Провадження №22-ц/784/1888/16
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 489/182/16-ц Головуючий 1інстанції - Кокорєв В.В.
Провадження № 22-ц/784/1888/16 Доповідач - Темнікова В.І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2016 року Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Миколаївської області в складі :

головуючого - Темнікової В.І.,

суддів - Шаманської Н.О., Маляренко І.Б.,

при секретарі - Лептуга С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 11 липня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И Л А :

В січні 2016 року позивачка звернулась до суду з даним позовом, в якому посилалась на те, що з відповідачем ОСОБА_3 вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з 1999 року, від якого мають сина ОСОБА_4 18.12.2001 р. вона із сином набули право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності. 14.12.2009 р. вказану квартиру було продано. Згідно до умов правочину ціна договору становила 24432 грн., дана сума була встановлена на підставі витягу КП ММБТІ. Насправді нею було отримано від покупців ОСОБА_5 та ОСОБА_6 31000 доларів СІ1ІА, що було еквівалентно на той час 247380 грн. В той же день, 14.12.2009 р., у того ж самого нотаріуса було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, згідно до якого ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (яка також діяла від ОСОБА_9.) - продавці з однієї сторони, та ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, від якого діяла вона як мати та батько ОСОБА_3, уклали вказаний договір і покупці прийняли у власність вказану квартиру таким чином: ОСОБА_10 -1/4 частку квартири, ОСОБА_3 -1/4 частку квартири, ОСОБА_4 -1/2 частку квартири, та сплатили за неї грошову суму. Згідно до п.3 договору ціна становила 70313 грн. на підставі Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданого КП ММБТІ від 25.11.2009р. за №24507715. Насправді вона передала продавцям 32500 доларів США, що становило на той час 259350 грн. Тобто, спільне сумісне майно подружжя становить 1500 доларів США (32500-31000 дол. США = 1500 дол.), що становило на той час 11970 грн. Крім того, за час шлюбу ними нажито і інше майно, а саме: металевий гараж в АГК «Івушка» вартістю 10000 грн., два ноутбуки, загальною вартістю 6500 грн. На підставі викладеного позивачка просила суд визнати за нею право власності на 1/4 частини квартири АДРЕСА_2 та залишити у власності відповідача металевий гараж в АГК «Івушка» та два ноутбуки.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 11 липня 2016 року у задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя відмовлено.

Не погодившись з зазначеним рішенням, позивачка звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким визнати грошові кошти у сумі 15500 доларів США, що на час 14.12.2009 р. було еквівалентно 123690 грн. її особистою власністю, а також визнати за нею право власності на 1/4 частини квартири АДРЕСА_2, залишивши у власності відповідача металевий гараж та два ноутбуки, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду.

В судовому засіданні позивачка підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити, надавши суду пояснення, аналогічні змісту апеляційної скарги.

Представник відповідача не визнав доводи апеляційної скарги, просив її відхилити, а рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обгрунтованим.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав:

Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.

Як убачається з матеріалів справи, судом під час розгляду цієї справи були створені такі умови. Судом були досліджені і оцінені в їх сукупності всі докази, надані сторонами, відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України. Виходячи з наданих сторонами доказів, суд першої інстанції правильно дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог.

Ухвалюючи рішення по справі суд виходив з того, що позивачка та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 17.04.1999р. Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 11.01.2016р. шлюб між сторонами розірвано. Відповідно до договору купівлі-продажу від 14.12.2009 р. ОСОБА_2 та ОСОБА_4 продали, а ОСОБА_11 та ОСОБА_6 придбали квартиру АДРЕСА_1 В цей же день 14.12.2009 р. позивачка, відповідач та їх син придбали у власність квартиру АДРЕСА_2 таким чином: ОСОБА_2 - 1/4 частку квартири, ОСОБА_3 - 1/4 частку квартири, ОСОБА_4 - 1/2 частку квартири. В договорі купівлі-продажу покупці визначили частки, які ними придбаються, а саме за позивачем та відповідачем по 1/4. Позивач посилалася на те, що нею сплачено більшу частку за квартиру, а відповідач вніс лише 1500 доларів США, тому просила визнати право власності за нею на 1/4 частку, яка придбана на ім'я відповідача.

Також суд виходив з того, що відповідно до ч. 2 ст. 218 ЦК України заперечення проти правочину не можуть грунтуватися на показах свідків. Позивачкою не надано суду доказів внесення більшої частки коштів при купівлі квартири, а також не надано доказів придбання двох ноутбуків та гаражу, а також їх вартості та індивідуальних ознак. Тому суд першої інстанції дійшов висновку, що в задоволенні вимог про розподіл майна подружжя належить відмовити у зв'язку з необґрунтованістю.

Висновок суду стосовно необхідності відмови у задоволенні позовних вимог в межах саме заявлених позовних вимог, є обгрунтованим, оскільки як уже зазначалося раніше, суд згідно ст. 11 ЦПК України розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Судом правильно було встановлено, що позивачкою не було надано суду достатньої кількості безспірних доказів того, що ноутбуки були придбані взагалі в період перебування сторін у шлюбі, за які кошти вони були придбані, чи були вони в наявності на час припинення сторонами спірних правовідносин. Не надано позивачкою також доказів того, що металевий гараж в АГК «Івушка» належить будь- кому із сторін саме на праві власності. В технічному паспорті, наданому позивачкою, зазначено тільки те, що він виданий на гаражний бокс і дійсний до приватизації землі через БТІ м. Миколаєва, але даний документ не є належним документом, що засвідчує право власності відповідача чи іншої особи на гараж. В зв'язку з викладним доводи апеляційної скарги про необгрунтованість висновків суду в цій частині не відповідають матеріалам справи. При цьому позивачка як в апеляційній скарзі, так і під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції посилалася на те, що у неї відсутні будь - які документи стосовно зазначено майна. Крім того, в суді апеляційної інстанції вона пояснила, що згодна з висновками суду першої інстанції в цій частині.

Що стосується позовних вимог про визнання права власності на ? частини квартири АДРЕСА_2, то суд, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог, також правомірно відмовив у задоволенні позовних вимог і в цій частині. При цьому колегія суддів враховує те, що відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч. 1 ст. 69 СК України). А згідноз ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Із системного аналізу даних норм права випливає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу), але подружжя може в договорі встановити і інший правовий режим придбаного ними майна.

Як убачається з договору купівлі - продажу спірної квартири від 14.12.2009 р. ( а. с. 140 сторони домовилися, що згідно даного договору кожен з них отримує право власності саме на ? частину квартири, а їх син отримує право власності на ? частину цієї квартири. Більш того, в тексті договору сторони зазначили, що гроші, за які вони купують вказане нерухоме майно, є їх спільною власністю, а зазначені в договорі частки набуваються ними як спільна сумісна власність. Даний договір підписаний сторонами і не оспорений позивачкою в установленому законом порядку. За таких обставин в межах заявлених позовних вимог, вимоги позивачки про визнання за нею права власності на ? частини квартири, яка згідно договору купівлі - продажу належить відповідачу на праві власності є необгрунтованими. Необгрунтованими в зв'язку з цим є також доводи апеляційної скарги про те, що суд не врахував того, що спірна квартира була придбана не за спільні сумісні кошти подружжя, а виключно за кошти, отримані від продажу належної їй та сину раніше приватизованої квартири. Не надано позивачкою також доказів того, що спірна квартира була придбана саме за 32500 доларів США, так як в договорі купівлі - продажу зазаначено, що вона придбана за 70314 грн. Наявність розписки про те, що позивачка передала покупцям за спірну квартиру 260000 грн., що еквівалентно 32500доларам США, без внесення змін до договору купівлі - продажу стосовно ціни, не спростовує ціни зазначеної в договорі її купівлі - продажу. Не підтверджено належними доказами також ствердження позивачки, що приватизована нею та сином квартира була продана за 31000 доларів США, так як в договорі купівлі - продажу даної квартири зазначено, що вона продана за 24432грн., а у задоволенні позову позивачки та її сина про визнання даного правочину частково недійсним в частині ціни договору та визначення цієї ціни на рівні 247380 грн. рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17.11. 2015р. було відмовлено. Дане рішення ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 14.12.2015р. залишено без змін. В той же час в матеріалах справи знаходиться договір купівлі - продажу кімнати у квартирі спільного заселення від 02.10.2009р., згідно якого відповідач продав належну йому одну кімнату у квартирі спільного заселення № 31 у будинку № 10 по вул. Обсерваторна в м. Миколаєві та отримав за це 9000 доларів США. Представник відповідача стверджував, що гроші, отримані відповідачем від продажу даної квартири, були витрачені на придбання спірної квартири у сумі 8000доларів США. Позивачка визнавала факт вкладення відповідачем коштів від продажу даної квартири в придбання спірної квартири, але наполягала на тому, що це була сума у розмірі 1500 доларів США. Проте на підтвердження цих своїх доводів позивачкою не було надано суду достатньої кількості безспірних доказів. За таких обставин доводи апеляційної скарги про те, що суд не врахував того, що кошти, які були використані сторонами по справі на придбання спірної квартири, не є спільною сумісною власністю подружжя, не відповідають обставинам по справі, так як не підтверджені належними доказами по справі.

Не заслуговують на увагу як на підставу для скасування рішення суду також доводи апеляційної скарги про те, що суд не дав належної правової оцінки тому, що відповідач на протязі їх спільного проживання не мав самостійного систематичного заробітку (доходу) без поважних причин, а тому фактично у них не було спільних коштів для придбання майна, оскільки позивачка сама в апеляційній скарзі пояснила, що за 2 місяці до придбання спірної квартири відповідач продав належну йому квартиру і отримав 9000 доларів США, що з цих грошів він сплатив послуги нотаріуса під час оформення спірної квартири, та дав частину коштів на придбання спірної квартири, що відповідач під час шлюбу витрачав гроші на поточний ремонт оселі, на придбання пральної машинки, крім того, він витрачав кошти як для поточних потреб родини, так і для своїх особистих ( харчування, одяг, ремонт автомобіля, лікування і інше), іноді давав їх кошти для ведення домашнього господарства. Також згідно стверджень позивачки в апеляційній скарзі, відповідач мав нерегулярні доходи від продажу запчастин, виготовлення зовнішньої реклами, уроків шахів для дітей. Під час розгляду справи в апеляційній інстанції позивачка уточнила, що відповідач мав доходи від продажу належного йому житла, що починаючи приблизно з 2005р. він декілька разів продавав своє житло, потім купував менше, а різницю в вартості витрачав на свої потреби та частково на потреби сім'ї. Дані обставини частково підтверджуються копіями договорів купівлі - продажу житла за участю відповідача від 02.02.199р., від 10.11.2000р., від 09.02.2006р., від 04.09.2007р., від 12.09.2007р., від 21.11.2007р. Зазначені обставини свідчать про те, що відповідач під час перебування у шлюбі з позивачкою мав дохід, однак, на думку позивачки він був нерегулярний та недостатній для утримання сім'ї. Але розмір доходів кожного із подружжя сам по собі не впливає на правовий режим майна, яке придбавається подружжям в період шлюбу, та на визначення часток подружжя в придбаному ними майні.

Необгрунтованими є також викладені в резолютивній частині апеляційної скарги вимоги про визнання за позивачкою права особистої власності на 15500 долларів США, які були отримані від продажу приватизованої нею з сином квартири і які станом на 14 грудня 2009 року становили 123690 грн., так як такі вимоги не були заявлені в суді першої інстанції в установленому законом порядку. Суд не розглядав дані вимоги і не постановляв з цього приводу рішення. Апеляційний же суд згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції хоча і в межах доводів апеляційної скарги, але відносно тільки тих вимог, які були заявлені в суді першої інстанції в установленому законом порядку, чого не сталося в даному випадку.

Таким чином, розглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, зроблених в рішенні суду, а отже не є підставою для його скасування.

Керуючись ст. 303, 307,309,314,135 ЦПК України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 11 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, але може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів після її проголошення в касаційному порядку.

ГОЛОВУЮЧИЙ

СУДДІ