Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
ЄУН 310/1985/15-ц Головуючий у 1-й інстанції Троценко Т. А.
№22ц/778/1467/16 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2016 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого, суддіОСОБА_2
суддів:ОСОБА_3
ОСОБА_1
секретарОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 17 грудня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_5 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним, стягнення коштів,-

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2015 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом в порядку ЗУ «Про захист прав споживача», де вказав, що 14.02.2015 року між ним та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» укладено договір фінансового лізингу № 001195 з додатками, предметом лізингу згідно з яким є автомобіль Hyundai Sonata Express. За умовами договору лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність та придбати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на умовах, передбачених договором.

14.02.2015 року він перерахував 25000 грн. у якості першого внеску за укладеним договором на рахунок відповідача, проте невдовзі виявилося, що вказаний платіж є адміністративним платежем, а не першим внеском і частковою оплатою вартості автомобілю, як він вважав після роз'яснення представника відповідача. Після цього відповідач відмовився передавати предмет лізингу, посилаючись на те, що договором передбачено передачу автомобілю протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з момент сплати адміністративного платежу, 50 % від вартості автомобіля, комісії за передачу предмету лізингу, а 25 000 грн. - це лише адміністративний платіж. Представником компанії було видано йому рахунок до сплати ще 48650 грн. як першого внеску по лізинговому договору.

Таким чином, його було введено в оману щодо умов виконання цього договору, а після вивчення самого договору він зрозумів, що гроші йому назад не повернуть, а умови розірвання договору не передбачено взагалі, і це є порушенням прав споживача. Вважає, що умови договору є несправедливими, а саме - п. 1. 8 договору, який передбачає, що незалежно від наявності у продавця предмету лізингу, вказаного лізингоодержувачем в даному договорі, та за бажанням лізингоодержувача, сам предмет лізингу може бути змінений на інший предмет лізингу до моменту купівлі предмету лізингу. Ця норма є незаконною та такою, що порушує принцип добросовісності, приводить до дисбалансу договірних відносин.

Пункти 5. 5. і 5. 6 договору суперечать один одному, а саме лізінговий одержувач у разі неповідомлення лізингодавця не має права робити зміни, і в той же час зобов»язаний це робити, що є несправедливим відносно лізингоодержувача, адже він не має змоги відшкодувати витрати, зроблені у зв'язку зі змінами предмету лізингу згідно законодавства, і це йде на користь лізингодавця. Несправедливими також є п. п. 5.7, 10.5, 10.11, 12.4 Договору.

Крім того, договором не передбачено жодної санкції щодо лізингодавця у разі порушенням ним умов та строків договору, що призводить до дисбалансу договірних відносин.

Укладеним договором порушуються п. 5 ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» - про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад 50 відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобовязань за договором. Пунктом 10.15 передбачені такі умови, що лізингоотримувач взагалі позбавлений можливості повернути сплачені кошти (більше 50% вартості предмету лізингу), що є порушенням прав споживача.

Пунктом 3.2.6 договору відповідач надав собі право розірвати договір на власний розсуд, не попередивши при цьому лізингоодержувача, без зясування причин та обставин, не надавши можливості пояснити ситуацію, однак споживачеві така можливість не надається. Пунктом 3.2.7 договору лізингодавець звільнив себе від відповідальності стосовно надання предмету лізингу, та може залишити собі кошти лізингоодержувача незаконно. Пунктом 12.7 відповідач має право достроково припинити дію договору та вимагати повернення предмету лізингу ( в різних випадках на свій розсуд), що є несправедливим відносно споживача і порушує п. 6 ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів».

Пунктами 9.4, 10.13 порушуються умови п. 13 ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» - про визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладання договору.

Позивач просив суд визнати договір фінансового лізингу № 001195 з додатками, укладений 14 лютого 2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» і ним недійсним і стягнути з відповідача на його користь сплачені ним у якості першого внеску 25 000 грн.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 17 грудня 2015 року позов задоволено. Визнано договір фінансового лізингу № 001195 з додатками, укладений 14 лютого 2015 року між ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» і ОСОБА_5, - недійсним. Стягнуто з «Лізингової компанії «Автофінанс» на користь ОСОБА_5, 25 000 грн., і на користь держави судовий збір 250 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду представник ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове яким відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено, що 14 лютого 2015 року між позивачем і відповідачем було укладено договір фінансового лізингу № 001195 з додатками, за умовами якого ТОВ «ЛК «Автофінанс» зобовязалося придбати у свою власність предмет лізингу у вигляді автомобіля Hyundai Sonata Express та передати його у користування позивача, який у свою чергу зобовязався сплачувати за користування трактором періодичні лізингові платежі згідно графіку.

Згідно пункту 1.7 договору автомобіль передається у користування ОСОБА_5 не пізніше 120 робочих днів з моменту сплати нею на рахунок товариства адміністративного платежу в розмірі 10% вартості предмета лізингу, авансового платежу в розмірі 50 % вартості предмета лізингу, комісії за передачу автомобіля в розмірі 3 % від вартості предмета лізингу.

Преамбулою договору, розділами 8-10 договору визначено, що перший лізинговий платіж складається із: а) адміністративного платежу як винагороди лізингодавця за організаційні заходи, повязані з підготовкою та укладенням цього Договору, яка становить 10 % від вартості предмету лізингу; б) авансу ціни предмета лізингу, який розраховується: авансовий платіж, який визначений у додатку № 1 до даного договору та становить 50 % вартості предмету лізингу; в) комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмета лізингу, як платіж, що покриває витрати лізингодавця, повязані з організацією передачі предмета лізингу на користь лізингоотримувача. Розмір комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмета лізингу визначений в додатку № 1 до даного договору та становить 3 % від вартості предмета лізингу.

16 лютого 2015 року на виконання умов договору фінансового лізингу позивач сплатив товариству перший внесок по договору в розмірі 25000 грн. (а.с. 23), однак відповідач відмовився передавати предмет лізингу з посиланням на те, що договором передбачено передачу предмету договору в користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодерджувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу, адміністративного платежу та комісії.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив із того, що умови оспорюваного договору є обмеженням принципів свободи договору, справедливості, розумності та добросовісності та є несправедливими умовами договору згідно з вимогами статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Так, відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, за змістом частини пятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста, статті 18 Закону).

Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині другій статті 18 цього Закону умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).

Судом встановлено, що аналіз змісту спірного договору фінансового лізингу від 14 лютого 2015 року, укладеного між сторонами дає підстави прийти до висновку, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обовязків, передбачених договором та законом (пункт 8.17, розділ 10 договору), звужені обовязки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обовязків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства.

Згідно пункту 1.4 договору, лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобовязаннями відповідає продавець.

За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобовязанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Таким чином, як встановлено судом першої інстанції, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, так як в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то пункт 1.4 договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та ін. суперечить положенням статті 808 ЦК України.

Окрім того, згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Судами не встановлено наявності ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), та що суперечить вимогам законодавства.

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Судом встановлено, що договір фінансового лізингу від 14 лютого 2015 року, укладений між позивачем та ТОВ «ЛК «Автофінанс», нотаріально посвідчено не було.

Враховуючи вищезазначене, суд першої інстанції хоча і обґрунтував рішення про задоволення позову лише у звязку із несправедливими умовами та не взяв до уваги вищезазначені порушення щодо в томі числі відсутності нотаріального посвідчення спірного договору, однак суд вірно вирішив справу по суті, тому рішення суду першої інстанції слід залишити в силі.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у справі за аналогічним позовом до ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» у постанові № 6-2766цс15 від 16 грудня 2015 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, зводяться до переоцінки вказаних висновків суду та їх не спростовують і не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, які являються обов'язковою підставою для скасування судового рішення.

Отже висновки суду першої інстанції відповідають матеріалам справи, рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, та підстав для його скасування колегія судів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» відхилити.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 17 грудня 2015 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: