У х в а л а

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 жовтня 2016 рокум. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ДемяносовМ.В., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 07 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 07 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про зміну підстав та формулювання звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що з 22 жовтня 2012 року по 19 серпня 2014 року вона працювала у приватного підприємця ОСОБА_4 за трудовим договором, укладеним між ними, та зареєстрованим Хмельницьким міським центром зайнятості. Шепетівською ЦРЛ 14 квітня 2014 року їй було відкрито листок непрацездатності у зв'язку з вагітністю та пологами на строк до 18 серпня 2014 року, який вона разом із заявою надіслала відповідачу. Протягом квітня-серпня 2014 року роботодавець неодноразово повідомляв її про майбутнє звільнення у зв'язку із ліквідацією його господарської діяльності.

Листом від 08 вересня 2014 року № 23-05/4103 Хмельницький міський центр зайнятості повідомив позивача, що її трудовий договір з відповідачем було розірвано 19 серпня 2014 року на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України (за прогул) та знято його з реєстрації 08 вересня 2014 року на підставі заяви ОСОБА_4

Позивач вважала звільнення незаконним, оскільки як матір трьох дітей, у тому числі й двомісячного немовляти, вона не могла бути звільнена, зокрема, й за прогул. Водночас відповідачем порушено порядок звільнення - акт про відсутність позивача на робочому місці не складався, пояснення у неї не відбиралися, наказ про звільнення вона не отримувала.

На цей час ОСОБА_4 припинив свою підприємницьку діяльність.

Позивач просила змінити формулювання причини її звільнення з роботи з 19 серпня 2014 року з п. 4 ст. 40 КЗпП України на формулювання «звільнити ОСОБА_2 із займаної посади менеджер (управитель) у роздрібній торгівлі непродовольчими товарами з 19 серпня 2014 року за п. 1 ст. 40 КЗпП України», визнати її звільнення за ч. 4 ст. 40 КЗпП України незаконним; визнати звільнення ОСОБА_2 за п. 1 ст.40 КЗпП: стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 19 серпня 2014 року по день постановлення рішення суду та моральну шкоду у розмірі 15 тис. грн.

Разом із позовом позивач подала до суду заяву про поновлення строку звернення до суду, мотивуючи це тим, що ухвалою суду від 13 жовтня 2015 року її аналогічна позовна заява була залишена без розгляду.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 07 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 07 червня 2016 року, відмовлено ОСОБА_2 в поновленні пропущеного строку для звернення до суду з позовом. У задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

ОСОБА_2 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із заявою про поновлення строку на касаційне оскарження рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 07 квітня 2016 року та ухвали апеляційного суду Хмельницької області від 07 червня 2016 року, посилаючись на поважність причин його пропуску.

Клопотання підлягає задоволенню, оскільки причини пропуску строку на касаційне оскарження, вказані заявником, є поважними.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.

У відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Відповідно до положень ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, ухвалюючи рішення про відмову в позові у зв'язку із пропуском строку звернення до суду, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми трудового права, які їх регулюють, урахував роз'яснення, викладені у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» та виходив з того, що на момент розірвання трудового договору позивач доглядала малолітню дитину віком до трьох років, а отже, на неї поширювалися гарантії щодо неможливості звільнення, й за прогул, передбачені ч. 3 ст. 184 КЗпП України. Крім того, відповідач у порушення ст. 149 КЗпП України не повідомив позивача про розірвання з ним трудового договору за п. 4 ст. 40 КЗпП України. При цьому суди дійшли обґрунтованого висновку, що позивач мав право звернутися з даним позовом в місячний строк з дня отримання письмового повідомлення Хмельницького міського центру зайнятості про розірвання трудового договору та зняття його з реєстрації 15 вересня 2014 року, а звернувся до суду з даним позовом лише 15 жовтня 2015 року, тобто з пропуском строку, установленого ст. 233 КЗпП України. Факт залишення попереднього аналогічного позову без розгляду не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду, а тому відсутні підстави для поновлення пропущеного строку на звернення за вирішенням трудового спору, що є підставою для відмови у позові.

Судові рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Доводи скарги висновки судів не спростовують та не викликають необхідності перевірки матеріалів справи, крім того, зводяться до оцінки доказів, їх належності та допустимості, проте, в силу ст. 335 ЦПК України, суд касаційної інстанції не вправі встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Керуючись ст. 325, п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и в:

Поновити ОСОБА_2 строк на касаційне оскарження рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 07 квітня 2016 року та ухвали апеляційного суду Хмельницької області від 07 червня 2016 року.

Відмовити ОСОБА_2 у відкритті касаційного провадження на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 07 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 07 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про зміну підстав та формулювання звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Додані до скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ М.В.Демяносов