ДЗЕРЖИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОСОБА_1 ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/2309/16-ц
Провадження № 2/210/1455/16
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

"06" жовтня 2016 р.

Дзержинський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді: Вікторович Н.Ю.,

за участю секретаря судового засідання: Ширинової К.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, в порядку ч.2 ст.197 ЦПК України, без участі сторін, та без фіксування судового засідання звукозаписувальним пристроєм, цивільну справу за позовом Виконавчого комітету Дзержинської районної у місті ради до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа, - Обєднання співвласників багатоквартирного будинку «Домнобудівників 2-1» про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

18 квітня 2016 року голова Виконкому Дзержинської районної у місті ради, звернувся до суду із вищеназваним позовом.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що згідно з діючим законодавством України, до компетенції органів місцевого самоврядування належить управління житловим фондом комунальної власності. Також до повноважень виконкомів районних у місті ОСОБА_1 рад належать повноваження щодо контролю за належною експлуатацією житлового фонду та надання допомоги громадянам, які мають потребу в житлі. Здійснюючи вказані повноваження, виконкомом Дзержинської районної у місті ради встановлені нижчезазначені факти.

Так, вказував на те, що на реєстраційному обліку у кімнатах №439, №440 в гуртожитку, розташованому в корпусі №1 будинку №2 на пл. Домнобудівників в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, знаходяться відповідачі ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2. Кімната не приватизована та не є приватною власністю відповідачів.

Зазначав, що у лютому 2014 року у гуртожитку створено обєднання співвласників багатоквартирного будинку «Домнобудівників 2-1». Відповідачі тривалий час у приміщенні фактично не мешкають, їх місце перебування невідоме, будь-яка інформація про них відсутня. Оплата за комунальні послуги не виконується, що призводить до неякісного обслуговування житлового фонду та збільшення заборгованості за спожиті енергоносії. Зазначені факти підтверджуються актом і довідками ОСББ «Домнобудівників 2-1» від 31 березня 2016 року.

На підставі вищевикладеного просив суд позов задовольнити.

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 травня 2016 року, позовні вимоги Виконавчого комітету Дзержинської районної у місті ради, було задоволено у повному обсязі, відповідачів визнано такими, що втратили право користування жилим приміщенням, кімнатами №439, №440, за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, пл. Домнобудівників, буд.№2, корпус №1.

30 червня 2016 року представник відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3, - ОСОБА_4 звернувся до суду із заявою про скасування заочного рішення.

Ухвалою суду від 08 липня 2016 року, заочне рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 травня 2016 року, ухвалене по даній цивільній справі скасовано, а справу призначено до розгляду в загальному порядку.

В судовому засіданні представник позивача не був присутнім, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності, підтримав позовні вимоги у повному обсязі з підстав та мотивів викладених у позовній заяві, просив суд їх задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, та їх представник, - ОСОБА_4 до зали суду не зявилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, також кожен окремо надали до суду клопотання про розгляд справи за їх відсутності, проти задоволення позовних вимог заперечували у повному обсязі вважаючи їх незаконними та такими, що не підлягають задоволенню, просили відмовити у їх задоволенні.

Будучи присутніми у попередньому судовому засіданні відповідачі та їх представник, вказували на те, що відповідач ОСОБА_2 тимчасово працює за трудовим договором у Російській Федерації і повернулася до України лише 17 червня 2016 року, що підтверджується копією залізничного квитка, копією міграційної картки, з якої вбачається, що ОСОБА_2 виїхала з України 31 березня 2016 року, копією патенту міграційної служби Російської Федерації. Відповідач ОСОБА_2 регулярно (раз на три місяці) повертається до місця своєї реєстрації, деякий час проживає там, на що має повне право згідно із ст.33 Конституції України. Згідно положень ст.71 п.2 ЖК України, відповідачка ОСОБА_2 має право на збереження житлового приміщення у зв'язку із тимчасовим виїздом з місця постійного проживання за умовами і характером роботи, у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи.

Вказували на те, що відповідач ОСОБА_3, яка є зареєстрованою за вказаною адресою, є студенткою денного відділення Київського національного університету імені Шевченка, що підтверджується копією довідки від 11 травня 2016 року. Згідно довідки, ОСОБА_3 проходить навчання у період часу з 01 вересня 2013 року по 30 червня 2017 року. У зв'язку із навчанням на денному відділенні, ОСОБА_3 в змозі приїздити до м. Кривого Рогу лише один або два рази на місяць.

Посилалися на ті обставини, що вони вчасно сплачують комунальні послуги за своє житло.

Представник третьої особи до зали суду не зявився також, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав до суду клопотання про розгляд справи без його участі, позицію щодо позовних вимог не висловив.

Суд вважає, що судове засідання можливо провести без участі сторін, на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового засідання технічними засобами, що буде відповідати вимогам ст.197 ЦПК України.

Повно, всебічно та обєктивно дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи із наступного.

Так, згідно положень ст.ст.15, 16 ЦК України, ст.3 ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав, це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Відповідно до ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко і відеозаписів, висновків експертів (ст.57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України, обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст.ст.10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

З наявних письмових матеріалів справи судом встановлено наступне.

З довідки №739 від 31 березня 2016 року, виданої ОСББ «Домнобудівників, 2-1» (а.с.6), вбачається, що відповідач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, котра є наймачем спірних кімнат, та її донька, відповідач ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, значаться зареєстрованими за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, корпус №1, кімнати №439, та №440 (а.с.3).

З довідки №24 від 31 березня 2016 року, виданої ОСББ «Домнобудівників, 2-1», вбачається, що ОСОБА_2, станом на день видачі довідки має заборгованість по оплаті за комунальні послуги у розмірі 1818,12 гривень (а.с.4).

З акту №23 від 31 березня 2016 року, складеного ОСББ «Домнобудівників, 2-1», завіреного його головою та мешканцями гуртожитку, вбачається, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не мешкають в гуртожитку за вказаною адресою з 2014 року по теперішній час. За цією адресою мешкають квартиранти (а.с.5).

З письмових матеріалів справи судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 тимчасово працює за трудовим договором у Російській Федерації і повернулася до України лише 17 червня 2016 року, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями залізничного квитка, міграційної картки, з якої вбачається, що ОСОБА_2 виїхала з України 31 березня 2016 року, копією патенту міграційної служби Російської Федерації (а.с.49, 50).

З письмових матеріалів справи судом також встановлено, що відповідач ОСОБА_3, яка є зареєстрованою за вказаною адресою, є студенткою денного відділення Київського національного університету імені Шевченка, що підтверджується копією довідки від 11 травня 2016 року. Згідно довідки, ОСОБА_3 проходить навчання у період часу з 01 вересня 2013 року по 30 червня 2017 року (а.с.47).

Так, представник позивача посилаючись на положення ст.ст.71, 72 Житлового кодексу Української РСР, просив суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням, кімнатами №439, та №440 гуртожитку в корпусі №1 будинку №2 по пл. Домнобудівників в місті Кривому Розі Дніпропетровської області, та зняття їх з реєстраційного обліку, так як вони понад встановлений законом термін без поважних причин не проживають в спірних кімнатах, із заявами до уповноважених органів про причини своєї відсутності не зверталися, обов'язки по сплаті комунальних послуг не несуть.

Відповідно до ст.ст.47-48 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім'ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.

Відповідно до ст.47 Житлового кодексу Української РСР, норма жилої площі в Українській РСР встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу.

Відповідно до ст.71 Житлового кодексу Української РСР, право користування житловим приміщенням зберігається за відсутнім наймачем понад шість місяців у випадках, прямо передбачених діючим законодавством.

Відповідно до ч.1 ст.72 Житлового кодексу Української РСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Відповідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК Української РСР), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк.

У постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст.71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; ст.405 ЦК України).

Як зазначалося вище, судом було встановлено, що відповідач ОСОБА_2 тимчасово працює за трудовим договором у Російській Федерації і повернулася до України лише 17 червня 2016 року, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями залізничного квитка, міграційної картки, з якої вбачається, що ОСОБА_2 виїхала з України 31 березня 2016 року, копією патенту міграційної служби Російської Федерації (а.с.49, 50).

Також як зазначалося вище, відповідач ОСОБА_3, яка є зареєстрованою за вказаною адресою, є студенткою денного відділення Київського національного університету імені Шевченка, що підтверджується копією довідки від 11 травня 2016 року. Згідно довідки, ОСОБА_3 проходить навчання у період часу з 01 вересня 2013 року по 30 червня 2017 року, тобто за нею автоматично зберігається право на спірне житло (а.с.47).

Відповідно до ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв'язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно правових позицій Європейського суду з прав людини, а саме відповідно до п.1 ст.8, дана Конвенція гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла, що охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Наявність заборгованості по комунальним послугам не може слугувати підтвердженням не проживання в кімнаті відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Судом критично оцінюється наявний в матеріалах справи акт про не проживання відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у спірних кімнатах і щодо втрати ним права на користування жилим приміщенням в гуртожитку, оскільки такий акт складено формально, у ньому не зазначено чи перебувають особисті речі відповідачів у кімнатах, не вказано, з якого джерела інформації встановлено, що останні понад півроку там не проживають.

У зв'язку із наведеним, суд вважає, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 своїми діями жодним чином не вказали на свою відмову від наданих їм кімнат, користуються та утримують їх належним чином, причини їх тимчасової відсутності є поважними, таким чином доводи позивача про визнання відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право на користування даними кімнатами та зняття їх з реєстраційного обліку у вказаних кімнатах, не знайшли свого підтвердження, а тому позовні вимоги в частині визнання відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування жилим приміщенням, та зняття їх з реєстраційного обліку у кімнатах №439, та №440 у гуртожитку в корпусі №1 будинку №2 по пл. Домнобудівників в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, не підлягають задоволенню.

З врахуванням встановлених в судовому засіданні обставин справи, суд оцінюючи, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що вимоги не підлягають задоволенню, з підстав викладених вище.

На підставі викладеного, та керуючись ст.ст.71, 72 ЖК України, ст.ст.7, 10, 11, 59, 60, 215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог Виконавчого комітету Дзержинської районної у місті ради до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа, - Обєднання співвласників багатоквартирного будинку «Домнобудівників 2-1» про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, - відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Дніпропетровської області протягом десяти днів з часу його проголошення через Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Н. Ю. Вікторович