АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/2005/16Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 27 ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддівОСОБА_3, ОСОБА_4
при секретаріОСОБА_5

з участю: ОСОБА_6 та її представника ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_8 на рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 21 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_9, ОСОБА_6 про стягнення боргу за договорами позики, -

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2015 року ОСОБА_8 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_9, ОСОБА_6 про стягнення боргу за договорами позики.

В обґрунтування позову посилалась на те, що вона досить довгий час знала та товаришувала з подружжям ОСОБА_6. Наприкінці 2013 р. під час бесіди подружжя ОСОБА_6 повідомили їй, що планують продати будинок, в якому не проживають, та розпочати власний бізнес - відкрити свій магазин, та попросили в неї в борг гроші, які обіцяли повернути після продажу будинку. 17.01.2013 р. між нею та ОСОБА_9, ОСОБА_6 був укладений договір позики на суму 16 000 доларів США, вона передала ці кошти відповідачам. Укладений ними договір позики 17.01.2013 р. був посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_10 Свій борг відповідачі зобовязувались повернути до 17.01.2014 р.

Того ж дня між ОСОБА_9, ОСОБА_6 був укладений ще один договір позики з їхнім спільним знайомим - ОСОБА_11 на суму 16 000 доларів США. Відповідачі зобовязувались повернути борг ОСОБА_11 до 17.01.2014 р. та передали ОСОБА_11 під заставу документи на будинок.

У січні 2015 р. ОСОБА_8 звернулась до відповідачів з приводу повернення отриманих ними у борг коштів, але вони попросили відстрочити термін повернення боргу на 5-6 місяців та пообіцяли повернути борг не пізніше 01.08.2015 р. Проте, з кінця серпня 2015 р. відповідачі перестали відповідати на дзвінки та почали уникати зустрічей.

10.10.2015 р. між нею та ОСОБА_11 був укладений договір про відступлення права вимоги, згідно з умовами якого ОСОБА_11 передав їй право вимоги до відповідачів повернення належної йому суми боргу. Про укладення договору відступлення права вимоги відповідачі були належним чином повідомлені та отримали його копію.

Станом на час подачі позову відповідачі не виконали свої зобовязання перед позивачем на суму 32 000 доларів США, що еквівалентно 724 766,91 грн. за курсом Національного банку України.

У травні 2016 року позивач уточнив позовні вимоги /а.с.52-54/ та просила суд:

- стягнути на користь ОСОБА_8 солідарно з ОСОБА_9 та ОСОБА_6 борг в розмірі 724 766,91 грн., з яких:

362 383, 45 грн. - сума боргу згідно з договором позики від 17.01.2013 р., укладеного між ОСОБА_11 та ОСОБА_9, ОСОБА_6,

362 383,45 грн. - сума боргу згідно з договором позики від 17.01.2013 р., укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_9, ОСОБА_6;

- стягнути з ОСОБА_9 та ОСОБА_6 до державного бюджету судовий збір.

Рішенням Христинівського районного суду Черкаської області від 21 червня 2016 року позов ОСОБА_8 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_8 борг у розмірі 131 000 грн.

У задоволенні решти вимог позову до ОСОБА_9 відмовлено.

У задоволенні позову до ОСОБА_6 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_9 в дохід держави судовий збір в розмірі 1 101 грн. 07 коп.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції , у липні 2016 року ОСОБА_8 звернулася з апеляційною скаргою.

Обґрунтовуючи свої вимоги тим, що судом першої інстанції не враховано, що за умовами договору позики грошей від 17.01.2013 року відповідач ОСОБА_9 отримав борг та зобовязання повернути грошову суму 131 000 грн., що еквівалентно саме 16 000 доларів США. При цьому, кошти ОСОБА_9 отримав, у присутності нотаріуса, саме у доларах США. На думку апелянта суд, своїм рішенням, обмежив її право на повернення боргу у повному обсязі.

Також, на думку ОСОБА_8, суд першої інстанції неправомірно відмовив у задоволенні позовних вимог щодо ОСОБА_6 Адже у договорі позики від 17.01.2013 року зазначено, що договір посвідчений за згодою дружини позичальника ОСОБА_6, справжність підпису якої засвідчений нотаріусом. Також розписка від 17.01.2013 року складена та підписана особисто обома відповідачами.

Апелянт не погоджується з судом першої інстанції, що вона повинна була довести що кошти які були отриманні ОСОБА_9 позичали в інтересах сім'ї. Навпаки ОСОБА_8 вважає, що ОСОБА_6 повинна була доказати зворотне, чого зроблено не було.

Також ОСОБА_8 не погоджується з судом першої інстанції в частині відмови задоволення позовних вимог за розпискою від 17.01.2013 року. Адже, відповідачі отримали від ОСОБА_11 товари на суму 16 000 доларів США та зобовязалися повернути вартість цього товару кошти у сумі 16 000 доларів США до 17.01.2014 року, але свої зобовязання не виконали, то сума боргу підлягає стягненню з боржників солідарно.

Апелянт просить суд скасувати рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 21 червня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах заявлених позовних вимог та доводів апелянта, судова колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до відхилення, виходячи з наступного.

Ст. 213 ЦПК України передбачає, що рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення, що переглядається не відповідає визначеним критеріям та вимогам.

Згідно з частиною 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Статтею 533 ЦК України передбачено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

У постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 р. у справі № 6-63цс13 висловлено правову позицію, що письмова форма договору позики через його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа, наданого для підтвердження позовних вимог, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки

Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Ч. 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Судом досліджувався оригінал договору позики грошей від 17.01.2013 року посвідчений приватним нотаріусом Христинівського районного нотаріального округу ОСОБА_10, зареєстровано у реєстрі під № 57, який було долучено до матеріалів справи /а.с.9, 91/, зі змісту якого вбачається, що ОСОБА_8 передав, а ОСОБА_9 взяв в борг у позивача ОСОБА_8 грошові кошти у сумі 131 000 грн., що еквівалентно 16 000 доларів США, зі строком повернення до 17.01.2014 року.

Згідно п. 6 даного договору, договір посвідчений за згодою дружини позичальника ОСОБА_6, справжність підпису якої засвідчена приватним нотаріусом Христинівського районного нотаріального округу ОСОБА_10 17.01.2013р. №56 /а.с. 9, 91/.

Сама ОСОБА_6 в ході розгляду справи судом першої інстанції та під час її розгляду апеляційним судом факт надання нотаріально посвідченої згоди на отримання в борг коштів її тодішнім чоловіком коштів за вказаним договором визнала та підтвердила, що дійсно таку згоду надавала. Тому , відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України ця обставина не підлягає доказуванню.

Згідно ч. 3 ст. 61 Сімейного кодексу України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Ч. 2 ст. 73 Сімейного кодексу України передбачено, що стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.

Відповідно до змісту ст. 65 СК України при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Таким чином , враховуючи, що договір позики від 17.01.2013 року був укладений ОСОБА_9 під час перебування його в шлюбі з ОСОБА_6, яка саме як дружина надала нотаріально посвідчену згоду на отримання її чоловіком в борг коштів від ОСОБА_8, то ОСОБА_6 має обовязки за даним договором тотожні з обовязками її чоловіка. Оскільки доказів, які свідчили про те, що отримані за ним в борг кошти були використані не в інтересах сімї відповідач не надала.

А враховуючи, що позичальник ОСОБА_9 умов договору позики грошей від 17.01.2013 року не виконав і позики в строк до 14.01.2014 року не повернув, то заборговану суму належить стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_9 і ОСОБА_6

У звязку з чим висновки суду про те, що відповідальність за даним договором позики має нести лише ОСОБА_9 є помилковими.

Ст.1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Тобто у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції «майном» визнаються активи, включаючи права вимоги, стосовно яких заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» на отримання можливості ефективно здійснити майнове право (рішення ЄСПЛ у справі «Стретч проти Сполученого Королівства» (пункт 32)).

Але цих положень Конвенції та Протоколу суд першої інстанції при визначенні розміру заборгованості не врахував , тому помилковими є висновки суду першої інстанції і щодо суми боргу в розмірі 131000грн. за договором позики грошей від 17.01.2013 року, яка підлягає до стягнення на користь позикодавця ОСОБА_8 солідарно з відповідачів ОСОБА_6 та ОСОБА_9

Оскільки , визначаючи розмір заборгованості, суд протиправно відхилив доводи позивача, що розмір боргу має бути еквівалентним 16000 доларів США по курсу НБУ на час звернення з позовом до суду, не врахувавши умов визначених у п.1 Договору /а.с.9,91/, яким сторони узгодили, що Позикодавець передав, а Позичальник прийняв грошові кошти в сумі 131000 гривень, що еквівалентно 16000 доларів США, враховуючи, що станом на 17.01.2013 року за офіційним курсом НБУ 100 доларів США коштувало 799,3грн. І , що таким чином ОСОБА_8 мала законні сподівання на повернення їй боргу у національній валюті, але у розмірі, який еквівалентний саме 16000 доларам США. Що відповідає правовим позиціям Верховного Суду України висловленим у справі № 6-79 цс 14 від 2 липня 2014 року.

Тому, відповідно до п.2 Договору, враховуючи , що з дати отримання ОСОБА_9 в борг коштів через інфляційні процеси відбулося знецінення національної валюти, то , за таких обставин, правомірним є вимога позивача про стягнення боргу за цим договором в сумі, яка еквівалентна 16000 доларам США, що дорівнює 362383,45грн. оскільки станом на 09 листопада за офіційним курсом НБУ 100 доларів США коштувало 2264,8966грн. .

У звязку з чим з відповідачів належить солідарно стягнути 362383грн. 45 коп. заборгованості по договору позики грошей від 17.01.2013 року, а не 131000грн., як визначив суд.

Крім того не відповідає також дійсним обставинам справи , вимогам норм матеріального права, які регулюють питання , повязані з борговими зобовязаннями за договором позики та правовим позиціям Верховного Суду України щодо правозастосування цих норм , і висновки суду в частині вимог позивача про солідарне стягнення з відповідачів боргу в сумі 362 383, 45 грн. - сума боргу згідно з договором позики від 17.01.2013 р., укладеного між ОСОБА_11 та ОСОБА_9, ОСОБА_6 /а.с.8,90/.

Відповідно до ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

У постанові Верховного Суду України від 3 червня 2015 р. у справі № 3-198гс15 висловлено правову позицію, що статтею 512 ЦК визначено підстави заміни кредитора у зобовязанні, зокрема внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину, при цьому заміна кредитора саме у зобовязанні допускається протягом усього часу існування зобовязання, якщо це не суперечить договору та не заборонено законом.

За змістом статей 514, 516 ЦК до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобовязанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобовязанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобовязанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків.

Отже, із наведених норм матеріального права вбачається, що за загальним правилом заміна кредитора у зобовязанні здійснюється без згоди боржника, оскільки не впливає на характер, обсяг і порядок виконання ним своїх обовязків, не погіршує становища боржника та не зачіпає його інтересів, що не позбавляє сторін права додатково врегулювати порядок заміни кредитора у договорі.

Звертаючись з позовом до суду про стягнення іншої суми боргу з відповідачів, ОСОБА_8 свої вимоги доводить саме наявністю розписки , що була надана відповідачами ОСОБА_6 та ОСОБА_9 позикодавцю ОСОБА_11 про отримання від нього товарів на загальну суму 16000 доларів США під реалізацію з зобовязанням повернення позикодавцю коштів протягом року з 17.01.2013р. до 17.01.2014 року /а.с.8, 90/.

Дана розписка була в оригіналі надана суду та долучена до справи , відповідачі належними доказами не спростували факт її написання та підписання ними. Про проведення почеркознавчої експертизи клопотання не заявляли.

Тому, враховуючи, що позивач надала суду на підтвердження її вимог вказану розписку та договір про відступлення права вимоги від 10 жовтня 2015 року за яким ОСОБА_11 як первісний кредитор передав, а ОСОБА_8 як новий кредитор прийняла на себе право вимоги за договором позики від 17.01.2013р. укладеним між ОСОБА_11 та ОСОБА_6 та ОСОБА_9, то суд першої інстанції, протиправно відмовив у стягненні з відповідачів боргу за цією розпискою, не встановивши справжню правову природу укладеного договору та помилково не прийнявши її як належний доказ вимог позивача за договором позики.

Що суперечить вимогам закону та правовим позиціям, що висловлені в Постановах Верховного Суду України у справі № 6-63цс13 від 18.09.2013 року та у справі № 6-1967цс15 від 11.07.2015 року.

Оскільки при цьому суд залишив поза увагою, що ОСОБА_6 та ОСОБА_9 розпискою підтвердили наявність боргового зобовязання та не повернули позичальнику ні коштів в сумі 16000 доларів США, передбачених у розписці, ні товару.

А оскільки доказів про наявність товару на вказану суму відповідачі не надали і зобовязань по поверненню 16000 доларів США у встановлений у розписці від 17.01.2013р. строк не виконали, то відповідно до вимог ст.533, 625, 1049,1050 ЦК України зазначена сума підлягає до стягнення з ОСОБА_6 та ОСОБА_9 у солідарному порядку у гривневому еквіваленті за курсом НБУ на час звернення позивача до суду, тобто в сумі 362383грн. 45 коп.

Відповідно до вимог ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: 1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Тому враховуючи, що суд першої інстанції, при неповному зясуванні обставин , що мають значення для справи, невірно оцінив надані сторонами доказами та помилково вважав доведеною наявність у відповідачів заборгованості перед позивачем, чим допустив невідповідність висновків суду обставинам справи, рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 21 червня 2016 року належить скасувати, ухваливши нове рішення. Яким позов ОСОБА_8 до ОСОБА_9, ОСОБА_6 про стягнення боргу за договорами позики задовольнити та стягнути солідарно з ОСОБА_9 та ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 борг на загальну суму 724766грн. 91коп.

Відповідно до норм ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Тому, враховуючи, що апеляційна скарга та позовна заява підлягають до задоволення , Виходячи з суми яка підлягає до стягнення, відповідно до вимог пп..1,п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір», належить стягнути з ОСОБА_6 та ОСОБА_9 в дохід держави судовий збір у сумі по 7770грн. з кожного. Від сплати якого була звільнена позивач за подачу позову та при зверненні з апеляційною скаргою.

Керуючись ст. ст. 218, 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_8 на рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 21 червня 2016 року задовольнити.

Рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 21 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_9, ОСОБА_6 про стягнення боргу за договорами позики скасувати, ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_8 до ОСОБА_9, ОСОБА_6 про стягнення боргу за договорами позики задовольнити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_9 та ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 борг на загальну суму 724766грн. 91коп.

Стягнути з ОСОБА_9 та ОСОБА_6 в дохід держави судовий збір у сумі по 7770грн. з кожного.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів до суду касаційної інстанції.

Головуючий :

Судді :