікарні є вакантними.

Вимога позивача про зобов"язання керівника ОСОБА_5 туберкульозної лікарні укласти трудовий договір відповідає п.3.1, 3.3 Положення ОСОБА_5 туберкульозної лікарні, п.3.4 Посадової інструкції головного лікаря ОСОБА_5 туберкульозної лікарні, згідно з якими головний лікар є керівником і до його повноважень віднесено прийняття, та звільнення з роботи, видача наказів та розпоряджень (а.с.62- 67, 57)

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено, що під час розгляду справи позивач просила укласти з нею трудовий договір з часу набрання рішенням законної сили.

Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що відповідач відмовив ОСОБА_2 в укладенні трудового договору всупереч гарантіям, передбаченим ст.22 КЗпП України, тому порушені трудові права позивача необхідно поновити.

Викладені у запереченні на апеляційну скаргу пояснення представника відповідача про те, що позивачем обрано спосіб захисту права, не передбачений ст.16 ЦК України є помилковими, оскільки правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються нормами КЗпП України, які є спеціальними, положення частини 2 статті 232 якого передбачають можливість звернення до суду за захистом порушених трудових прав у спосіб, обраний позивачем.

Виходячи з наведеного колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає до скасування з ухваленням нового рішення, яким позов задовольнити. Визнати незаконною відмову у прийнятті на роботу ОСОБА_2. Зобов»язати керівника ОСОБА_5 туберкульозної лікарні обласного територіального медичного протитуберкульозного обєднання Волинської облдержадміністрації укласти трудовий договір про прийняття ОСОБА_2 на посаду завідувача відділення ОСОБА_5 туберкульозної лікарні обласного територіального медичного протитуберкульозного обєднання Волинської облдержадміністрації з дня набрання рішенням законної сили.

Відповідно до ст.88 ЦПК України у зв"язку з задоволенням апеляційної скарги з відповідача ОСОБА_5 туберкульозної лікарні обласного територіального медичного протитуберкульозного обєднання Волинської облдержадміністрації підлягає стягненню на користь ОСОБА_2 606 грн. 32 копійки сплаченого судового збору та в дохід держави судовий збір у розмірі 551 грн. 20 копійок, який підлягав сплаті при зверненні позивача до суду.

Керуючись статтями 303,304, 307, 309, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 задовольнити .

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 27 липня 2016 року в даній справі скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов задовольнити.

Визнати незаконною відмову у прийнятті на роботу ОСОБА_2.

Зобов»язати керівника ОСОБА_5 туберкульозної лікарні обласного територіального медичного протитуберкульозного обєднання Волинської облдержадміністрації укласти трудовий договір про прийняття ОСОБА_2 на посаду завідувача відділення ОСОБА_5 туберкульозної лікарні обласного територіального медичного протитуберкульозного обєднання Волинської облдержадміністрації з дня набрання рішенням законної сили.

Стягнути з ОСОБА_5 туберкульозної лікарні обласного територіального медичного протитуберкульозного обєднання Волинської облдержадміністрації в дохід держави судовий збір у розмірі 551 грн. 20 копійок та на користь ОСОБА_2 606 грн. 32 копійки.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Головуючий:

Судді: