АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_________________________
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2016 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Саліхова В.В.

суддів - Прокопчук Н.О., Шкоріної О.І.

при секретарі: П'ятничук В.Г.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, Луганського державного університету внутрішніх справ імені Е.О.Дідоренка про стягнення коштів,

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Міністерства внутрішніх справ України, Луганського державного університету внутрішніх справ імені Е.О. Дідоренка та з урахуванням уточнених позовних вимог просила на підставі статті 24 ЗУ «Про наукову на науково-технічну діяльність» стягнути на її користь 23 077,69 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 21.10.2015 в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Посилається на те, що рішення є незаконним та необґрунтованим, ухвалено з порушенням принципів законності, справедливості, рівності сторін в процесі, змагальності, гуманізму та допустимості, суд неповно з'ясував обставини справи та недоведені обставини, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування своїх доводів вказує, що не прохала суд про розгляд справи за відсутності позивача, а клопотання про забезпечення доказів було залишено судом без розгляду.

Сторони в судове засідання не прибули , хоча належним чином були повідомленні про час та місце слухання справи. На підставі викладеного та керуючись вимогами ч. 2 ст. 305 ЦПК України колегія суддів ухвалила розглянути справу у їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що остання не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не має права на отримання грошової допомоги відповідно до вимог ст. 24 Закону України «Про наукову та науково-технічну діяльність».

Справа № 755/17219/15-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/2280/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Ластовка Н.Д.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Саліхов В.В.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і колегія суддів.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 працювала на посаді викладача кафедри цивільного та трудового права загальноуніверситетських кафедр Луганського державного університету внутрішніх справ імені Е.О. Дідоренка на 2011-2012 навчальний рік за контрактом (т. 2, а. с. 26). 16.08.2012 позивачу призначено пенсію по інвалідності 2 групи від загального захворювання за наданими документами, як працюючому у розмірі 1 845, 14 гри. Виплату проведено у відомість грудня 2012 року. 08.11.2012 ОСОБА_1 надано до управління університету заяву на призначення пенсії по інвалідності, як науковому працівнику. Згідно листа Пенсійного фонду України в Кам'янобрідському районі м. Луганська від 08.02.2013 № 415/02-09 зазначено, що пенсія за Законом України «Про наукову та науково-технічну діяльність» призначена ОСОБА_1з 08.11.2012, при загальному стажі роботи 34 роки 4 місяці 12 днів, в т.ч. 15 років 0 місяців 7 днів - стаж науково працівника, із заробітку наукового працівника - 3 086.01 грн. Розмір пенсії - 2 468,81 грн. Виплату пенсії проведено у січні 2013 року (т. 2, а. с. 30). Наказом Луганського державного університету внутрішніх справ імені Е.О. Дідоренка №160 о/с від 07.11.2012 ОСОБА_1 було звільнено з посади викладача кафедри цивільного та трудового права загальноуніверситетських кафедр за п. 2 ст. 36 КЗпП України (у зв'язку із закінченням строку контракту) (а. с. 26-27). Позивач, вважаючи, що відповідач повинен сплатити грошову допомогу останній відповідно до вимог ст. 24 Закону України «Про наукову та науково-технічну діяльність» звернулась до суду з відповідним позовом.

Відповідно до ст. 24 Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність» від 13.12.1991 № 1977-XII при виході на пенсію з посади наукового (науково-педагогічного) працівника відповідно до цього Закону науковому (науково-педагогічному) працівнику видається грошова допомога в розмірі шести місячних посадових окладів (ставок) з урахуванням надбавок і доплат за наявності стажу роботи на посадах, зазначених у Переліку посад наукових (науково-педагогічних) працівників підприємств, установ, організацій, вищих навчальних закладів, перебування на яких дає право на призначення пенсії та виплату грошової допомоги у разі виходу на пенсію відповідно до цієї статті, затвердженому Кабінетом Міністрів України, не менше: для жінок - 10 років.

Отже, для надання грошової допомоги науковому працівнику повинні бути наявні у сукупності такі умови:

- вихід на пенсію, тобто звільнення з роботи за власним бажанням, у зв'язку з виходом на пенсію відповідно до ст. 24 Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність». Досягнення пенсійного віку і оформлення пенсії без звільнення не є виходом на пенсію;

- працівник має виходити (звільнятися) на наукову пенсію, яка призначається при досягненні пенсійного віку:

- чоловікам за наявності стажу роботи не менше 25 років, у тому числі стажу наукової роботи не менше 20 років;

- жінкам за наявності стажу роботи не менше 20 років, у тому числі стажу наукової роботи не менше 15 років;

- звільнення має бути проведене тільки з наукової (науково-педагогічної) посади. Перелік наукових (науково-педагогічних) посад визначено ст. 22-1 та ст. 22-2 ст. 24 Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність», ст.48 Закону України «Про вищу освіту» та постанови Кабінету Міністрів України від 04березня 2004 №257;

- науковий працівник повинен мати стаж роботи на посадах, зазначених у Переліку посад наукових (науково-педагогічних) працівників підприємств, установ, організацій, вищих навчальних закладів ІІІ-ІV рівнів акредитації, перебування на яких дає право на призначення пенсії та виплату грошової допомоги у разі виходу на пенсію, затвердженому постановою КМУ від 04.03.2004 №257, для чоловіків − 12,5 років, для жінок −10 років.

Враховуючи, що при розгляді справи в суді першої інстанції було встановлено, що позивачу раніше була оформлена пенсія по інвалідності, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції про відсутність правових підстав для виплати останньому грошової допомоги, передбаченої ст. 24 Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність» правильними.

При цьому, приймаючи таке рішення, колегія суддів вважає, що в даному випадку позивач плутає питання «вихід на пенсію» та «переведення на інший вид пенсійного забезпечення», рішення по якому приймається відповідним Управлінням пенсійного фонду України.

Доводи апеляційної скарги про те, що у позивача наявний необхідний стаж наукової роботи не є необхідною умовою для нарахування вказаної вихідної допомоги у розумінні Закону України «Про наукову та науково-технічну діяльність», а тому не може бути підставою для скасування або зміни рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів звертає увагу на те, що при розгляді вказаної справи суд першої інстанції припустив ряд процесуальних порушень, але з урахуванням вимог ч. 2 ст. 308 ЦПК України не знаходить підстав для скасування або зміни рішення суду першої інстанції.

При цьому, колегія суддів, приймаючи таке рішення, враховує, що розгляд вказаної справи в суді апеляційної інстанції неодноразово переносився за клопотанням позивача, у зв'язку з його неможливістю приймати участь у розгляді вказаної справи з різних причин, але будь-яких нових доказів на спростування висновків суду першої інстанції останній не надав, як не з'явився на розгляд справи в суд апеляційної інстанції.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що її жодного разу до суду першої інстанції не викликали є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи.

Отже, висновок суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи висновок суду не спростовують.

Враховуючи наведені обставини та вимоги ч. 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст.303,304,308,313,314,315,325 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: Н.О. Прокопчук

О.І.Шкоріна