"15" січня 2016 р. Справа № 363/5231/15-ц
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2016 року Вишгородський районний суд Київської області в складі

головуючого судді ОСОБА_1,
при секретарі ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вишгороді скаргу представника ОСОБА_3 на неправомірні дії Головного державного виконавця ВДВС Вишгородського РУЮ в Київській області, боржник ОСОБА_4,

встановив:

представник стягувача звернувся до суду з даною скаргою, в якій просить визнати дії головного державного виконавця Мовчун Т.С. протиправними та незаконними в частині повернення виконавчого документу стягувачу ОСОБА_3 й постанови про це від 16.11.2015 року (за ВП № 28248694 та № 40559744) скасувати.

Також, уточнивши вимоги скарги, просить зобовязати державного виконавця поновити згадані виконавчі провадження, обєднати їх у зведене та прийняти рішення відповідно до вимог ст. 62 ЗУ «Про виконавче провадження» за його заявами від 23.03.2014 року, 5.04.2014 року, 17.04.2015 року щодо передачі йому майна належного боржникові житлового будинку по вул. Дніпровська, 18 с. Рови Вишгородського району Київської області

Представник стягувача подану скаргу і підтримав і подав заяву про розгляд скарги за його відсутності.

Державний виконавець подав заяву про розгляд справи за його відсутності й подав суду частину матеріалів виконавчого провадження.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного.

Встановлено, що відповідно до виконавчого листа № 2-3734/11 виданого Вишгородським районним судом Київської області від 8.08.2011 року Головним державним виконавцем ВДВС Вишгородського РУЮ в Київській області Мовчун Т.С. здійснювалося виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 143 640 грн. Виконавче провадження № 28248694 відкрито 22.08.2011 року.

Крім того у виконавчому провадженні № 405597644, яке відкрито ВДВС Вишгородське РУЮ 6.11.2013 року, з того самого боржника здійснюється стягнення на користь ОСОБА_3 заборгованості в розмірі 259 915, 77 грн.

28.04.2014 року вищевказані виконавчі провадження обєднано в одному.

Арештоване майно боржника житловий будинок в с. Рови по вул. Дніпровській, 18 на прилюдних торгах не реалізовано.

Початкова вартість нереалізованого майна становить 250 211 грн.

24.04.2013 року стягувач подав до ВДВС заяву про своє бажання залишити за собою нереалізоване майно боржника згідно вимог ч. 7 ст. 62 ЗУ «Про виконавче провадження».

Аналогічні заяви стягувач подавав неодноразово, в тому числі 5.04.2014 року та 17.04.2015 року.

Проте як убачається з наявних матеріалів справи вказані заяви державним виконавцем залишено без уваги, що також підтверджується висновками Апеляційного суду Київської області в ухвалі від 7.04.2015 року.

Станом на лютий 2015 року державним виконавцем здійснювалося зведене виконавче провадження щодо стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 боргу в розмірі 403 555, 17 грн.

Водночас 16.11.2015 року старшим державним виконавцем прийнято оскаржувані постанови у різних виконавчих провадженнях, що наявним у справі даним про їх обєднання у зведене згідно вимог ст. 31 ЗУ «Про виконавче провадження» не відповідає. Вказане є недостатньо визначеним. За яких правових підстав має місце прийняття постанов у тих самих двох провадженнях, які вже обєднанні, зі справи не вбачається. Правові підстави для цього з матеріалів справи не висновуються й законність таких дій у суду викликає сумнів.

16.11.2015 року вказані виконавчі листи повернуто стягувачеві згідно п. 4 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження», з підстав не проведення останнім авансування витрат по виготовленню експертного висновку щодо оцінки майна боржника.

На підставі ст. 12 ЗУ «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження серед іншого мають право заявляти клопотання, брати участь у провадженні виконавчих дій, давати усні та письмові пояснення, висловлювати свої доводи та міркування з усіх питань, що виникають у ході виконавчого провадження.

Згідно ч. 1 ст. 33 ЗУ «Про виконавче провадження» у разі якщо в органі державної виконавчої служби відкрито кілька виконавчих проваджень про стягнення коштів з одного боржника, вони об'єднуються у зведене виконавче провадження і на майно боржника накладається арешт у межах загальної суми стягнення, виконавчого збору і можливих витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу у разі, якщо той перешкоджає провадженню виконавчих дій або не здійснив авансування витрат на організацію та проведення виконавчих дій, авансування яких передбачено цим Законом, незважаючи на попередження державного виконавця про повернення йому виконавчого документа.

Згідно ч. 6-9 ст. 62 ЗУ «Про виконавче провадження» у разі якщо в місячний строк з дня проведення повторної уцінки майно не реалізовано на прилюдних торгах, аукціонах або на комісійних умовах, державний виконавець повідомляє про це стягувачу і пропонує йому вирішити питання про залишення за собою нереалізованого майна, крім майна, конфіскованого за рішенням суду.

У разі якщо стягувач у п'ятнадцятиденний строк з дня отримання повідомлення державного виконавця письмово не заявив про своє бажання залишити за собою нереалізоване майно, арешт з майна знімається і воно повертається боржникові. У разі відсутності в боржника іншого майна, на яке може бути звернено стягнення, виконавчий документ повертається стягувачу без виконання.

У разі якщо стягувач виявив бажання залишити за собою нереалізоване майно, він зобов'язаний у п'ятнадцятиденний строк з дня надходження до державного виконавця відповідного повідомлення внести на відповідний рахунок для обліку депозитних сум органу державної виконавчої служби різницю між початковою вартістю нереалізованого майна та сумою коштів, що підлягають стягненню на його користь, якщо початкова вартість нереалізованого майна перевищує суму боргу, яка підлягає стягненню за виконавчим документом. За рахунок перерахованих стягувачем коштів оплачуються витрати, пов'язані з організацією та проведенням виконавчих дій, задовольняються вимоги інших стягувачів та стягується виконавчий збір і штрафи, а залишок коштів повертається боржникові.

Майно передається стягувачу за ціною, що дорівнює початковій вартості майна, за якою воно передавалося на реалізацію. Про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу державний виконавець виносить постанову, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. За фактом такої передачі державний виконавець складає акт. Постанова та акт є підставами для подальшого оформлення стягувачем права власності на це майно.

Вирішуючи скаргу, суд зазначає, що відповідно до вимог ст. 129 Конституції України обовязковість рішень суду є однією з основних засад судочинства.

Згідно ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обовязковими до виконання в тому числі фізичними особами, а невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини виконання судових рішень розглядається як невідємна частина судового розгляду в розумінні ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Європейський суд неодноразово робив висновок, що це право стало б ілюзорним у разі, коли б правова система держави допускала, щоб остаточне, обовязкове, судове рішення залишалося невиконаним. Це призвело б до ситуації, несумісної з принципом верховенства права.

Аналізуючи встановлені по справі обставини, суд вважає, що виконання рішення судів про стягнення суми боргу на користь стягувача полягає в дотриманні державним виконавцем вимог ст. 62 ЗУ «Про виконавче провадження», про що суди неодноразово зазначали в ухвалах від 20.03.2014 року (Вишгородський районний суд Київської області) та 7.04.2015 року (Апеляційний суд Київської області).

При цьому державний виконавець донині не виконує приписи цієї норми й систематично залишає без уваги заяви стягувача про передачу йому майна боржника, як це передбачено вимогами ст. 62 ЗУ «Про виконавче провадження».

Вказані заяви всупереч вимог ст. 12, 33, 62 ЗУ «Про виконавче провадження» державним виконавцем залишено без уваги й згідно вимог Закону не вирішено, що призвело до порушення прав стягувача.

При цьому за змістом вимог ст. 42 ЗУ «Про виконавче провадження» обовязок здійснення авансових грошових внесків на стягувача може бути покладено лише за його згодою і такий обовязок сам по собі не може стати передумовою виконання рішення суду, що було б несправедливим і є несумісним з верховенством права.

Крім того з точки зору вимог ст. 62 ЗУ «Про виконавче провадження» проведення експертної оцінки майна боржника, на якій наполягає державний виконавець в даному випадку не потребується.

За таких обставин слід визнати, що виконавчі листи стягувачу повернуто всупереч зазначених вище вимог Закону, що порушує його права, а тому згідно ст. 387 ЦПК України вказані постанови суд вважає необхідним скасувати, а дії державного виконавця в цій частині визнати протиправними.

При цьому з метою захисту порушених прав стягувача державного виконавця слід зобовязати закінчити зведене виконавче провадження з дотриманням вимог ст. 62 Закону України «Про виконавче провадження», що тривалий час у справі не здійснюється без поважних причин.

Підстав зобовязувати державного виконавця повторно обєднати виконавчі провадження в одному суд не вбачає. До того ж для захисту прав стягувача окремо зобовязувати державного виконавця поновити виконавче провадження не потребується.

Таким чином подану скаргу слід задовольнити частково.

На підставі викладеного і керуючись статтями 209, 210 і 387 ЦПК України,

ухвалив:

зазначену скаргу задовольнити частково.

Постанови Головного державного виконавця ВДВС Вишгородського РУЮ в Київській області Мовчун Т.С. від 16.11.2015 року про повернення стягувачу виконавчого листа у виконавчому провадженні № 28248694 та від 16.11.2015 року про повернення стягувачу виконавчого листа у виконавчому провадженні № 40559744 та скасувати, а дії Головного державного виконавця ВДВС Вишгородського РУЮ в Київській області Мовчун Т.С. в цій частині визнати протиправними.

Зобовязати Головного державного виконавця ВДВС Вишгородського РУЮ в Київській області Мовчун Т.С. з метою повного виконання рішення суду закінчити виконавче провадження з дотриманням вимог ст. 62 Закону України «Про виконавче провадження» та прийняти рішення згідно вказаної норми Закону за результатами розгляду заяв стягувача від 23.03.2014 року, 5.04.2014 року, 17.04.2015 року.

В іншій частині в задоволені скарги відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до апеляційного суду Київської області протягом 5 днів з дня її проголошення шляхом подання в зазначений строк апеляційної скарги через Вишгородський районний суд. Якщо ухвалу постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом 5 днів з дня отримання копії цієї ухвали.

Суддя