Справа № 369/4383/16-ц Головуючий у І інстанції Пінкевич Н. С.
Провадження № 22-ц/780/4813/16 Доповідач у 2 інстанції Журба С. О.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 жовтня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Данілова О.М., Мережко М.В.,

за участю секретаря Топольського В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 червня 2016 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2, яка діє у власних інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - служба у справах дітей Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, про виселення,

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2016 року ПАТ Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» звернулося до суду із вказаним позовом, який мотивувало наступним. 22 серпня 2008 року між банком та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір, згідно умов якого ОСОБА_2 отримала кредит у сумі 114 100,00 доларів США. У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_2 був укладений договір іпотеки, згідно умов якого остання передала в іпотеку належне їй нерухоме майно, а саме квартиру загальною площею 45,30 кв.м, житловою площею 27,30 кв.м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1.

Києво-Святошинський районний суд Київської області своїм рішенням від 27 травня 2009 року звернув стягнення на предмет іпотеки, після чого банк звернувся до відповідача ОСОБА_2 з письмовою вимогою про виселення, однак відповідач добровільно із вказаної квартири не виселився.

З урахуванням уточнення позовних вимог, посилаючись на положення ст. 40 ЗУ «Про іпотеку» та ст.109 ЖК України, позивач просив суд виселити зі спірної квартири ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, які зареєстровані та проживають в цій квартирі.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 червня 2016 року у задоволенні позовних вимог ПАТ Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Обґрунтував скаргу тим, що судом першої інстанції необ'єктивно досліджено наявні докази у справі та не надано їм належної оцінки. Зазначає, що суд дійшов помилкового висновку про те, що позивач пропустив строк позовної давності. Вказує, що мешканці знаходились у спірній квартирі за згодою сторін, банком було направлено письмову вимогу про звільнення квартири 17 січня 2012 року. Крім того відповідачами не було заявлено про застосування строку позовної давності. За таких умов позов підлягає задоволенню.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне:

У відповідності до положень ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Перевіривши матеріали справи, колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду в повній мірі відповідає наведеним вимогам.

Згідно положень ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Як встановлено ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. При цьому сплив позовної давності є підставою для відмови у позові.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з пропуску позивачем строку позовної давності, що стало підставою для відмови у задоволенні позову. З наведеною позицією в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду.

В своїй апеляційній скарзі банк зазначав про безпідставне застосування судом строку позовної давності, оскільки відповідач не подавав відповідну заяву. В той же час дане твердження не може бути прийняте колегією суддів апеляційного суду через його невідповідність обставинам справи, оскільки заява представника відповідача про застосування до вимог банку строку позовної давності міститься на а.с. 43-44.

Критично відноситься колегія суддів й до посилань апеляційної скарги на невірне обрахування судом першої інстанції початку перебігу строку позовної давності за вимогою про виселення, оскільки за твердженнями апелянта відповідачі продовжували проживати в спірному приміщенні після звернення стягнення на нього за згоди іпотекодержателя.

Ст. 10 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. Аналогічна норма міститься і в ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами.

В ході розгляду справи позивачем не було представлено до суду жодного належного та допустимого доказу з приводу наявності домовленості між сторонами щодо проживання відповідачів у спірному приміщенні після ухвалення та вступу в силу рішення суду про звернення стягнення на нього. Натомість, в матеріалах справи (а.с. 46-47) міститься вимога позивача від 17.01.2012 року (вих. № 30.1.0.02-858) про звільнення у 30-денний термін спірної квартири, яку той направляв на адресу відповідачів, і яка залишилася невиконаною.

Відповідно до ст. 261 ЦК України, відповідно до якої перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Зважаючи на положення наведеної норми, перебіг позовної давності для вимоги про виселення відповідачів зі спірної квартири для позивача розпочався з моменту невиконання останніми його вимоги про виселення. Оскільки позов до суду банком було подано лише 16.05.2016 року, термін позовної давності банком було пропущено.

Зважаючи на викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що суд першої інстанції, розглядаючи спір, дослідив і оцінив обставини справи та надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а його рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права. За таких умов передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді не встановлено.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» відхилити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий С.О.Журба

Судді: О.М. Данілов

М.В. Мережко