У Х В А Л А

іменем україни

20 січня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Колодійчука В.М.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Кредитпромбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», приватного нотаріуса Львівського нотаріального округу Кривицького Сергія Юрійовича, третя особа - орган опіки та піклування Галицького району м. Львова, про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою представником - ОСОБА_5, на рішення Галицького районного суду м. Львова від 09 червня 2015 року та рішення апеляційного суду Львівської області від 03 серпня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 11 жовтня 2007 вона уклала із відкритим акціонерним товариством «Кредитпромбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Дельтабанк» (далі - ПАТ «Дельтабанк»), кредитний договір, відповідно до умов якого отримала кредитні кошти у розмірі 25 тис. доларів США. На забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором вони того ж дня уклали договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1.

Посилаючись на те, що банк не мав права видавати кредит в іноземній валюті, оскільки не мав індивідуальної банківської ліцензії, та у порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів» не зазначив усіх даних, що стосуються сукупної вартості кредиту, крім того, при укладенні договору іпотеки не було отримано згоди органу опіки та піклування, хоча у ній проживала її дитина, а також враховуючи те, що банк на момент укладення вказаних правочинів не надав їй, як споживачу, необхідну, достовірну та повну інформацію про кредит, позивачка просила визнати зазначені вище кредитний договір та договір іпотеки недійсними, зобов'язати приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Кривицького С.Ю. скасувати реєстраційні запис щодо реєстрації договору в Державному реєстрі іпотек, а також запис щодо заборони відчуження квартири в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 09 червня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано іпотечний договір від 11 жовтня 2007 року, укладений між ОСОБА_6 та ВАТ «Кредитпромбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельтабанк», недійсним. Зобов'язано приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Кривицького С.Ю. скасувати реєстраційний запис від 11 жовтня 2007 року № 3181 щодо реєстрації в Державному реєстрі іпотек, іпотеку квартири АДРЕСА_1, а також реєстраційний запис від 11 жовтня 2007 року № 3182 в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо заборони відчуження вказаної квартири. В іншій частині позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Львівського області від 03 серпня 2015 року, рішення районного суду в частині відмови в задоволенні вимог ОСОБА_3 щодо визнання кредитного договору недійсним скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5 - просить скасувати рішення апеляційного суду та рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, й ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги щодо визнання кредитного договору недійсним та залишити в силі рішення суду першої інстанції в частині задоволення її позовних вимог.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частково задовольняючи позов та визнаючи договір іпотеки недійсним, суд першої інстанції виходив із того, що сторони цього договору перед його укладенням не отримали письмової згоди органу опіки та піклування, хоча право користування спірним житловим приміщенням мала неповнолітня дитина. При цьому відмовляючи у задоволенні позову про визнання договору кредиту недійсним, суд послався на те, що надання позивачеві кредиту в іноземній валюті не суперечило діючому на той час законодавству України.

Частково скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову про визнання договору кредиту недійсним, апеляційний суд виходив із того, що умови кредитного договору є несправедливим, проте ОСОБА_3 пропустила строк позовної давності, про застосування якого просив відповідач. При цьому суд апеляційної інстанції послався на те, що на момент укладення договору іпотеки дитина у спірній квартирі не була зареєстрована та не проживала.

Проте повністю з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону судове рішення апеляційної інстанції не відповідає.

Судами встановлено, що 11 жовтня 2007 ОСОБА_3 уклала із ВАТ «Кредитпромбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельтабанк», кредитний договір, відповідно до умов якого отримала кредитні кошти у розмірі 25 тис. доларів США.

На забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором вони того ж дня уклали договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилалась на те, що банк, у порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів» не зазначив усіх даних, що стосуються сукупної вартості кредиту, та не мав права видавати кредит в іноземній валюті, оскільки не мав індивідуальної банківської ліцензії, умови договору кредиту є несправедливими, а при укладенні договору іпотеки не отримав згоди органу опіки та піклування, хоча у квартирі проживала неповнолітня дитина.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Скориставшись своїм правом, передбаченим п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України, суд апеляційної інстанції ухвалив рішення, мотивувальна частина якого не відповідає вимогам ст. 316 ЦПК України. Згідно з вимогами вказаної статті в мотивувальній частині рішення необхідно зазначити: мотиви зміни рішення, скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення; встановлені судом першої інстанції та не оспорені обставини, а також обставини, встановлені апеляційним судом, і визначені відповідно до них правовідносини; чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду.

У резолютивній частині необхідно зазначити: висновок апеляційного суду про зміну чи скасування рішення, задоволення позову або відмову в позові повністю чи частково; висновок апеляційного суду по суті позовних вимог; розподілу судових витрат; строк і порядок набрання рішенням законної сили та його оскарження.

Резолютивна частина рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. ст. 215, 316 ЦПК України, п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 19 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» про те, що резолютивна частина повинна мати вичерпні, чіткі, безумовні й такі, що випливають зі встановлених фактичних обставин, висновки по суті розглянутих вимог і залежно від характеру справи давати відповіді на інші питання, зазначені у ст. ст. 215-217 ЦПК.

Так, судом апеляційної інстанції у мотивувальній частині рішення встановлено, що рішення районного суду в частині вирішення позову про визнання договору іпотеки недійсним підлягає скасуванню з відмовою у задоволенні позову в цій частині, проте у резолютивній частині залишає рішення суду першої інстанції у цій частині без змін, хоча він задовольнив позов та визнав договір іпотеки недійсним.

Крім того, суду належить дослідити та дати оцінку доводам апеляційної скарги ОСОБА_3 щодо недійсності кредитного договору, при цьому звернути увагу на правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 02 грудня 2015 року № 6/1341цс15, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

Разом з тим, доводи касаційної скарги про те, що вимоги позивачки зводяться до захисту особистих немайнових прав, на які позовна давність не поширюється, безпідставні, оскільки предметом спору є недійсність кредитного договору, за яким вона отримала грошові кошти, отже це майнові вимоги.

Отже, рішення апеляційного суду не може вважатися законним і в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3, поданою представником - ОСОБА_5, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 03 серпня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

В.М. Колодійчук

О.В. Умнова

І.М. Фаловська