АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2016 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

Головуючого Калиновського А.Б.

Суддів Варенко О.П., Єлізаренко І.А.

При секретарі Гулієву М.І.о

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 03 березня 2016 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до Публічного акціонерного товариства "Акцент-Банк", ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИЛА:

ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з вищезазначеним позовом, в якому просив стягнути з відповідачів солідарно на свою користь заборгованість у розмірі 10000,00 грн., з ОСОБА_2 на свою користь заборгованість у розмірі 21 001,19 грн., витрати на юридичну допомогу у розмірі 3 200,00 грн. та судові витрати.

В обґрунтування своїх вимог зазначив, що відповідно до кредитного договору № DNH4KP62480030 від 11.05.2006 року ОСОБА_2 отримала кредит у сумі 2 308,80 грн., зі сплатою за користування ними відсотків у розмірі 25,08% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевий термін повернення 12.05.2008 року, проте в порушення умов договору свої зобовязання належним чином не виконала, що стало підставою для звернення до суду.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 03 березня 2016 року у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ "Приватбанк" до ПАТ "Акцент-Банк", ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ "Приватбанк" просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким повністю задовольнити його позовні вимоги, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до кредитного договору № DNH4KP62480030 від 11.05.2006 року ОСОБА_2 отримала кредит у сумі 2 308,80 грн., зі сплатою за користування ними відсотків у розмірі 25,08% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевий термін повернення 12.05.2008 року.

У звязку з неналежним виконанням відповідачем умов зазначеного кредитного договору, за розрахунком позивача, заборгованість за ним станом на 29.01.2013 року склала 31 001,19 грн.

Зобовязання позичальника, що випливали зі згаданого кредитного договору, були забезпечені шляхом укладання з ПАТ "Акцент-Банк" договору поруки № 167 від 20.10.2010 року.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд виходив з того, що позивачем не надано доказів отримання ОСОБА_2 будь-яких коштів за кредитним договором та доказів сплати коштів відповідачем за даним договором.

Проте, з таким висновком суду повністю погодитись не можна.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобовязання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Як видно з матеріалів справи, на підтвердження своїх позовних вимог банк долучив до позовної заяви розрахунок заборгованості за договором № DNH4KP62480030 від 11.05.2006 року укладеного між сторонами станом на 29.01.2013 року(а.с.4), який, відповідно до ст. ст. 57, 64 ЦПК України є одним із видів доказів.

За наявності сумнівів у наданих позивачем документах, на підтвердження існування договірних відносин та отримання відповідачем ОСОБА_2 кредитних коштів, суд першої інстанції не розяснив позивачу вимоги ч. 4 ст. 10 ЦПК України, його права щодо надання доказів на підтвердження тих обставин, які судом поставлені під сумнів та не попередив про наслідки ненадання таких доказів.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, 11.05.2006 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № DNH4KP62480030, який складається з заяви позичальника, Умов надання споживчого кредиту фізичним особам та Тарифів банку.

Згідно заяви позичальника він доручає банку, без додаткового узгодження, перерахувати кредитні кошти в день надання в сумі 1776 грн. на поточний рахунок підприємства торгівельно-сервісної мережі: ПП ОСОБА_3, код НОМЕР_1, рахунок № 0861 в Приватбанк, МФО 336677, а також комісію компанії, зазначену у пунктах 2.2. Умов на рахунок № 00003 в Приватбанку, МФО 305299.

Таким чином, позичальник погодився з тим, що банк не видає наручно кредит, а перераховує кредитні кошти на рахунок ТСП.

Факт перерахування коштів підтверджено копіями мемореальних ордерів, долучених до матеріалів справи (а.с. 60-61).

Суд на зазначені обставини справи та вимоги закону уваги не звернув та помилково відмовив банку у задоволенні позову з підстав ненадання доказів.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та пята статті 261 ЦК України).

Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України).

Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Умови надання споживчого кредиту фізичним особам (Розстрочка) (Стандарт), пунктом 6.6. яких установлено позовну давність тривалістю в пять років, не містять підпису відповідача(а.с.8-9). При цьому суд не встановив наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умови містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника, або в подальшому такі Умови, зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались. Адже, зміст пункту 4.2 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам, що зазначений у цих Умовах і в заяві позичальника від 11 травня 2006 року, містить розбіжності.(а.с. 7, 9).

Крім того, у заяві позичальника від 11 травня 2006 року домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає.

У звязку із цим доводи ОСОБА_2 про неознайомлення її з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам (Розстрочка) (Стандарт) є обґрунтованими, такі Умови не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору від 11 травня 2006 року.

Вказаний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року № 6-16цс15 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Крім того, в заяві позичальника від 11 травня 2006 року найменування позивача вказано як ЗАТ КБ "Приватбанк", проте в Умовах надання споживчого кредиту фізичним особам (Розстрочка) (Стандарт), долучених до позовної заяви, зазначено ПАТ КБ "Приватбанк", що також суперечить одне одному, оскільки зміни до статуту банку щодо реорганізації з ЗАТ в ПАТ відбулися 17 липня 2009 року.

Надані позивачем до суду апеляційної інстанції інші Умови, також не можуть вважатися складовою частиною кредитного договору, оскільки так само не підписані відповідачкою та мають розбіжності у змісті пунктів із заявою від 11 травня 2006 року.

Таким чином, оскільки кредитний договір було укладено 11 травня 2006 року терміном на 2 роки - до 12 травня 2008 року, ОСОБА_2 жодного разу не сплачувала коштів за цим договором, а банк звернувся до суду з позовом лише 12 березня 2013 року, то позивач звернувся до суду з пропуском трирічного строку для пред'явлення позову, а відповідач ОСОБА_2, відповідно до ч.3 ст. 267 ЦК України, подала до суду заяву про застосування строків позовної давності.

Звернувшись до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором у березні 2013 року, банк пропустив строк позовної давності.

Як видно з матеріалів справи, банком подано до суду позов, де одним з відповідачів є ПАТ "Акцент-Банк".

Відповідно до ст. 16 ЦПК України не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з ч. 2 ст. 118 ЦПК України позивач має право об'єднати в одній позовній заяві кілька вимог, пов'язаних між собою.

Відповідно до роз'яснень, викладених в абзаці 1 пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд повинен виходити з того, що згідно зі статтею 124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а за частинами 1 і 2 статті 15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України (стаття 17) або ГПК України (статті 1, 12) віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

Абзацом 3 пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 роз'яснено, що вимоги позивача до кількох відповідачів можуть бути об'єднані в одне провадження, якщо ці вимоги однорідні, зокрема такі, які нерозривно пов'язані між собою, або від вирішення однієї з них залежить вирішення інших. Таке об'єднання не допускається, якщо відсутня спільність предмета позову. Не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Оскільки не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом, суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, коли їх розгляд проводиться за правилами іншого виду судочинства.

Вказаний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року № 6-745ц15 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Вирішуючи спір, суд на вищевказані розяснення уваги не звернув, належним чином не перевірив чи підлягають заявлені вимоги позовної заяви розгляду за правилами цивільного судочинства та на порушення вимог ст. 12 ГПК України, помилково розглянув справу в частині позовних вимог банку до ПАТ "Акцент-Банк" в порядку цивільного судочинства.

Щодо позовних вимог про стягнення з ОСОБА_2 витрат на юридичну допомогу, то вони не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не надано суду жодного доказу на підтвердження понесення витрат на юридичну допомогу у вказаному розмірі.

Таким чином, колегія суддів вважає за необхідне рішення суду скасувати, у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ "Приватбанк" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовити за пропуском строку позовної давності, а провадження у справі в частині позовних вимог до ПАТ «Акцент-Банк» підлягає закриттю, оскільки розгляд даних вимог віднесено до юрисдикції господарського суду.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" задовольнити частково.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 03 березня 2016 року скасувати.

У задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовити.

Провадження у справі в частині позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до Публічного акціонерного товариства "Акцент-Банк" про стягнення заборгованості закрити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: