АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
№ провадження 22ц/774/1853/К/16 ОСОБА_1
Категорія - 27 (IV) Доповідач Митрофанова Л.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області

в складі : головуючого судді: Митрофанової Л.В.

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

при секретарі: Масловій К.В.

за участі: представника Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі апеляційні скарги Публічного акціонерного товариства ОСОБА_5 "ПриватБанк" на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 27 липня 2016 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства ОСОБА_5 "ПриватБанк" до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И Л А:

В листопаді 2013 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк ПриватБанк (надалі ПАТ КБ ПриватБанк) звернулось із позовом до ОСОБА_3А про стягнення заборгованості за кредитним договором KRXRR308540639 від 01.10.2008 року в розмірі19266 грн. 88 коп.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що відповідно до укладеного договору KRXRR308540639 від 01.10.2008 року позивач надав відповідачу ОСОБА_3 кредит у розмірі 3918,02 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідач умови Договору належним чином не виконував, у зв'язку з чим, виникла заборгованість, яка станом на 30.10.2013 року, складає: 19266 грн. 88 коп., яку позивач просив стягнути з відповідача.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 27 липня 2016 року ПАТ КБ ПриватБанк відмовлено у задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ ПриватБанк ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції із ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що судом першої інстанції при ухвалені рішення не враховано всіх вимог договору, Умов та Правил, та не враховано, що ним не пропущено строк позовної давності для звернення з позовом до суду, оскільки згідно Умов термін позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки пені, штрафів за даним договором встановлено сторонами тривалістю пять років. Крім того, останній платіж відповідача за кредитним договором було здійснено 01.06.2011 року, що свідчить про переривання строку позовної давності.

В запереченнях на апеляційну скаргу відповідач та його представник просять рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Так судом першої інстанції встановлено, що відповідно до укладеного договору KRXRR308540639 від 01.10.2008 року позивач надав відповідачу ОСОБА_3 кредит у розмірі 3918,02 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідно до розрахунку позивача відповідач станом на 30 жовтня 2013 року має заборгованість в сумі 19266,88 гривень, яка складається з:

- заборгованість по процентам за користування кредитом 1,16 гривень;

- пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором 17872,06 гривень;

а також штрафи відповідно до пункту 5.3 Умов та правил надання банківських послуг:

- штраф (фіксована частина) в сумі 500, 00 гривень;

- штраф (процентна складова) в сумі 893,66 гривень.

Вирішуючи спір та ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивач звернувся з позовом із пропуском строку позовної давності.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору у встановлені строки і боржник зобовязаний виконати свій обовязок.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до вимог ст.ст. 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього кодексу.

Частина 1 ст. 207 ЦК України встановлює, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах. у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Згідно ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Стаття 638 ЦК України передбачає, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягай згоди з усіх істотних умов договору.

Заперечуючи проти позову про стягнення заборгованості за кредитним договором, ОСОБА_3 посилався на те, що при укладенні договору він був ознайомлений тільки з даними, які містяться в анкеті позичальника, доданій до матеріалів справи, договір він не підписував й не погоджував умови про збільшення позовної давності.

Як вбачається з матеріалів справи, у заяві позичальника KRXRR308540639 від 01.10.2008 року, яка ним підписана і підписання якої він визнав, зазначено, що позичальник згоден, що ця заява разом із запропонованими Приватбанком Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) (далі Умови), складає між ним і банком кредитно-заставний договір. У заяві позичальника також зазначено, що він ознайомився і згоден з умовами кредитування, що були надані йому в письмовій формі, та своїм підписом підтверджує факт надання йому повної інформації про умови кредитування (а. с. 3).

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Згідно із п. 5.5 Умов терміни позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки пені, штрафів за даним договором, встановлюються сторонами тривалістю 5 років (а. с. 6).

Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Згідно із ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Разом з тим відповідно до ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Як вбачається з матеріалів справи, у заяві позичальника зазначено, що він ознайомився і згоден з умовами кредитування, що були надані йому в письмовій формі, та своїм підписом підтверджує факт надання йому повної інформації про умови кредитування (а. с. 3).

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову суд першої інстанції не звернув уваги на те, що відповідач не заперечував підписання ним заяви позичальника про приєднання до умов запропонованого банком договору, що викладені у стандартних документах, визначеної форми і змісту, Умовах надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) та, та не врахував те, що реквізити цих стандартних документів взагалі не містять такого розділу, як підпис від імені позичальника, та положення ст. 634 ЦК України до спірних правовідносин не застосували.

У постанові Верховного ОСОБА_3 України від 11 березня 2015 року у справі № 6-16цс15 щодо неоднакового застосування судом касаційної інстанції ч. 1 ст. 259 ЦК України зазначено, що у справі, яка переглядається, суд касаційної інстанції не звернув уваги на те, що Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), пунктом 5.5 яких установлено позовну давність тривалістю в пять років, не містять підпису відповідача. При цьому суд не встановив наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умови містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника, або в подальшому такі Умови, зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались. Адже зміст пункту 4.2 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам, що зазначений у цих Умовах і в заяві позичальника від 14 вересня 2006 року, містить розбіжності. Крім того, у заяві позичальника від 14 вересня 2006 року домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає. У звязку із цим доводи про не ознайомлення його з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) не можна визнати необґрунтованими, такі Умови не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору від 14 вересня 2006 року.

У справі, що переглядається, суди першої інстанції не встановив обставин щодо розбіжностей у змісті Умов та заяві позичальника щодо строку позовної давності, тому подібні правовідносини відсутні, а вказана правова позиція не підлягає застосуванню.

Відповідно до розрахунку позивача відповідач станом на 30 жовтня 2013 року має заборгованість в сумі 19266,88 гривень, яка складається з:

- заборгованість по процентам за користування кредитом 1,16 гривень;

- пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором 17872,06 гривень;

а також штрафи відповідно до пункту 5.3 Умов та правил надання банківських послуг:

- штраф (фіксована частина) в сумі 500, 00 гривень;

- штраф (процентна складова) в сумі 893,66 гривень.

Таким чином, виходячи з положень ст.ст.253, 526, 527, 530, 629, 1049, 1050, 1054 ЦК України колегія суддів приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог позивача та стягнення із відповідача заборгованості за кредитним договором в розмірі 6119 грн. 54 коп. яка складається з: заборгованість по процентам за користування кредитом 1,16 гривень;

- пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором 4724,72 гривень;

а також штрафи відповідно до пункту 5.3 Умов та правил надання банківських послуг:

- штраф (фіксована частина) в сумі 500, 00 гривень;

- штраф (процентна складова) в сумі 893,66 гривень.

В даному випадку пеня в розмірі 4724,72 гривень стягується з урахуванням вимог того, що до вимог про стягнення неустойки застосовується позовна давність в один рік (ч. 2 ст.258 ЦК України).

За правилами ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Правова природа пені така, що строк позовної давності щодо її стягнення обчислюється за кожним днем (місяцем), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму.

Отже, аналіз норм ст. 266, ч. 2 ст. 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах загального строку позовної давності за основною вимогою.

Аналогічна правова позиція викладена у Постановах Верховного ОСОБА_3 України від 19 листопада 2014 року (справа № 6-160цс14), та вона в силу положень ст.ст.214, 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при виборі та застосуванні правової норми до спірних правовідносин.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст.303,307,п.1ч.1 ст.309, ст. 316 ЦПК України колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 27 липня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов Публічного акціонерного товариства ОСОБА_5 "ПриватБанк" до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" 6119 (шість тисяч сто девятнадцять) грн. 54 коп. заборгованість за кредитним договором KRXRR308540639 від 01.10.2008 року, яка складається із заборгованості по процентам за користування кредитом - 01 грн. 16 коп.; пені за несвоєчасність виконання зобовязання за договором 4724 грн. 72 коп.; штрафу (фіксована частина) - 500; штрафу (процентна складова) - 893 грн. 66 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк судові витрати за подачу позовної заяви в розмірі 229 грн. 40 коп. та судові витрати за подачу апеляційної скарги в розмірі 154 грн. 19 коп., а всього судових витрат стягнути 383 (триста вісімдесят три) грн. 59 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого ОСОБА_3 України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: