АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції Шумко А.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Кравець В.А.,

суддів: Желепи О.В., Рубан С.М.

за участю секретаря Попандопало Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 12 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди,

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив стягнути з відповідача витрати у розмірі 43 800,00 грн. та вирішити питання судових витрат.

В мотивування вимог посилався на те, що відповідач чинить йому перешкоди у користуванні його частиною квартири, у зв'язку з чим, він був змушений укласти договір оренди іншого житла та сплатити 43 800,00 грн.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 12 липня 2016 року у задоволенні позову - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове про задоволення позову, посилаючись на те, що суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, не з'ясувавши дійсні обставини спору.

Вказує, що відповідач протиправно, всупереч ч. 1 ст. 383 ЦК України вчиняє дії, що призводять до неможливості позивача та його сім'ї проживати в квартирі, що належить на праві власності. В 2011 році відповідачем здійснена заміна замків у вхідних дверях. Комплект ключів для доступу до житла позивачу наданий не був. Також відповідач утримує у себе технічну документацію на квартиру.

Крім того, суттєве порушення стану майна (що належить сторонам спільно) свідчить про завдання позивачу майнової шкоди не лише у вигляді додаткових витрат на найм житла, але і шкоди у вигляді пошкодження майна (квартири). Крім того, в матеріалах справи є довідка ЖЕК про наявність заборгованості зі сплати квартирної плати. Вказаним обставинам судом взагалі не надано оцінку, дані обставини встановлені неповно.

Заслухавши доповідь судді Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з його недоведеності та необґрунтованості.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст.303 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_3 належить на праві спільної часткової власності сторонам:

- позивачу ОСОБА_1 в розмірі 1/2 частини - на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 23.04.2010р. державним нотаріусом Сімнадцятої Київської державної нотаріальної контори Мінертом О.А., право власності зареєстровано в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 05.05.2010р. за реєстровим №1693 в реєстровій книзі №д.821-32;

- відповідачу ОСОБА_3 в розмірі 1/2 частки - на підставі договору дарування, укладеного 21.06.2011р. між ним та ОСОБА_5, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лабутіною Ю.Ю., право власності зареєстровано КП «Київське міське БТІ та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» 10.05.2012 року, реєстраційний запис №1693 в книзі д.821-34.

Зазначена квартира, згідно технічного паспорта, є однокімнатною, має загальну площу 33,9кв.м., жилу -16,1 кв.м.

У вказаній квартирі зареєстрований відповідач ОСОБА_3 - з 02.04.2013р.

Позивач зареєстрований в квартирі за адресою АДРЕСА_1.

Згідно довідки №414 від 24.10.2014р., позивач з 01.02.2011р. по 30.06.2011р.; з 01.09.2011р. по 31.05.2012р.; з 03.09.2012р. по 30.06.2013р.; з 02.09.2013 р. по 30.06.2014р. працював за місництвом в Київському університеті імені Бориса Грінченка на посаді доцента різних кафедр.

Згідно Висновку дільничного інспектора Голосіївського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 28.02.2011р., затвердженого начальником Голосіївського РУ ГУ МВС України в м. Києві 21.02.2011 року до Голосіївського РУ ГУ МВС України в м.Києві надійшла заява ОСОБА_3 згідно якої він є власником 1/2 частини квартири АДРЕСА_3; у вказаній квартирі без його згоди встановлено нові двері та проживають невідомі особи, які відмовляються йому відчиняти.

Під час проведення перевірки встановлено, що за вказаною адресою на даний час проживає ОСОБА_8, 1981 р.н., який пояснив, що він домовився з власником даної квартири ОСОБА_1, про своє проживання в цій квартирі. Про те, що є два власника цієї квартири, ОСОБА_8 не знав. Після приходу другого власника - ОСОБА_9, вони домовились, що 25.02.2011р. ОСОБА_8. з'їде з квартири.

05.01.2013р. між позивачем та ФОП ОСОБА_10 укладено Договір найму житлового приміщення - двокімнатної квартири АДРЕСА_2 (Соломянського району), строком з 05.01.2013р. по 05.01.2014 року.

Згідно п.4.1 цього Договору, плата за найм житлового приміщення становить 3 650,00 грн в місяць, з додатку №2 до цього Договору вбачається, що на виконання умов цього договору позивачем за період з 05.01.2013р. по 05.01.2014р. сплачено 43 800,00 грн. - по 3 650,00 грн. щомісяця.

Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97‒ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно із частиною першою статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Таким чином порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК до правомочностей власника належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Право власності є найбільш фундаментальним речовим правом, яке створює основну юридичну передумову для нормального функціонування цивільного обороту.

Найбільш ефективним і поширеним способом відновлення порушених прав та законних інтересів власника є судовий захист. Судовий захист права власності у порядку цивільного судочинства здійснюється за вимогами, серед яких:

- про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном;

- про відшкодування шкоди, заподіяної майну, або збитків, завданих порушенням прав власника;

- про визнання недійсними договорів та про визнання договорів дійсними - у випадках, передбачених ЦК.

Разом з тим, позивачем не доведено порушення відповідачем його права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 і складової цього права - права користування цією квартирою.

З матеріалів справи убачається, що позивач ще 15.11.2010 року уклав договір оренди житлового приміщення - квартири АДРЕСА_3 з ОСОБА_11, яка проживала з ОСОБА_12, який в свою чергу встановив у квартирі інші металеві двері.

Апеляційна інстанція звертає увагу на те, що позивач, вказуючи на триваюче порушення своїх прав як співвласника квартири, не звертався до суду із відповідними позовами про усунення перешкод у користуванні квартирою.

В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Отже, суд першої інстанції всебічно і об'єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.218, 303,304,307,308, 313-315,317 ЦПК України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 12 липня 2016 року в справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Головуючий

Судді