Справа № 465/2559/14 Головуючий у 1 інстанції: Мартинишин М.О.
Провадження № 22-ц/783/3512/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Т. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: Приколоти Т.І.

суддів: Ванівського О.М., Ніткевича А.В.

з участю секретаря Іванової О.О.

з участю ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 18 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_8, ОСОБА_9 до ОСОБА_2, ОСОБА_6 (до зміни прізвища - ОСОБА_10), ОСОБА_7 (до зміни прізвища та імені - ОСОБА_11), Франківського районного відділу головного управління Державної міграційної служби у Львівській області,про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації, -

встановила:

Рішенням Франківського районного суду м.Львова від 18 березня 2016року, з урахуванням ухвали цього суду від 30 травня 2016 року,задоволено позов ОСОБА_8, ОСОБА_9 до ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7, Франківського районного відділу головного управління Державної міграційної служби у Львівській області про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації місця проживання.

Ухвалено визнати ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7 такими, що втратили право користування житловим приміщенням у квартирі № 8 на вул. Лазаренка, 23 у м. Львові.

Зобов»язано Франківський районний відділ головного управління Державної міграційної служби у Львівській області зняти з реєстрації місця проживання ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7 у квартирі № 8 на вул. Лазаренка, 23 у м. Львові.

Рішення оскаржили ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7

В апеляційній скарзі посилаються на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, порушення судом норм матеріального та процесуально права. Зазначають, що рішенням суду їх позбавлено житла, іншого житла у них немає. Вказують, що факт їх непроживання у спірній квартирі не підтверджується жодними належними та допустимими доказами, а надані позивачами копії актів ЛКП «Вулицьке», відповідей з 4-ї міської поліклініки та від дільничого інспектора не можуть вважатися такими, оскільки оригіналів даних документів судом не було досліджено. Крім цього, суд не допитав жодного свідка, при яких складено ці акти, як і не допитав жодного із сусідів, які ці акти підписували. Просять рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить відхилити.

Згідно зі ст.ст.3,4 ЦПК України, ст.ст. 12,15,16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у визначений законом спосіб захисту цивільного права, який вона обирає вільно та власний розсуд.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню (ст.ст. 10, 60, 61 ЦПК України).

Встановлено, що на час звернення позивачів з цим позовом (5 травня 2014 року) спірна квартира перебувала у державній власності (а.с.5). У ній були зареєстровані сторони.

З 1987 року ОСОБА_9 перебував у шлюбі з ОСОБА_2, який розірвано рішенням Франківського районного суду м.Львова від 13 березня 1997 року (а.с.9),у цьому шлюбі у них народилися ОСОБА_6 (ОСОБА_10І.) та ОСОБА_7 (ОСОБА_11І.).

Судом встановлено, що після розірвання шлюбу ОСОБА_9 та ОСОБА_2 доньки ОСОБА_10 залишились проживати з матірю, виїхали з вказаної квартири та до цього часу там не проживають.

З актів ЛКП «Вулецьке» від 10 жовтня 2013 року та 27 березня 2014 року вбачається, що відповідачі не проживають у спірній квартирі з 2003 року по час складання актів. Вказані факти підтверджують сусіди з квартири №4, № 5 та № 7 вказаного будинку, про що відображено у вказаних актах.

З довідки четвертої міської клінічної лікарні від 18 жовтня 2013 року вбачається, що відповідачі ніколи не зверталися до поліклініки за місцем знаходження спірної квартири, їх амбулаторні карточки у цьому медичному закладі відсутні.

ОСОБА_9 є інвалідом першої групи (підгрупа «А»), загального захворювання безтерміново, потребує постійного стороннього догляду. Дружина і доньки не надають йому догляду та утримання, чого вони не заперечують.

З довідки Франківського РВ ЛМУ ГУМВСУ у Львівській області від 10 жовтня 2013 року, випливає, що письмових звернень щодо здійснення перешкод позивачами в користуванні житловими приміщеннями квартири №8 на вул. Лазаренка, 23 від відповідачів не надходило.

Позивачі самостійно оплачують комунальні послуги, несуть всі витрати по утриманню квартири. Ці обставини не заперечуються відповідачами.

На підставі аналізу наявних у справі доказів суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що відповідачі втратили право користування спірним житлом, оскільки добровільно залишили жиле приміщення, забрали свої особисті речі та здійснили дії, що свідчать про втрату ними інтересу до спірного житла.

Доводи ОСОБА_2, що позивачі неналежно себе поводили, чим чинили відповідачам перешкоди у користуванні спірним житлом, не підтверджені належними та допустимими доказами. Також належно не підтверджені твердження про те, що у спірній квартирі знаходяться речі відповідачів (одяг).

Відповідачі не надали суду доказів на підтвердження того, що з 1997 року вони не проживають у спірній квартирі через неправомірні дії позивачів чи інших осіб. Не надали доказів звернення до компетентних органів з метою усунення перешкод в користуванні спірною квартирою, якщо такі їм чинилися.

Відповідно до ст. 64 ЖК України, члени сімї наймача користуються на рівні з наймачем усіма правами і несуть усі обовязки, що випливають з договору найму. Повнолітні члени сімї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність.

Згідно ч.3 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст. ст. 1,6,9,61 ЖК України, ст. 29 ЦК України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право й у разі тимчасової відсутності.

Згідно положень Конституції України про гарантування громадянам свободи пересування і вільного вибору місця проживання, сама по собі наявність чи відсутність реєстрації не може бути підставою як для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка проживає в цьому житловому приміщені, так і для відмови в цьому.

Відповідно до ст. 71 ЖК України , при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї, за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Згідно ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку.

Встановлено відповідачі в спірному житловому приміщенні без поважних причин не проживали понад шість місяців. Поважності причин відсутності відповідачів в житловому приміщенні суду не надано.

Згідно постанови Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі №6-57цс11 зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; ст. 405 ЦК України).

Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, повязані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких повязані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільного права та інтересів є визнання права, припинення дії, яка порушували право. Суд може захистити цивільне право і інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно із ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Суд прийшов до вірного висновку про задоволення позову, оскільки відповідачі у спірній квартирі не проживають без поважних причин з 2003 року, однак зареєстровані в квартирі №8 на вул. Лазаренка,23 у м.Львові, витрат по утриманню квартири не здійснюють, речей їх у спірній квартирі немає, перешкод ніхто їм не чинив, вони добровільно залишили квартиру, оскільки втратили інтерес до цього житла.

Позиція відповідачів фактично зводиться до того, що вони мали намір отримати матеріальну вигоду від спірного житла. Спірні відносини між сторонами виникли з житлових, а не майнових прав. Приватизація спірної квартири здійснена позивачами після ухвалення судом рішення про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом. Наступна реалізація спірної квартири з придбанням іншого житла здійснена в інтересах ОСОБА_9, який є інвалідом першої групи, його фізичні можливості для забезпечення свого життя та побуту обмежені у звязку з відсутністю обох ніг; іншим житлом він не забезпечений, потребує постійного стороннього догляду, що стверджується висновком лікарської комісії (а.с.15).

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення ухвалене судом на підставі наявних у справі доказів, оцінених судом належним чином кожного окремо на їх достовірність, допустимість та достатність, взаємний звязок у сукупності; встановлених судом обставин.

При встановленні зазначених обставин судом першої інстанції не було порушено норм матеріального і процесуального права, рішення суду відповідає вимогам закону та обставинам справи. Висновки суду ґрунтуються на аналізі зібраних по справі доказів.

З такими висновками суду належить погодитися, оскільки ними правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду. Підстави для скасування рішення суду відсутні.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1, ст.307, ст.ст. 308, 313, ч.1 п.1 ст.314, ст.315, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7 відхилити.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 18 березня 2016 року року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: