Апеляційний суд міста Києва
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі :

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Котули Л.Г., Слюсар Т.А.

при секретарі Крічфалуши С.С.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 19 липня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа: Служба у справах дітей Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації про виселення.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

20.07.2015 позивач ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом, в якому просила виселити відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_7 з квартири АДРЕСА_1.

Позовні вимоги мотивовані тим, що вона згідно договору дарування від 23 червня 2015 року є власником 48/100 квартири АДРЕСА_1, яку без правових підстав займають відповідачі. На її письмову вимогу про виселення та звільнення спірного житла не реагують. Оскільки відповідачі створюють перешкоду їй у праві володіння, користування, та розпорядження належної їй на праві власності квартири, вона змушена звернутися до суду за захистом порушеного права.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 19 липня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 третя особа: Служба у справах дітей Дніпровської районної у м.Києві державної адміністрації про виселення задоволено частково.

Виселено ОСОБА_3 1974 року народження, ОСОБА_6 1998 року народження з 48/100 часток квартири АДРЕСА_1 , що становить кімнату житловою площею 14,2 м.кв. від загальної площі квартири 43,9 м.кв.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 243 грн. 60 коп. витрат по судовому збору.

Не погодившись із рішенням суду відповідач ОСОБА_3 подав на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до постановлення незаконного та необґрунтованого рішення, просив рішення суду скасувати в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні цих позовних вимог. При цьому зазначав, що суд першої інстанції в порушення вимог ст. 61 ЦПК України не взяв до уваги рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2007 року по справі № 2-1632/1 за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_5, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_6, ОСОБА_3 про виселення та зняття з реєстраційного обліку. Зазначеним рішенням суду ОСОБА_8 у задоволенні позову було відмовлено в повному обсязі та цим рішенням були встановлені відповідні обставини.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи є їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Виходячи з вимог частини 3 статті 27 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 303-1 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги та статті 67 ЦПК щодо строків процесуальних дій, а також зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку сторін в судове засідання, які належним чином про час та місце розгляду справи були повідомлений, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи. До того ж, сторони направили для участі у справі своїх представників.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого в цій частині рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ч.3 п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» від 24.10.2008 року у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Рішення суду в частині відмови у виселенні ОСОБА_5 сторонами не оскаржується, тому відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України не є предметом апеляційної перевірки.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін ( ч.1 п.1 ст. 307 ЦПК України).

Оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст.212 ЦПК України з врахуванням положеньст.57-66 ЦПК України.

Відповідно до вимог частини першої ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_4 та виселяючи ОСОБА_3, ОСОБА_6 з 48/100 часток квартири АДРЕСА_1 , що становить кімнату житловою площею 14,2 м.кв. від загальної площі квартири 43,9 м.кв суд першої інстанції виходив з доведеності позовних вимог в цій частині.

З такими висновками суду слід погодитися, оскільки суд дійшов їх дотриманням вимог процесуального законодавства щодо всебічності й повноти з'ясування дійсних обставин справи, прав та обов'язків сторін в даних правовідносинах, належної правової оцінки наданих у справі доказів сторонами та норм матеріального права.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, квартири, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Виходячи з наведеного, право членів сім'ї власника квартири користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на квартиру в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції відповідно до договору дарування 48/100 частки квартири, ОСОБА_4 прийняла в дар від ОСОБА_8 48/100 частки квартири АДРЕСА_1. Як зазначено у договорі, за даними державного реєстру речових прав на нерухоме майно, квартира в цілому має дві жилі кімнати, загальна площа квартири 43,9 , житлова 29,2 кв.м. Відповідно до правовстановлюючих документів, вказаних вище 48/100 часток, що відчужуються складаються з однієї житлової кімнати житловою площею 14,2 кв.м., та відповідної частини інших приміщень 21,35 кв.м.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 14 березня 2006 року по справі № 2-119/06, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 13 вересня 2006 року, яким позовні вимоги ОСОБА_8 задоволені в повному обсязі:

Визнано недійсним:

довіреність від 03 жовтня 2002 року, видану від імені ОСОБА_8ОСОБА_9, яка посвідчена секретарем виконкому Зибківської сільської ради Онуфріїївського району Люліною ВалентиноюПетрівною;

Договір дарування 48/200 часток квартири АДРЕСА_1 від 07 жовтня 2002 року укладеного між ОСОБА_9 та ОСОБА_12, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Меліховою Оленою Валеріївною, зареєстрований в реєстрі за № 4440;

Договір дарування 40/100 часток квартири АДРЕСА_1 від 17 жовтня 2002 року, укладеного між ОСОБА_9 , ОСОБА_14, ОСОБА_12 та ОСОБА_14, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Погребняком ГлібомВолодимировичем, зареєстрований в реєстрі № 7471;

Договір купівля - продажу 48/100 часток квартири АДРЕСА_1 від 11 листопада 2004 року, укладений між ОСОБА_14 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Біляєвим ВолодимиромОлександровичем, зареєстрований в реєстрі за № 9834.

Повернуто 48/100 часток кватири АДРЕСА_1 ОСОБА_8, визнавши за ним право власності на вказані 48/100 часток квартири АДРЕСА_1.

Виселено з 48/100 часток квартири АДРЕСА_1, що становлять собою одну кімнату житловою площею 14,2 кв.м. та відповідну частину інших приміщень - разом 21,35 кв.м. загальної площі ОСОБА_5 ( а.с. 58-62).

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2007 року по справі № 2-1632/1, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 05 лютого 2009 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_8 до ОСОБА_5, яка діє в своїх інтересах та неповнолітнього ОСОБА_6, ОСОБА_3 про виселення та зняття з реєстраційного обліку відмовлено.

Відповідно до довідки ф.З виданої ЖРЕО-409 в квартирі АДРЕСА_1 з 12.05.2005 року зареєстровані ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_3.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 08 квітня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, який діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6 до ОСОБА_17, ОСОБА_18 про визнання договору дарування 48/100 частки квартири недійсним відмовлено.

Як встановлено в ході судового розгляду, позивач є власником 48/100 частини квартири АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 03 червня 2015 року і ця доля становить кімнату житловою площею 14.2 м.кв. від загальної площі квартири 43,9 м.кв.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_6 вселилися у спірну квартиру, як члени сім'ї ОСОБА_5 за її згодою, як чоловік та син у 2005 році, яка на той час була власником згідно договору купівля - продажу 48/100 часток квартири АДРЕСА_1 від 11 листопада 2004 року, укладеного між ОСОБА_14 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Біляєвим Володимиром Олександровичем, зареєстрований в реєстрі за № 9834.

З огляду на зазначене, відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_6 набули права користування спірною житловою площею зі згоди попереднього власника квартири ОСОБА_5 і їх право є похідним від права власності ОСОБА_5 на квартиру.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 14 березня 2006 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 13 вересня 2006 року зазначений договір був визнаний недійсним і ОСОБА_5 за рішенням суду була виселена. Відповідачі залишилися проживати у зазначеній квартирі.

З визнанням договору купівлі-продажу недійсним 48/100 часток спірної квартири, відповідач ОСОБА_5, як власник втратила право власності на неї, яке включає в себе право володіння, користування і розпорядження майном та була виселена, тобто цей факт в даному випадку є доведеним.

У зв'язку з втратою відповідачем ОСОБА_5 права власності частини спірного житла (48/100) та виселенням, відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_6 залишилися проживати та користуватися спірним житлом, яке на праві власності належить позивачу ОСОБА_4, без будь-яких правових підстав, оскільки вони не є членами сім'ї (ОСОБА_4) і такого права не набули.

Таким чином, з укладенням договору дарування частини спірної квартири на позивача відповідачі втратили право користування спірною жилою площею.

Позивач після набуття права власності на зазначену частину спірної квартири 10 липня 2015 року направила відповідачам вимогу щодо звільнення її частини власності, але вимога не була виконана, а тому позивач звернулася до суду за захистом порушеного права та просила задовольнити її вимоги.

Обгрунтовуючи позовні вимоги про виселення позивач посилалася на ті обставини, що вона є власником частини спірної квартири, яку незаконно займають відповідачі та перешкоджають користуватися, розпоряджатися, проживати у ньому.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи доведені.

Висновки суду щодо правових підстав до часткового задоволення позовних вимог відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Доводи апеляційної скарги щодо невідповідності висновків суду обставинам справи, неправильного застосування до спірних правовідносин норм матеріального права та порушення процесуальних норм, що призвело до неправильного вирішення справи, не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення.

Всі висновки суду першої інстанції щодо правомірності заявленого позову та можливості відновлення порушеного права у обраний позивачем спосіб повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга відповідача ОСОБА_3 не містить, в ході апеляційного розгляду представник відповідача також не навів таких обставин і не вказав про їх наявність.

Виходячи зі змісту позовних вимог та наявних в матеріалах справи доказів, суд апеляційної інстанції не вбачає порушень процесуального законодавства (ст.ст. 11, 61 ЦПК України) при ухваленні рішення судом першої, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині не заслуговують на увагу і не дають правових підстав до скасування рішення суду.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що судом першої інстанції дана належна оцінка доводам сторін у сукупності з наданими сторонами доказами, висновки суду відповідають обставинам справи, доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують їх, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317,319 ЦПК України, колегія суддів ,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 19 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: