У х в а л а

4 березня 2016 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Сімоненко В.М., Лященко Н.П., Яреми А.Г.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 березня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_4 до дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 3 листопада 2014 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено: поновлено ОСОБА_4 на посаді начальника регіонального виробничого управління «Харківавтогаз» дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (далі - РВУ «Харківавтогаз» ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України») з 26 серпня 2014 року; стягнуто з ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» на його користь 23 тис. 516 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 26 серпня 2014 року по 3 листопада 2014 року, а також 365 грн 40 коп. судового збору в дохід держави. У частині поновлення ОСОБА_4 на посаді рішення суду допущено до негайного виконання.

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 9 грудня 2014 року рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 3 листопада 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 березня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Апеляційного суду Полтавської області від 9 грудня 2014 року залишено без змін.

У поданій до Верховного Суду України заяві ОСОБА_4 порушує питання про скасування рішення суду касаційної інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення його позовних вимог, з передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права та невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме частини 15 статті 10 Закону України «Про відпустки», частини 3 статті 40, статті 148, 149, частини 1 статті 212, частини 1 статті 216 Кодексу законів про працю України, статті 92 Цивільного кодексу України.

Для прикладу наявності зазначених підстав подання заяви про перегляд судових рішень ОСОБА_4 посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 листопада 2012 року, 16 жовтня 2013 року, 16 липня 2014 року, 9 квітня 2015 року, 15 липня 2015 року, 24 грудня 2015 року, 28 січня 2016 року, 24 лютого 2016 року та постанову Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів».

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 Цивільного процесуального кодексу України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно із пунктом 4 частини четвертої статті 359 ЦПК України заява повертається заявнику, якщо є ухвала Верховного Суду України про відмову у прийнятті справи до провадження за наслідками розгляду заяви, поданої у цій справі з аналогічних підстав.

Виходячи зі змісту зазначеної норми закону, заява про перегляд судового рішення Верховним Судом України повертається заявнику у разі якщо є ухвала суду про відмову у прийнятті справи до провадження за наслідками розгляду заяви, поданої у цій справі з аналогічних підстав.

Ухвалою Верховного Суду України від 25 серпня 2015 року відмовлено у допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу за ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 березня 2015 року.

Зі змісту зазначеної ухвали Верховного Суду України вбачається, що ОСОБА_4 на підтвердження неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права на підставі пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України посилалася на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 листопада 2012 року, 16 жовтня 2013 року, 16 липня 2014 року.

Таким чином Верховного Суду України вже вирішувалось питання про допуск справи до провадження за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення касаційної інстанції з аналогічних підстав в частині вищезазначених рішень судів касаційної інстанції, наданих як приклад неоднакового застосування норм матеріального права.

До Верховного Суду України надіслано разом з заявою всі ті ж самі судові рішення, додатково додано ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 квітня 2015 року, 15 липня 2015 року, 24 грудня 2015 року, 28 січня 2016 року, 24 лютого 2016 року.

За положеннями пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до вимог Положення про регіональне виробниче управління «Харківавтогаз» та Статуту ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» начальник управління звільняється з посади директором підприємства на підставі письмового погодження голови правління НАК «Нафтогаз України». Позивач обіймав посаду начальника регіонального виробничого управління, однак попереднє письмове погодження з головою правління НАК «Нафтогаз України» про звільнення ОСОБА_4 відсутнє, тому звільнення відбулося з порушенням порядку, передбаченого статутними документами відповідача.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позову, апеляційний суд, з висновками якого погодився й суд касаційної інстанції, виходив із того, що відповідно до листа голови правління НАК «Нафтогаз України» звільнення ОСОБА_4 з посади розглянуто та погоджено. Крім того, позивачу була надана додаткова відпустка у зв'язку з навчанням з 14 квітня 2014 року до 29 червня 2014 року. Позивач звернувся до роботодавця із заявою про намір приєднати до відпустки у зв'язку з навчанням щорічну відпустку за 2012-14 роки з 6 червня 2014 року, тривалістю 55 календарних днів. Відповідач листом від 6 червня 2014 року відмовив позивачу в наданні щорічної відпустки. Однак позивач без погодження з роботодавцем не виходив на роботу з 1 липня до

1 серпня 2014 року без поважних причин, а тому звільнення ОСОБА_4 відповідач здійснив на законних підставах.

Разом з тим, в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 квітня 2015 року суд касаційної інстанції виходив із того, що позивача було звільнено із займаної посади неповноважним органом, з порушенням норм трудового законодавства та статуту підприємства, що свідчить про незаконність такого звільнення, а тому наявні правові підстави для поновлення порушених прав працівника шляхом поновлення його на посаді.

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалі від 15 липня 2015 року суд касаційної інстанції виходив із того, що звільнення позивача за прогули є правомірним, оскільки доказів поважності причин відсутності на робочому місці позивач не надав.

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалі від 24 грудня 2015 року суд касаційної інстанції виходив із того, що позивача було звільнено із займаної посади за систематичне невиконання ним без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалі від 28 січня 2016 року суд касаційної інстанції виходив із того, що звільнення позивача із займаної посади є незаконним, оскільки наказ про звільнення був підписаний не уповноваженою на це особою.

Надана заявником ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 лютого 2016 року не може бути підтвердженням неоднакового застосування одних і тих самих норм матеріального права, тому що нею справу передано на новий розгляд у зв'язку з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для правильного вирішення спору.

Крім того, відсутні й підстави для перегляду ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 березня 2015 року у зв'язку з її невідповідністю викладеному в постанові Верховного Суду України висновку, оскільки надана заявником постанова Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» не є судовим рішенням у розумінні пункту 4 частини першої статті 355 ЦПК України.

За таких обставин, які свідчать про те, що наведені заявником судові рішення не є прикладами неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а також не свідчать про невідповідність рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, вважати заяву обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску справи за позовом ОСОБА_4 до дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу до провадження Верховним Судом України відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді В.М. Сімоненко
Н.П. Лященко
А.Г. Ярема