АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 листопада 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого: Невідомої Т.О.

суддів: Гаращенка Д.Р., Пікуль А.А.

секретар: Ільченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_1, третя особа: Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», про визнання договору недійсним та про визнання права власності на земельну ділянку,

№ апеляційного провадження: №22-ц/796/10977/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Осаулов А.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Невідома Т.О.

в с т а н о в и л а :

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 17 червня 2016 року задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_1, третя особа: Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі по тексту - ПАТ «Укрсоцбанк»), про визнання договору недійсним та про визнання права власності на земельну ділянку.

Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 від 15 вересня 2015 року, в частині дарування 5/100 частин земельної ділянки, загальною площею - 0,1 га, кадастровий номер НОМЕР_1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 5/100 частин земельної ділянки, загальною площею - 0,1 га, кадастровий номер НОМЕР_1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 1 071,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 1 071,00 грн.

Не погодившись із таким рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі. Зазначає, що пунктом 4 договору купівлі-продажу від 06 липня 2011 року, укладеного між ним та ОСОБА_2 було передбачено, що право власності на земельну ділянку, на якій розташовано житловий будинок, частка якого відчужувалась за цим договором, буде оформлено окремим договором в майбутньому, в зв'язку з тим, що на земельну ділянку накладено заборону відчуження. Тобто, між сторонами фактично було укладено попередній договір купівлі-продажу земельної ділянки. Відтак, ОСОБА_2 відповідно до вимог ст. 635 ЦК України має право на відшкодування збитків у зв'язку з не укладенням договору, а не порушувати питання про визнання права власності на земельну ділянку.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_2 проти задоволення апеляційної скарги заперечував, вважав, що спір вирішений судом правильно.

В судове засідання особисто ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_1, а також представник ПАТ «Укрсоцбанк» не з'явилися, про час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, ОСОБА_2 забезпечив явку в судове засідання свого уповноваженого представника,а тому, колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в суд апеляційної інстанції, з'ясувавши обставини справи та оговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 06 липня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Крижановською В.П., зареєстровано в реєстрі за № 119, відповідно до умов якого ОСОБА_1 передав у власність, а ОСОБА_2 прийняв і став власником 5/100 часток житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с.14-18).

Пунктом 4 договору купівлі-продажу від 06 липня 2011 року визначено, що на момент укладання цього договору земельна ділянка, на якій розташований житловий будинок, частка якого відчужується, перебувала в іпотеці в Акціонерному комерційному банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» на підставі іпотечного договору, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П., 18 червня 2007 року за реєстровим № 2146.

У зв'язку з тим, що на момент укладання цього договору на земельну ділянку, на якій розташовано житловий будинок, частка якого відчужується, накладено заборону відчуження нерухомого майна, за домовленістю сторін право власності земельної ділянки буде оформлено окремими договорами в майбутньому. Продавець зобов'язується сприяти Покупцеві у здійсненні усіх необхідних дій для належної реєстрації та оформлення відповідних прав Покупця на земельну ділянку.

Разом з тим, 15 вересня 2015 року ОСОБА_1 за договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар Т.М., подарував земельну ділянку, загальною площею 0,1 га, кадастровий номер НОМЕР_1, за адресою: АДРЕСА_1, на якій знаходиться житловий будинок, ОСОБА_3 (а.с.35).

Посилаючись на те, що разом з частиною житлового будинку до нього перейшло і право власності на частину земельної ділянки, що знаходиться під житловим будинком, договір дарування земельної ділянки від 15 вересня 2015 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 порушує його права, ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсним вказаний договір дарування земельної ділянки, в частині дарування 5/100 частин земельної ділянки, загальною площею 0,1 га, кадастровий номер НОМЕР_1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1; визнати за ним право власності на 5/100 частин земельної ділянки, загальною площею 0,1 га, кадастровий номер НОМЕР_1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

З'ясувавши обставини справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_2

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до положень ч. ч. 1, 3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Недодержання вказаних вимог є підставою для визнання недійсним такого правочину (ч. 1 ст. 215 ЦК України).

Приписами ст. 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених в п. 18 постанови постанові від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» з 01 січня 2010 року до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) (ст. 377 ЦК і ст. 120 ЗК в редакції Закону від 05 листопада 2009 року № 1702-VІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення порядку набуття прав на землю»).

Відповідно до положень ч.1 ст. 120 ЗК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором.

Статтею 377 ЦК України визначено, щодо особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. Згідно цими нормами зазначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладанні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

За загальним правилом, закріпленим у ч. 4 ст. 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди, стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

Таким чином, враховуючи те, що до ОСОБА_2 перейшло право власності на 5/100 часток житлового будинку за АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 06 липня 2011 року, укладеного з ОСОБА_1, суд першої інстанції, виходячи з положень ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України, дійшов законного та обґрунтованого висновку про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 від 15 вересня 2015 року, в частині дарування 5/100 частин земельної ділянки, загальною площею 0,1 га, кадастровий номер НОМЕР_1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, оскільки вказаний договір у відповідній частині суперечить нормам цивільного законодавства та порушує права позивача, та визнав за ОСОБА_2 право власності на вказану частину земельної ділянки.

Колегія суддів відхиляє посилання ОСОБА_1 на те, що положення п. 4 договору купівлі-продажу від 06 липня 2011 року, укладеного між ним та ОСОБА_2, яким було передбачено, що право власності на земельну ділянку, на якій розташовано житловий будинок, буде оформлено окремим договором в майбутньому, в зв'язку з тим, що на земельну ділянку накладено заборону відчуження, фактично є попереднім договором, а тому, позивач не має права оспорювати договір від 15 вересня 2015 року та порушувати питання про визнання за ним права власності на земельну ділянку, оскільки ОСОБА_2 набув право на земельну ділянку, на якій знаходиться житловий будинок, у відповідній частці автоматично на підставі ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України.

Всі викладені у апеляційній скарзі обставини проаналізовані судом у сукупності з іншими доказами по справі, висновки суду є повністю мотивованими і підстав для сумніву у їх обґрунтованості не вбачається.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили, шляхом подання касаційної скарги до цього суду.

Головуючий: Т.О. Невідома

Судді: Д.Р. Гаращенко

А.А. Пікуль