АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Номер провадження №22-ц/791/684/2016 р Головуючий в І інстанції Іванцова Н.К.
Доповідач Полікарпова О.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2016 року березня 16 дня колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Херсонської області в складі:

головуючогоПолікарпової О.М.
суддівБазіль Л.В.
Прокопчук Л.П.
за участі секретаряПрушинської О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 та його представника ОСОБА_6 на рішення Комсомольського районного суду міста Херсона від 22 квітня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про встановлення факту постійного проживання однією сім'єю чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності на частину майна,

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2014 року ОСОБА_5 звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що з 1981 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 року він проживав однією сім'єю без реєстрації шлюбу із ОСОБА_10 та вів з нею спільне господарство. За цей час вони за спільні кошти здійснили будівництво житлового будинку АДРЕСА_1 який у 2004 році було оформлено на ОСОБА_10

З 1989 року по 2007 рік позивач був зареєстрований АДРЕСА_2 але фактично проживав зі ОСОБА_10 в її будинку АДРЕСА_1 в якому зареєструвався лише 07 квітня 2007 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_10 померла, після її смерті відкрилась спадщина на домоволодіння АДРЕСА_1 Спадкоємцями першої черги є її діти - відповідачі по справі, які не визнають його право на майно.

Просить встановити факт спільного проживання зі ОСОБА_10 без реєстрації шлюбу з 1981 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 року, який йому необхідний для реалізації спадкових прав, визнати домоволодіння АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю його та ОСОБА_10 та визнати за ним право власності на 1/2 частину вказаного будинку.

Рішенням Комсомольського районного суду міста Херсона від 22 квітня 2015 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_5 та його представник ОСОБА_6 подали на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просили рішення суду скасувати і ухвалити нове, про задоволення позовних вимог.

Представник позивача ОСОБА_11 підтримала доводи апеляції та пояснила, що ОСОБА_5 доводиться їй рідний братом. Із ОСОБА_10 він проживав з 1981 року, спочатку в її тимчасовому будинку, який був побудований з дошки, а в 1987 році вони почали будувати на його місці новий будинок. У ОСОБА_5 був свій будинок, а крім того, у його батька було 2 будинки, які він продав і переїхав жити в м. Херсон. Також у батька, як інваліда війни був автомобіль. Після смерті батька ОСОБА_5 в його будинку облаштував столярну майстерню, виготовляв всі столярні вироби для будинку і на продаж. Крім заробітної плати та підробітку ОСОБА_5 продав свій будинок, автомобіль батька та свій власний автомобіль і всі кошти спрямовував на будівництво.

Відповідачі доводів апеляційної скарги не визнали, зазначаючи про те, що між ОСОБА_10 та ОСОБА_5 були суто комерційні стосунки, а в її будинку позивач почав проживати з 2007 року, після того, як будинок вже було збудовано. На їх погляд, довідка квартального комітету про те, що ОСОБА_10 і ОСОБА_5 проживали разом, вели спільне господарство та будівництво свідчить про те, ОСОБА_5 займався зведенням будинку як найманий працівник.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що спірний будинок було збудовано до 2004 року і СК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року, свою дію на спірні правовідносини з приводу права власності на будинок не поширює, оскільки чинне до вказаної дати законодавство не передбачало правові наслідки від проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу, а встановлення факту спільного проживання позивача зі ОСОБА_10 не може мати для заявника правових наслідків.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується не повністю.

З матеріалів інвентарної справи встановлено, що будинок по АДРЕСА_1 було збудовано до 2004 року.

Отже, спірні правовідносини виникли до набрання чинності Сімейним Кодексом України.

Суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що до відносин, які виникли до 01 січня 2004 року застосовуються положення Кодексу про шлюб та сім'ю України, яким не передбачалось визнання факту спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу як підстави для визнання набутого майна спільною сумісною власністю.

Такий факт немає для позивача правового значення і для реалізації ним спадкового права, оскільки, відповідно до ст.1264 ЦК України особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менше п'яти років до часу відкриття спадщини призиваються до спадкування у четверту чергу, а після смерті ОСОБА_10 із заявами про прийняття спадщини звернулись спадкоємці першої черги.

З огляду на викладене, висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовної вимоги про встановлення факту постійного проживання однією сім'єю чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу є правильним.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року №16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин, спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватись згідно з п.1 ст.17 Закону України «Про власність», відповідних норм ЦК Української РСР та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності».

За змістом останньої постанови, розглядаючи позови, пов'язані із спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону «Про власність», ст.22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї (п.1 , 2 ст.17, ст.18 Закону України «Про власність»). До 01 січня 2004 року поняття члена сім'ї містилося у ст. 64 Житлового Кодексу, до яких віднесено осіб, які постійно проживають разом і ведуть спільне господарство.

В інших випадках спільна власність громадян визнавалась частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено й учасники спільної власності при придбанні майна не виходили з рівності їхніх часток, розмір частки кожного з них визначався ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності.

Майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року №6-66цс13 та від 23 вересня 2015 року №6-1026 цс15 і відповідно до ст.360-7 ЦПК є обов'язковим для всіх судів України.

Пред'являючи позов, ОСОБА_5 посилався на те, що з 1981 року до 2 жовтня 2014 року вони зі ОСОБА_10 проживали однією сім'єю, мали спільний бюджет та вели спільне господарство, спірний житловий будинок побудували разом.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_10 померла, заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори подали її діти - відповідачі у справі. До складу спадкового майна увійшов житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 у м. Херсоні і який належав померлій на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок серії НОМЕР_1, виданого виконкомом Комсомольської районної ради у м. Херсоні 16.02.2004 року на підставі акту приймання індивідуального домоволодіння. У акті зазначено про те, що будівництво будинку закінчено у 2004 році, однак, з матеріалів інвентарної справи вбачається, що будинок було зведено у 1995 році, а господарські будівлі - у 1998-2000 році, що сторонами не оспорюється.

Позивач зареєструвався у зазначеному домоволодінні 07.04.2007 року.

Відповідно довідки № 161 квартального комітету № 2 м. Херсона від 14.10.2014 року ОСОБА_5 , який мешкає за адресою: АДРЕСА_3 та ОСОБА_10 до дня смерті останньої - ІНФОРМАЦІЯ_1 року проживали разом та вели спільне господарство 33 роки, будівництво та ремонт житлового будинку робили сумісно.

Голова квартального комітету ОСОБА_12, яка видала зазначену довідку підтвердила в суді як свідок, що особисто знала сім'ю, бачила, що спірний будинок вони будували разом.

Доводи позивача про те, що він з 1981 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 року поживав зі ОСОБА_10 однією сім'єю без реєстрації шлюбу та спільно з нею будував спірний будинок підтверджується наявними у справі доказами - послідовними поясненнями свідків ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_12, які пояснили джерело своєї обізнаності та пояснення яких збігаються з іншими доказами у справі - довідкою квартального комітету, платіжними документами про оплату особисто ОСОБА_5 будівельних матеріалів у період з 1987 року, які придбавались ним за адресою: АДРЕСА_4 а не за будь-якою іншою адресою, даними особистої переписки, сімейними фотографіями (том.1 а.с. 19-21, 27-32, 35, 48-55, 105, 174, 180-187), листом управління соціального забезпечення, датованим 05.12.1990 року, де зазначено, що перевіркою встановлено, що син ОСОБА_19 - ОСОБА_20 проживає зі своєю сім'єю АДРЕСА_5

Про те, що між ОСОБА_5 та ОСОБА_10 були сімейні стосунки і спільний бюджет підтверджується також їх послідуючими відносинами: після продажу ОСОБА_5 будинку по АДРЕСА_6 він прописався у спірному домоволодінні, заповідальними розпорядженнями, виданими у 2007, 2008 роках заповідав свої вклади, на яких були кошти від продажу останнього будинку ОСОБА_10. (том.2 а.с. 96-97 ).

Також позивач надав для дослідження трудові книжки, з яких вбачається, що до 16.10.2003 року, тобто у період сумісного проживання із ОСОБА_10, у тому числі й в період, коли будувався будинок, він постійно працював та отримував заробітну плату, у той час як з трудової книжки ОСОБА_10 вбачається, що вона весь час працювала на низькооплачуваній роботі (прибиральницею), а з серпня 1994 року не працювала взагалі. Сукупність зазначених доказів та обставин спростовують твердження відповідачів щодо проживання ОСОБА_5 з їхньою матір'ю лише з 2007 року і про те, що будинок будувався лише за її власні кошти.

Колегія суддів не приймає до уваги пояснення свідків ОСОБА_21, яка є невісткою відповідачки ОСОБА_7, ОСОБА_22, яка є подругою відповідачки ОСОБА_7, ОСОБА_23, яка є дочкою відповідачки ОСОБА_8, ОСОБА_24, якій ОСОБА_10 доводилась невісткою, оскільки вони суперечать зазначеним вище письмовим доказам у справі та не є достатньо послідовними та переконливими.

Таким чином, судом встановлено не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що , вони вели спільне господарство, був єдиний бюджет, разом набували спільну власність і мали взаємні права, а спірне майно було придбано сторонами внаслідок спільної праці.

Ч. 2 ст. 112 ЦК Української РСР 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

Виходячи з вимог позивача про виділення йому ? частки у спірному домоволодінні, та з урахуванням підстав та обставин, на які він посилається у своєму позові, колегія суддів приходить до висновку про задоволення зазначеної вимоги.

Відповідно до положень ст. ст. 256, 257, 261 ЦК України загальний строк позовної давності, тобто строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, встановлений тривалістю у три роки, початок його перебігу починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права.

У даному випадку строк позовної давності позивачем пропущений не був, оскільки до смерті ОСОБА_10 він своє право порушеним не вважав, т.я. безперешкодно проживав у будинку, після смерті ОСОБА_10 у нього виник спір з відповідачами з приводу будинку і з цього часу у нього виникло право на позов.

На підставі наведеного колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції у даній справі не відповідає вимогам щодо його законності та обґрунтованості, апеляційну скаргу слід частково задовольнити, рішення суду частково скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 314 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 та його представника ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Комсомольського районного суду міста Херсона від 22 квітня 2015 року в частині відмови у задоволенні позову про визнання за ОСОБА_5 права на частину домоволодіння скасувати і ухвалити нове.

Визнати за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_1

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення і на нього протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий підпис О.М. Полікарпова

Судді два підписи Л.В. Базіль

Л.П. Прокопчук

З оригіналом згідно:

Копія рішення оформлена 21 березня 2016 року

Рішення набрало законної сили 16 березня 2016 року

Суддя О.М. Полікарпова

Секретар

судового засідання О.В. Прушинська