У Х В А Л А

25 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І.,
Охрімчук Л.І., Сеніна Ю.Л.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 листопада

2015 року в справі за позовом публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_6, про звернення стягнення на предмет іпотеки,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від

19 листопада 2014 року в задоволенні позовних вимог публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 2 червня 2015 року рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від

19 листопада 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення яким позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволено частково: у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, укладеним 24 листопада 2005 року між ОСОБА_6 та акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» (правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»), що утворилася станом на 15 квітня 2013 року у розмірі 137 тис. 902 грн 60 коп., яка складається із заборгованості за кредитом − 9 тис. 345 доларів США 67 центи, що еквівалентно 74 тис. 699 грн 94 коп., заборгованості з відсотків за користування кредитом − 4 тис. 397 доларів США 63 центи, що еквівалентно 35 тис. 150 грн 26 коп., пені за несвоєчасність виконання зобов'язань по тілу кредиту та відсотків за період з 8 липня 2012 року до 26 березня 2013 року в розмірі 3 тис. 501 долар США 94 центи, що еквівалентно 28 тис. 52 грн

40 коп., звернуто стягнення на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину від

25 листопада 2010 року, посвідченого державним нотаріусом Бердянської державної нотаріальної контори Запорізької області, із застосуванням процедури продажу, передбаченої статтею 38 Закону України «Про іпотеку», шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, за ціною, визначеною на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від

4 листопада 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Апеляційного суду Запорізької області від 2 червня 2015 року залишено без змін.

31 грудня 2015 року до Верховного Суду України звернулася

ОСОБА_4 із заявою про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 листопада 2015 року, посилаючись на неоднакове застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме Закону України від 3 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі - Закон України «Про мораторій»), що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а також з підстав невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Для прикладу заявниця надала ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 червня, 30 вересня та 12 листопада 2015 року, а також постанови Верховного Суду України від

18 березня та 24 червня 2015 року.

Перевіривши доводи заявниці, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктами 1 та 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є: неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під застосуванням норм матеріального права у подібних правовідносинах слід розуміти такі правовідносини, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про звернення стягнення на предмет іпотеки, апеляційний суд, з висновками якого погодився й суд касаційної інстанції, виходив з того, що Законом України «Про мораторій» не встановлено, що іпотека припиняється, а лише встановлено заборону примусового стягнення нерухомого житлового майна; чинність цього Закону на час ухвалення рішення є підставою для визначення порядку його виконання, зокрема вказівки на те, що рішення не підлягає примусовому виконанню на час дії зазначеного Закону.

Наданими для порівняння ухвалами від 10 червня та 30 вересня

2015 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ скасував ухвалені у справах рішення та направив справи на новий розгляд з підстав, передбачених статтею 338 ЦПК України. При цьому посилаючись на правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 27 травня 2015 року та Закон України «Про мораторій» зазначив, що заборона на звернення стягнення на предмет іпотеки має тимчасовий характер і не є підставою для відмови у позові.

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 листопада 2015 року суд касаційної інстанції погодився з висновками апеляційного суду про те, що оскільки боржник не виконав свої кредитні зобов'язання, банк вправі задовольнити свої вимог за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки; Закон України «Про мораторій» не є підставою для відмови в захисті порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів кредиторів.

Порівняння зазначених судових рішень, наданих заявницею на підтвердження своїх вимог, із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ неоднаково застосував норми матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у побідних правовідносинах.

Верховний Суд України, усуваючи розбіжності у застосуванні зазначених заявником норм матеріального права (положень Закону України «Про мораторій») у подібних правовідносинах, у постановах від 27 травня 2015 року (справа № 6-57цс15), 18 листопада 2015 року (справа

№ 6-1385цс15), 30 вересня 2015 року (справи № 6-1494цс15 та 6-1825цс15) вже сформував правовий висновок, згідно з яким мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, установлений Законом України «Про мораторій», не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника). Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2015_01_25/pravo1/T113206.html?pravo=1>. Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій» не підлягає виконанню.

Відповідно до положень частини першої статті 3607 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Висновок суду касаційної інстанції у справі, про перегляд якого подано заяву, щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, відповідає правовим висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду України від 27 травня, 18 листопада та 30 вересня 2015 року.

У поданій заяві про перегляд судових рішень ОСОБА_4 не навела мотивів, які б давали право суду відступити від правового висновку, викладеного у зазначених постановах Верховного Суду України.

У постановах від 18 березня та 24 червня 2015 року (справи № 6-39цс15 та 6-447цс15) Верховний Суд України усуваючи розбіжності у застосуванні статті 109 ЖК Української РСР у поєднанні зі статтями 39, 40 Закону України «Про іпотеку» у справах щодо виселення мешканців з іпотечного майна, висловив правову позицію, що за змістом цих норм права особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло тільки у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина 2 статті 109 ЖК Української РСР).

Порівняння змісту постанов Верховного Суду України від 18 березня та 24 червня 2015 року зі змістом ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 червня 2015 року, про перегляд якої подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що зазначена ухвала суду касаційної інстанції не відповідає викладеним у вказаних постановах Верховного Суду України висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись ст. ст. 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_6, про звернення стягнення на предмет іпотеки за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 листопада 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Гуменюк

Л.І. Охрімчук

Ю.Л. Сенін