Справа № 367/2684/15-ц Головуючий у І інстанції Карабаза Н. Ф.
Провадження № 22-ц/780/1127/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 03.10.2016
РІШЕННЯ

Іменем України

03 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді - Верланова С.М.,

суддів - Таргоній Д.О., Голуб С.А.,

за участю секретаря - Тимошевської С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 10 грудня 2015 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И Л А :

У квітня 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приват Банк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 05 липня 2007 року між ним та ОСОБА_2 укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 11 626, 66 доларів США на строк до 03 липня 2014 року. Також, на забезпечення виконання зобовязань, 05 липня 2007 року між ПАТ КБ «Приват Банк» та ОСОБА_3 і ОСОБА_4 укладено договори поруки, відповідно до яких останні поручились за належне виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором. У порушення норм Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та умов кредитного договору, ОСОБА_2 зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав, у зв`язку з чим станом на 02 березня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 52 244,90 доларів США, що згідно з курсом Національного банку України становить 1 402 775 грн. 56 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 11 478,20 доларів США, заборгованості по процентах у розмірі 9 652 доларів США, комісії у розмірі 2 058,28 доларів США та пені у розмірі 29 056,42 доларів США. Враховуючи те, що поручителі відповідають перед кредитором у тому ж обсязі що і боржник, позивач просив стягнути солідарно з відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 заборгованість за кредитним договором у розмірі 52 244,90 доларів США, що згідно з курсом Національного банку України становить 1 402 775 грн. 56 коп.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 10 грудня 2015 року в позові ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк»просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення осіб, які зявилися судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам закону не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 05 липня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір №K2U4AU01170513, відповідно до умов якого ПАТ КБ «ПриватБанк» надало ОСОБА_2 кредитні кошти у вигляді непоновлюваної лінії у розмірі 15 773,16 доларів США (на придбання автомобіля), зі сплатою 0,67% щомісячно на суму залишку заборгованості за кредитом на строк до 03 липня 2014 року.

Відповідно до пункту 7.3 кредитного договору, забезпеченням виконання позичальником зобовязань за даним договором виступає: застава автомобіля марки Daewoo, модель Lanos TF69Y, 2007 року випуску, номер кузова (шасі) SUPTF69YD7W347026, реєстраційний номер НОМЕР_1, а також всі інші види застави, іпотеки, поруки, надані банку з метою забезпечення зобовязань за даним договором.

Також, на забезпечення виконання зобовязання за кредитним договором, 05 липня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 і ОСОБА_4 були укладені договори поруки, за умовами яких останні поручилися перед банком за виконання ОСОБА_2 зобовязань за кредитним договором від 05 липня 2007 року (а.с.14-15).

Згідно з розрахунком, наданого позивачем, станом на 02 березня 2015 року утворилась заборгованість за кредитним договором у розмірі 52244,90 доларів США, яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 11478,20 доларів США, заборгованості за відсотками у розмірі 9 652 доларів США, заборгованості з комісії у розмірі 2058,28 доларів США та пені у розмірі 29 056,42 доларів США (а.с.4-6)

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що згідно з умовами кредитного договору, погашення кредиту здійснюється позичальником частинам в період з 10 по 15 число кожного місяця, а відтак початок перебігу позовної давності необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання ним кожного із цих зобовязань. Оскільки ОСОБА_2 сплатив останній платіж 23 січня 2009 року, тобто з 2009 року перестав виконувати щомісячні зобов`язання з погашення кредиту та процентів за користування кредитом, у звязку з чим виникла заборгованість за кредитним договором, а ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося з даним позовом 22 квітня 2015 року, то суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем пропущено строк позовної давності, про застосування якого заявив відповідач ОСОБА_2.

Однак з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно зі ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

З матеріалів справи вбачається, що ПАТ КБ «ПриватБанк» у листопаді 2012 року зверталося до суду з позовом до ОСОБА_2, ПАТ «Акцент-Банк» про звернення стягнення на предмет застави у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №K2U4AU01170513 від 05 липня 2007 року.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 06 грудня 2012 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №K2U4AU01170513 від 05 липня 2007 року у сумі 215 594,49 грн. звернуто стягнення на предмет застави: автомобіль Daewoo, модель Lanos TF69Y, 2007 року випуску, номер кузова (шасі) SUPTF69YD7W347026, реєстраційний номер НОМЕР_1, що належить на праві власності ОСОБА_2, шляхом опису та передачі автомобіля ПАТ КБ «ПриватБанк» з правом його продажу, з укладанням від імені ОСОБА_2 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, із зняттям вказаного автомобіля в органах ДАІ України, наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. В іншій частині позову відмовлено. Вказане рішення суду набрало законної сили 17 грудня 2012 року (а.с.48, 75).

Тобто, зверненням до суду із вказаним позовом, ПАТ КБ «ПриватБанк» перервало перебіг позовної давності.

З даним позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося 22 квітня 2015 року, в межах трирічного строку позовної давності.

Однак, суд першої інстанції у порушення вимог ст.ст.213-214 ЦПК України на вказані обставини належної уваги не звернув, у звязку з чим дійшов помилкового висновку про відмову у позові з підстав пропуску строку позовної давності.

Вирішуючи позов ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором, колегія суддів вважає, що даний позов не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з розрахунку, наданого позивачем, станом на 02 березня 2015 року заборгованість ОСОБА_2 за кредитним договором складає 52 244,90 доларів США, з яких: заборгованість за кредитом у розмірі 11 478,20 доларів США, заборгованість за відсотками у розмірі 9 652 доларів США, заборгованість з комісії у розмірі 2058,28 доларів США та пеня у розмірі 29 056,42 доларів США.

Позивачем вказана заборгованість розрахована за період з 05 липня 2007 року по 02 березня 2015 року.

Із заочного рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 06 грудня 2012 року видно, що звертаючи стягнення на предмет застави, що належить ОСОБА_2, у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 05 липня 2007 року у сумі 215 594 грн. 49 коп., суд виходив із того, що у звязку з неналежним виконанням ОСОБА_2 умов договору за кредитним договором від 05 липня 2007 року станом на 12 листопада 2012 року утворилась заборгованість у сумі 26 983, 04 доларів США, що відповідно до курсу НБУ становить 215 594 грн. 49 коп.

При апеляційному розгляді справи представник ПАТ КБ «ПриватБанк» пояснив, що вказане заочне рішення суду не виконане, оскільки предмет застави автомобіль Daewoo, модель Lanos TF69Y, реєстраційний номер НОМЕР_1, позивачем не реалізований.

Разом з тим, представник позивача не надав апеляційному суду розрахунок заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором за період з 13 листопада 2012 року по 02 березня 2015 року.

Таким чином, колегія суддів вважає, що обсяг грошового зобовязання позичальника ОСОБА_2, в тому числі щодо вимог про стягнення пені апеляційним судом встановити неможливо у звязку із тим, що позивач не надав належних доказів необхідних для встановлення таких обставин.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором.

Крім того, як зазначалось вище, 05 липня 2007 року на забезпечення виконання зобовязання за кредитним договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 і ОСОБА_4 були укладені договори поруки, за умовами яких останні поручилися перед банком за виконання ОСОБА_2 зобовязань за кредитним договором від 05 липня 2007 року (а.с.14-15).

Частиною 1 ст.553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з положеннями ч.1, ч.2 ст.554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до ч.4 ст.559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя.

Правовий аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у ч.4 ст.559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування субєктивного права кредитора й субєктивного обовязку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не може.

Відповідно до ч.1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч.1 ст.252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець повязує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ч.2 ст.251 та ч.2 ст.252 ЦК України).

З договорів поруки вбачається, що в них не встановлено строку, після якого порука припиняється, а умова договорів поруки (пункт 11) про їх дію до повного виконання зобовязань за кредитним договором не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить ч.1 ст.251 та ч.1 ст. 252 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми ч.4 ст.559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя.

У кредитному договорі строк виконання основного зобовязання чітко визначений 03 липня 2014 року.

За таких обставин у ПАТ КБ «ПриватБанк» виникло право предявити вимогу до поручителів ОСОБА_3 і ОСОБА_4 про виконання порушеного зобовязання боржника ОСОБА_2 щодо повернення кредиту, починаючи з 03 липня 2014 року, протягом наступних 6 місяців.

Таку вимогу до поручителів банк предявив лише 22 квітня 2015 року, тобто вже після спливу встановленого ч.4 ст.559 ЦК України шестимісячного строку.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що порука є припиненою на підставі ч.4 ст.559 ЦК України, а відтак у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до поручителів ОСОБА_3 і ОСОБА_4 також слід відмовити.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст.213 ЦПК України щодо його законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст.309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову з наведених вище підстав.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 10 грудня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді