Ухвала

іменем україни

21 вересня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Леванчука А.О., Парінової І.К.,

Ситнік О.М., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Четвертої одеської державної нотаріальної контори, ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 23 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 27 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до Четвертої одеської державної нотаріальної контори, ОСОБА_4 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_6 Про смерть батька вона дізналася у червні 2012 року та звернулась до Державної нотаріальної контори м. Одеси із заявою про прийняття спадщини після смерті батька. Її заява була отримана та знаходиться в матеріалах спадкової справи Четвертої одеської державної нотаріальної контори, відкритої після смерті ОСОБА_6 Протягом 2014 року вона неодноразово зверталася до нотаріусів про прийняття спадщини після померлого батька, але за відсутності відповідних правовстановлюючих документів їй було запропоновано звернутися до суду. Зазначила, що вважає себе законним спадкоємцем Ѕ частини спадкового майна, яке залишилося після смерті батька, тому просить визначити додатковий строк, достатній для подання заяви про прийняття спадщини, посилаючись на те, що вона тривалий час хворіла, лікувалась і не могла своєчасно звернутись у встановлений законом строк до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті батька.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 23 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 27 травня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ОСОБА_7. від 02 листопада 2015 року відкрито касаційне провадження у справі, яку витребувано із суду першої інстанції.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 червня 2016 року справу призначено до судового розгляду.

Розпорядженням керівника апарату Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 липня 2016 року № 130/0/32-16 призначено повторний автоматичний розподіл справ у зв'язку з відставкою судді ОСОБА_7., у результаті чого 19 липня 2016 року зазначену справу передано судді-доповідачу Ступак О.В.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на таке.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зміст ухвали суду апеляційної інстанції передбачено в ст. 315 ЦПК України, в якій, зокрема, зазначаються узагальнені доводи та заперечення осіб, які беруть участь у справі; встановлені судом першої інстанції обставини; мотиви, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався; у разі відхилення апеляційної скарги зазначаються мотиви її відхилення.

Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають наведеним нормам процесуального права, є законними та обґрунтованими.

Відповідно до ст. 1223 ЦК Україниправо на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Згідно з ч. 3 ст. 1268 ЦК Україниправо на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Статтею 1269 ЦК Українипередбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати заяву про прийняття спадщини.

Частиною 1 ст. 1270 ЦК Українивизначено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Згідно зі ст. 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

Відповідно до ч. 3 ст. 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Згідно з роз'ясненнями, які містяться у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», при визначенні особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Разом із тим відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1486цс15, за змістом ст. 1272 ЦК України поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є ті, які пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Отже, правила ч. 3 ст. 1272 ЦК України можуть бути застосовані, якщо: у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; ці обставини визнані судом поважними.

Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про смерть спадкодавця, то правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Судом установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_6, після смерті якого залишилося спадкове майно у вигляді квартири АДРЕСА_1. Крім того, ОСОБА_6 за життя був засновником Приватного підприємства «Рефтранс» з розміром внеску до статутного фонду 600 тис. грн.

Позивач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_4 є дітьми померлого ОСОБА_6, тобто є спадкоємцями першої черги за законом після його смерті. Крім того, за рішенням суду спадкоємцем після смерті ОСОБА_6 є ОСОБА_5

Спадкоємці ОСОБА_4 та ОСОБА_5 із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 звернулися до нотаріальної контори 31 жовтня 2011 року та 21 грудня 2011 року відповідно; ОСОБА_3 подала до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини 18 червня 2012 року та вдруге 27 травня 2014 року.

Згідно з відповіддю нотаріуса Четвертої одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_8 від 19 червня 2014 року № 2424/0214 ОСОБА_3 пропустила шестимісячний строк для прийняття спадщини, крім того, вона не є спадкоємцем, який постійно проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, тому не є такою, що прийняла спадщину; роз'яснено ОСОБА_3 право на звернення до суду за продовженням строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Відповідно до наявної у справі копії позовної заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ПП «Рефтранс» про визначення додаткового строку для прийняття спадщини від 28 травня 2014 року, позивач зазначає про те, що протягом шести місяців від дня смерті спадкодавця, тобто до 30 грудня 2012 року, вона не змогла звернутися до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини, оскільки їй було відмовлено в усній формі з посиланням на те, що основна частка спадкового майна знаходиться у Комінтернівському районі Одеської області. При зверненні до нотаріальної контори у Комінтернівському районі їй також відмовили. Крім того, у зазначеній позовній заяві позивач вказує на те, що для оформлення документів на прийняття спадщини після смерті батька вона звернулася до адвоката ОСОБА_9 та 02 липня 2011 року оформила на її ім'я доручення з наданням усіх повноважень.

Викладене, як правильно зазначив суд, спростовує посилання позивача на те, що про смерть батька вона дізналася лише у 2012 році.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції правильно виходив із того, що з моменту смерті ОСОБА_6 і впродовж шести місяців позивач не зверталася із заявою до нотаріальної контори про прийняття спадщини та не надала до суду жодних документів, які б свідчили, що остання з ІНФОРМАЦІЯ_1 до 30 грудня 2011 року не мала можливості з об'єктивних причин звернутися до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Зокрема, суд дійшов висновку про недоведеність зазначених у позові обставин щодо хвороби позивача та перебування її на лікуванні.

За таких обставин та з підстав, передбачених зазначеними нормами матеріального та процесуального права, правильним є висновок суду про відмову в задоволенні позову, адже позивач не довела поважності причини пропуску строку для прийняття спадщини,

Ухвалюючи рішення у справі, суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 213, 214 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог ст. ст. 303, 304 ЦПК України перевірив доводи апеляційної скарги та спростував їх відповідними висновками, в результаті чого постановив законну й обґрунтовану ухвалу, яка відповідає вимогам ст. 315 ЦПК України.

Зокрема, апеляційний суд обґрунтовано відхилив доводи апеляційної скарги позивача щодо довготривалого лікування, у зв'язку із чим вона пропустила строк для звернення до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті батька, зазначивши, що згідно з наявними у справі медичними документами ОСОБА_3 перебувала на стаціонарному та амбулаторному лікуванні з 01 серпня 2012 року та протягом 2013 року, а саме: у вересні, серпні та з 15 до 19 жовтня 2012 року, з 08 до 11 лютого 2013 року, та в зазначений період часу проходила медичні обстеження у комунальній установі «Міська поліклініка № 29» та клініці «Інто-Сана». Однак відповідно до листів комунальної установи «Міська поліклініка № 29» від 17 грудня 2014 року № 835 та клініки «Інто-Сана» від 29 грудня 2014 року № 252 у поліклініці відсутня медична картка ОСОБА_3 та в період із 2010 до 2012 років вона не знаходилася на стаціонарному лікуванні в клініці та в зазначений період не зверталася за медичною допомогою амбулаторно.

У зв'язку із цим апеляційний суд дійшов правильного висновку про необґрунтованість доводів позивача щодо перебування на лікуванні в зазначений час та правильно виходив із того, що після смерті батька позивач мала змогу звернутися до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак цього не зробила.

Крім того, апеляційний суд обґрунтовано відхилив доводи позивача про те, що у зв'язку з інвалідністю вона має право на обов'язкову частку у спадщині згідно зі ст. 1241 ЦК України, оскільки, як установив суд, інвалідність ІІ групи призначено позивачу із 05 липня 2013 року, тобто після смерті батька, тому цей факт не має правового значення у цій справі.

Наведені в касаційній скарзі доводи були предметом оцінки судами обох інстанцій, висновків судів вони не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню, а ухвалені у справі судові рішення - залишенню без змін з підстав, передбачених ст. 337 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 23 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 27 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: А.О. Леванчук

І.К.Парінова

О.М.Ситнік

О.В.Ступак