Справа № 740/316/16-ц
Провадження № 2/740/223/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 березня 2016 року м.Ніжин

Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області в складі:

головуючої - судді Діденко О.П.,

при секретарі Капленку І.О.,

за участю: позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовною заявою ОСОБА_1 до комунального підприємства «Виробниче управління комунального господарства» про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, індексу інфляції та 3% річних за прострочення виконання грошового зобов»язання,

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 у позові та, в уточнюючій позовній заяві, просив стягнути з комунального підприємства «Виробниче управління комунального господарства»: 64 764 (шістдесят чотири тисячі сімсот шістдесят чотири) грн. 80 коп. компенсації за затримку розрахунку при звільненні за період з 25.06.2014 року по 27.01.2016 року за 320 робочих днів, 7 353 (сім тисяч триста п»ятдесят три) грн.64 коп. компенсації втрати частини заробітної плати у зв»язку з порушенням строків виплати належної йому при звільненні грошової суми у розмірі 9 284 (дев»ять тисяч двісті вісімдесят чотири) грн.90 коп. за період з 28.03.2014 року по 27.01.2016 року, та 3% річних за прострочення виконання грошового зобов»язання за період з 28.03.2014 року по 27.01.2016 року у розмірі 511 (п»ятсот одинадцять) грн. 00 коп., мотивуючи позовні вимоги тим, що в день звільнення його 27.03.2014 року з роботи у відповідача розрахунок не був проведений, у зв»язку з чим належні до виплати грошові суми були стягнуті рішенням Ніжинського міськрайонного суду від 25.06.2014 року, яке відповідачем остаточно виконано лише 27.01.2016 року, тобто, після ухвалення судового рішення мало місце продовження порушення строку проведення з ним розрахунку.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали, при цьому представник позивача дав пояснення, аналогічні обставинам, зазначеним у позові в обгрунтування позовних вимог.

Представник відповідача ОСОБА_3 позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення компенсації за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 64 764 (шістдесят чотири тисячі сімсот шістдесят чотири) грн. 80 коп. не визнала та пояснила, що: позивачем пропущено трьохмісячний строк звернення з позовом до суду, встановлений ч.2 ст.233 КЗпП України, оскільки середній заробіток за затримку розрахунку не є заробітною платою або складовою заробітної плати; є рішення Ніжинського міськрайонного суду від 25.06.2014 року, яким з відповідача стягнуто грошові суми, не виплачені йому в день звільнення, а також середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні та моральну шкоду, тобто, спір вирішено зазначеним судовим рішенням і за невиконання судового рішення у трудових спорах наступає відповідальність відповідно до Закону України «Про виконавче провадження», а не за нормами ст.117 КЗпП України, а крім того, рахунки підприємства певний час були арештовані; що рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 01.12.2014 року відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до КП «Виробниче управління комунального господарства» про визнання незаконним розпорядження, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, тобто, ОСОБА_1 було законно звільнено з роботи 19.09.2013 року і станом на цей день звільнення з ним проведено повний розрахунок по заробітній платі, а доказів у підтвердження того, що він перебував у трудових відносинах з відповідачем у період з 06.02.2014 року по 27.03.2014 року, позивачем не надано, рішення Ніжинського міськрайонного суду від 25.06.2014 року ухвалено на підставі скасованого рішення апеляційного суду Чернігівської області від 05.02.2014 року по справі № 740/3888-13ц.

Щодо позовних вимог позивача в частині стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв»язку з порушенням строків виплати належної йому при звільненні грошової суми у розмірі 7353 грн. 64 коп. за період з 28.03.2014 року по 27.01.2016 року представник відповідача, даючи пояснення в судовому засіданні, визнала, що позивач має право вимагати таку компенсацію, але не згодна з правильністю визначеного ним розміру компенсації, а в подальшому після дослідження доказів, свою позицію змінила і позовні вимоги в даній частині не визнала, посилаючись при цьому на рішення апеляційного суду Чернігівської області від 01.12.2014 року по справі № 740/3888-13ц, відповідно до якого останнім законним днем звільнення позивача є 19.09.2013 року і на цей день розрахунок по заробітній платі з ним проведено в повному обсязі, але в той же час надала письмові заперечення з наведеним розрахунком розміру суми компенсації, яка становить 5570 грн.93 коп.

Позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення 3% річних за прострочення виконання грошового зобов»язання у розмірі 511,00 (п»ятсот одинадцять) грн. не визнала, пояснивши, що ч.2 ст.625 ЦК України, на яку посилається позивач, застосовується в цивільно-правових відносинах, а не у трудових, і не є санкцією щодо несвоєчасної виплати заробітної плати.

Заслухавши пояснення осіб, що брали участь у справі, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного висновку.

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 25.06.2014 року у справі № 740/1629/14 (провадження № 2/740/582/14), яке набрало законної сили, встановлено, що 16.08.2012 року між Ніжинською міською радою та позивачем укладено трудовий контракт строком на 5 років, згідно якого позивач був прийнятий на роботу в КП Виробниче управління комунального господарства на посаду начальника, а 27.03.2014 року його з даної посади розпорядженням Ніжинської міської ради від 20.03.2014 року звільнено і в день звільнення з роботи виплата всіх належних при звільненні сум з вини відповідача йому не проведена, що стало для суду підставою для стягнення на користь позивача: 3013 грн. 97 коп. заробітної плати, 2090 грн. 31 коп. компенсації за невикористану відпустку, 4180 грн. 62 коп. допомоги по тимчасовій непрацездатності, 700,00 грн. у відшкодування моральної шкоди та 10 000,00 грн. середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 28.03.2014 року по 24.06.2014 року включно (позовні вимоги в частині стягнення заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, моральної шкоди зазначеним судовим рішенням задоволено частково, а також зменшено розмір середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, що підлягав стягненню, з 14227,98 грн. до 10 000,00 грн.). Всього стягнуто 19 984 грн.90 коп. (а.с.132-141).

Твердження представника відповідача про те, що рішення Ніжинського міськрайонного суду від 25.06.2014 року у справі № 740/1629/14 (провадження № 2/740/582/14) ґрунтувалось саме на скасованому рішенні апеляційного суду Чернігівської області від 05.02.2014 року по справі № 740/3888-13ц на увагу не заслуговують, оскільки ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 25.11.2015 року (справа № 740/3553/15-ц, провадження № 22-ц/795/2026/2015) встановлено, що рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 25.06.2014 року стосувалось трудових відносин, що тривали між ОСОБА_1 та КП «Виробниче управління комунального господарства» після ухвалення рішення апеляційним судом Чернігівської області 05.02.2014 року, а саме з 06.02.2014 року по 27.03.2014 року, і скасування рішення апеляційного суду Чернігівської області від 05.02.2014 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.07.2014 року та ухвалення апеляційним судом Чернігівської області нового рішення 01.12.2015 року про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання незаконним звільнення, не вплинуло на обов»язок КП «Виробниче управління комунального господарства» на підставі ст. 116 КЗпП України провести із ОСОБА_1 розрахунок із заробітної плати за відпрацьований ним час і саме по собі скасування вказаного рішення не означає протилежного вирішення даної справи, і тому даною ухвалою залишено без змін рішення Ніжинського міськрайонного суду від 21.09.2015 року, яким відмовлено в задоволенні заяви КП «Виробниче управління комунального господарства» про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Ніжинського міськрайонного суду і від 25.06.2014 року у справі № 740/1629/14 (копія ухвали на а.с.146-151).

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, тобто, не підлягають доказуванню у даній справі факт непроведення розрахунку при звільненні позивача з роботи у відповідача з вини останнього.

Рішення Ніжинського міськрайонного суду від 25.06.2014 року звернуто до примусового виконання і відповідно до постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження від 03.02.2016 року (копія на а.с.67) фактично виконано 27.01.2016 року, що підтверджується Інформацією про виконавче провадження (копія на а.с.68) та що не заперечується сторонами.

За змістом ст.47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст.116 даного Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Закон України "Про виконавче провадження" визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку. Цим Законом врегульовано лише правовідносини, що виникають у процесі виконання судових рішень. Тому суд не може прийняти до уваги заперечення відповідача в частині необхідності застосування до вимог позивача щодо стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні Закону України "Про виконавче провадження", оскільки після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду України від 29.01.2014 року у справі № 6-144цс13, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для всіх судів України. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Конституційний суд України у своєму рішенні від 22.02.2012 року № 4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями ст.ст. 117, 237-1 цього Кодексу, а саме у мотивувальній частині зазначив, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку, а в його резолютивній частині зазначив, що положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозвязку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

З позовом до суду позивач звернувся 26.01.2016 року, що підтверджується реєстраційною відміткою про надходження позову до суду (а.с.2) і відповідно до зазначеного в позовній заяві, на час звернення до суду відповідач у повному обсязі з позивачем не розрахувався. Як зазначено вище, відповідач фактично розрахувався з позивачем 27.01.2016 року, після чого позивачем було надано уточнюючу позовну заяву щодо періоду затримки розрахунку при звільненні, тобто, строк звернення до суду з даним позовом позивачем дотримано.

З врахуванням вищезазначеного рішення Ніжинського міськрайонного суду від 25.06.2014 року у справі № 740/1629/14 та встановленого в судовому засіданні періоду його виконання - 27.01.2016 року, період затримки розрахунку становить з 25.06.2014 року по 27.01.2016 року включно - 318 робочих днів (при чотирьохденному робочому тижні, без врахування двох вихідних днів та святкових, відповідно до календаря робочого часу на 2014, 2015 та 2016 роки), а саме: червень 2014 року - 2 дні, липень 2014 року - 19 дні, серпень 2014 року - 15 дні, вересень 2014 року - 18 днів, жовтень 2014 року - 18 днів, листопад 2014 року - 16 днів, грудень 2014 року - 19 днів, січень 2015 року - 15 днів, лютий 2015 року - 16 днів, березень 2015 року -15 днів, квітень 2015 року - 17 днів, травень - 14 днів, червень 2015 року - 16 днів, липень 2015 року - 18 днів, серпень 2015 року -16 днів, вересень 2015 року - 18 днів, жовтень 2015 року - 16 днів, листопад 2015 року - 17 днів, грудень 2015 року - 19 днів, січень 2016 року - 14 днів, а не як зазначено позивачем 320 робочих днів, оскільки в січні 2016 року (при чотирьохденному робочому тижні, без врахування двох вихідних днів та святкових, відповідно до календаря робочого часу на 2016 рік), слід брати до розрахунку 14 робочих днів замість зазначених позивачем 16 робочих днів.

Як видно з мотивувальної частини рішення Ніжинського міськрайонного суду від 25.06.2014 року у справі № 740/1629/14, розрахунок середньомісячного заробітку за затримку розрахунку при звільненні ОСОБА_1 проводився виходячи з середньоденного заробітку у розмірі 245 грн.31 коп., встановленого рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 05.02.2014 року, з тих підстав, що на вимогу суду відповідачем не були надані достовірні відомості про середньоденну заробітну плату позивача.

Відповідно до ст.27 Закону України Про оплату праці, розділу ІІ п.2, розділу ІV п.8 Порядку обчислення заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, розмір середньоденної заробітної плати обчислюється виходячи з заробітної плати за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов»язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Приписами зазначеного Порядку також встановлено, що всі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати в тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

У справі, що розглядається, позивачем ОСОБА_1 зазначено розмір середньоденного заробітку 202 грн. 39 коп., що також підтверджується довідкою відповідача від 24.06.2014 року № 1-3/342 на а.с.78, та з чим погодилася представник відповідача в судовому засіданні, тому суд бере до уваги саме цей розмір середньоденного заробітку позивача, оскільки він визначений відповідно до вищезазначених вимог ст.27 Закону України Про оплату праці, розділу ІІ п.2, розділу ІV п.8 Порядку обчислення заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, і виходячи з зазначеного розміру середньоденного заробітку та часу затримки розрахунку при звільненні з 25.06.2014 року по 27.01.2016 року за 318 робочих днів розмір компенсації середньомісячного заробітку за затримку розрахунку при звільненні становить 64360 грн.02 коп. (202,39грн. х 318 роб.днів).

В пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз»яснено, що при визначенні розміру відшкодування за час затримки розрахунку судам необхідно врахувати розмір спірної суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, вини роботодавця у порушенні строків її виплати та інших конкретних обставин справи. У разі непроведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-54цс11 від 16.01.2012 року, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для всіх судів України.

Оскільки рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 25.06.2014 року у справі № 740/1629/14 позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, моральної шкоди задоволені частково, а також зменшено розмір середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, та приймаючи до уваги, що в період з 25.06.2014 року по 27.01.2016 року виплата стягнутих судовим рішенням грошових коштів проводилася частинами, з врахуванням розміру спірної суми, на яку він мав право (3013 грн. 97 коп. заробітна плата, 2090 грн. 31 коп. - компенсація за невикористану відпустку, 4180 грн. 62 коп. - допомога по тимчасовій непрацездатності, тобто, всього 9284 грн.90 коп.), керуючись принципом співмірності та розумності вважає за можливе стягнути з відповідача 40 000,00 (сорок тисяч)грн., тобто, позовні вимоги в даній частині слід задовольнити частково.

Відповідно до ст. 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Відповідно до ст.ст.1, 2 Закону України «Про компенсацію громадянам частини доходів у зв»зку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 року № 2050 (далі по тексту Закон № 2050) підприємства, установи та організації всіх форм власності та господарювання зобов»язані здійснювати громадянам компенсацію втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати (затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом).

Згідно з Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв»язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого Постановою КМУ від 21.02.2001 року № 159 (далі по тексту Порядок), компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв»язку з порушенням термінів їх виплати проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року, компенсації підлягають грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, при цьому сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов»язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекси споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, і місяці, що передує виплаті заборгованості, до розрахунків не включаються. За таких обставин суд не може взяти до уваги розрахунок позивача, в якому зазначена сума 9284грн.90 коп. це стягнуті рішенням Ніжинського міськрайонного суду від 25.06.2014 року: 3013 грн. 97 коп. заборгованість по заробітній платі, 2090 грн. 31 коп. - компенсація за невикористану відпустку, 4180 грн. 62 коп. - допомога по тимчасовій непрацездатності, оскільки зазначені грошові суми визначені без утримання прибуткового податку й інших обов»язкових платежів і вважає необхідним погодитися з позицією відповідача щодо необхідності брати до розрахунку невиплачений грошовий дохід (після утримання податків і обов»язкових платежів), оскільки це узгоджується з вимогами вищезазначеного Порядку. Але так як розрахунок відповідача на а.с.163 в частині розміру ЄСВ 3,6% не узгоджується з вимогами ч.12 ст.8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» № 2464 та пункту 3.10 Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування № 455 (в редакції, які діяли на час ухвалення рішення Ніжинського міськрайонного суду від 25.06.2014 року) щодо оподаткування суми допомоги по тимчасовій непрацездатності у розмірі 3,6%, оскільки така допомога підлягає оподаткуванню у розмірі 2%, то до розрахунку слід взяти суму 7664 грн.91 коп. (9284,90 грн. 267,36 грн. (2% ЄСВ з 4180,62 грн., що становить 83,61 грн. + 3,6% ЄСВ з суми 5104,28 грн.(2090,31грн.+3013,97 грн., що становить 183,75 грн.) - 1352,63 грн.(ПДФО 15%). Розрахунок індексу споживчих цін за період з квітня 2014 року і по грудень 2015 року включно відповідачем проведено відповідно до вищезазначеного Порядку та індексу інфляції, отриманого з сайту: http://ukurier.gov.ua/ (газета «Урядовий кур»єр), і він становить 73,71, тому з відповідача на користь позивача слід стягнути компенсацію у розмірі 5649,01 грн. (7664,91 грн. х 73,71 : 100), тобто, позовні вимоги слід задовольнити частково.

Розмір середнього заробітку за затримку розрахунку та розмір компенсації втрати частини доходу в зв'язку з порушення строків їх виплати, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, визначено без утримання прибуткового податку й інших обов»язкових платежів, оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов»язком роботодавця та працівника, про що містить роз»яснення абзац 5 пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці».

Відповідачем надано ухвалу господарського суду Чернігівської області від 19.02.2015 року, якою затверджено план санації комунального підприємства «Виробниче управління комунального господарства» до порушення провадження у справі про банкрутство, схваленого загальними зборами кредиторів (протокол № 1 від 14.01.2015 року) та введено мораторій на задоволення вимог кредиторів, які виникли до затвердження судом плану санації.

За положеннями ч. 3 ст. 19 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів не нараховуються неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань, не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобовязання, три проценти річних від простроченої суми тощо.

Як зазначено вище, у трудових правовідносинах такі поняття як зобовязання, неустойка чи інша санкція за невиконання зобовязання не застосовуються. Такі терміни використовуються у низці статей Цивільного та Господарського кодексів України

Зазначені норми трудового права структурно віднесені до розд. VII «Оплата праці» указаного Кодексу. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку та компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням термінів їх виплати не відноситься до неустойки та не є санкцією за невиконання грошового зобовязання. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що дія мораторію не поширюється на вимоги колишніх працівників про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, як і не поширюється на вимоги про виплату компенсації втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням термінів їх виплати, яка входить до складу додаткової заробітної плати, а тому підстав для застосування до спірних правовідносин вищезазначених норм Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» немає, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в Постанові Верховного Суду України від 03.10.2012 року у справі № 6-109цс12, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для всіх судів України.

Що стосується вимоги позивача про стягнення трьох процентів річних від простроченої суми, то суд вважає, що така вимога задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

У даній справі між сторонами виник спір із приводу порушення відповідачем законодавства про працю з передбачених ст. ст. 116, 117 КЗпП України підстав. Зазначені норми трудового права структурно віднесені до розд. VII «Оплата праці» указаного Кодексу. У трудових правовідносинах такі поняття як зобовязання, неустойка чи інша санкція за невиконання зобовязання не застосовуються. Такі терміни використовуються у низці статей Цивільного та Господарського кодексів України, а за порушення права на оплату праці і передбачена компенсаційна виплата, яка нараховується у розмірі середнього заробітку, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в Постанові Верховного Суду України від 03.10.2012 року у справі № 6-109цс12. Статтею 360-7 ЦПК України визначено, що висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Згідно п.1 ч. 1 ст. 5 Закону України Про судовий збір позивачі за вимогами, що випливають з трудових правовідносин, звільняються від сплати судового збору, тому відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України судовий збір у розмірі 551 грн. 20 коп. слід тягнути з відповідача на користь держави.

Керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 60, 61, 88, 209, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, ст.ст. 221, 233 КЗпП України, суд

в и р і ш и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з комунального підприємства «Виробниче управління комунального господарства», код 31818672, на користь ОСОБА_1:

- 40 000 (сорок тисяч) грн. середнього заробітку за затримку розрахунку за період з 25 червня 2014 року по 27 січня 2016 року включно (сума визначена без утримання прибуткового податку й інших обов»язкових платежів);

- 5649(п»ять тисяч шістсот сорок дев»ять) грн. 01 коп. компенсації втрати частини заробітної плати у зв»язку з порушенням строків її виплати (сума визначена без утримання прибуткового податку й інших обов»язкових платежів), а всього стягнути 45 649 (сорок п»ять тисяч шістсот сорок дев»ять) грн.01 коп. (сума визначена без утримання прибуткового податку й інших обов»язкових платежів).

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з комунального підприємства «Виробниче управління комунального господарства», код 31818672, на користь держави 551(п»ятсот п»ятдесят одну) грн. 20 коп. судового збору.

На рішення може бути подано апеляційну скаргу до апеляційного суду Чернігівської області через Ніжинський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Діденко О.П.

Повне рішення виготовлено

23 березня 2016 року.