У х в а л а

9 вересня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Охрімчук Л.І.,

Сімоненко В.М.,

Яреми А.Г.,

розглянувши заяву фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України рішення Недригайлівського районного суду Сумської області від 4 вересня 2015 року, рішення Апеляційного суду Сумської області від 24 грудня 2015 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_5 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 про встановлення факту перебування в трудових відносинах, стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку,

в с т а н о в и л а :

Недригайлівський районний суд Сумської області рішенням

від 4 вересня 2015 року позов ОСОБА_5 задовольнив, встановив факт його перебування у трудовихвідносинах, стягнув із фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 (далі - ФОП ОСОБА_4.) 13 тис. 24 грн

8 коп. у рахунок погашення заборгованості із заробітної плати та 57 тис.

652 грн 79 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Апеляційний суд Сумської області рішенням від 24 грудня 2015 року рішення суду першої інстанції змінив, постановив стягнути заборгованість із заробітної плати в розмірі 13 тис. 136 грн 72 коп. та 58 тис. 126 грн 86 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 16 травня 2016 року касаційну скаргу ФОП ОСОБА_4 відхилила, рішення суду апеляційної інстанції залишила без змін.

8 липня 2016 року ФОП ОСОБА_4 звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд рішення Недригайлівського районного суду Сумської області від 4 вересня 2015 року, рішення Апеляційного суду Сумської області від 24 грудня 2015 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2016 року з передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстави неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, а саме Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 8 червня 2001 року

№ 260, статей 21, 24, 24-1, 29 Кодексу законів про працю України.

Обґрунтовуючи підставу подання заяви про перегляд зазначених судових рішень, передбачену пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, заявник посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 січня, 14 березня,

19 вересня 2012 року, 5 та 13 листопада 2014 року, 5 березня, 21 жовтня,

19 листопада 2015 року, в яких, на його думку, по-іншому застосовано вказані норми матеріального права.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження необхідно відмовити з огляду на таке.

За положенням пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодились суди апеляційної та касаційної інстанцій, виходив з доведеності факту перебування позивача і відповідача у трудових правовідносинах у період із 7 грудня 2010 року по 5 листопада 2011 року без відповідного юридичного оформлення та без проведення з відповідачем розрахунку при звільненні.

Разом з тим у наданих для порівняння ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ містяться такі висновки:

- в ухвалі від 18 січня 2012 року суд касаційної інстанції, залишивши рішення суду апеляційної інстанції без змін, погодився з його висновками про недоведеність факту перебування позивача у трудових відносинах з відповідачем;

- в ухвалі від 14 березня 2012 року суд касаційної інстанції, скасувавши ухвалені у справі судові рішення та ухваливши нове рішення про відмову в задоволенні позову, зазначив, що працівник заяву про укладення трудового договору не писав, у центрі зайнятості цей договір не реєструвався, а внески до Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України не сплачувались;

- в ухвалі від 19 вересня 2012 року суд касаційної інстанції, залишивши без змін ухвалені у справі судові рішення, зауважив, що трудовий договір між сторонами не укладався;

- в ухвалах від 5 та 13 листопада 2014 року та 21 жовтня 2015 року суд касаційної інстанції, залишивши без змін рішення судів апеляційної інстанції, зазначив, що позивачі не надали належних та допустимих доказів свого фактичного допущення до роботи;

- в ухвалі від 5 березня 2012 року суд касаційної інстанції, відмовляючи у відкритті касаційного провадження на ухвалені у справі судові рішення, звернув увагу на те, що позивач не довів факту перебування сторін у трудових відносинах, а виконання певного виду робіт не свідчить про укладення між сторонами трудового договору;

- в ухвалах від 19 листопада 2015 року суд касаційної інстанції, відмовляючи у відкритті касаційного провадження на рішення суду апеляційної інстанції зауважив, що позивачка не надав належних та допустимих доказів на підтвердження факту перебування у трудових правовідносинах з відповідачем, крім того позивачка отримувала допомогу по безробіттю у центрі зайнятості.

Отже, порівняння наведених судових рішень із судовими рішеннями, про перегляд яких подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ з тотожними предметами спору, підставами позову та аналогічними обставинами й однаковим застосуванням норм матеріального права у спірних правовідносинах дійшов протилежних висновків щодо заявлених вимог.

Ураховуючи наведене, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що заява є необґрунтованою, тому в допуску справи до провадження Верховного Суду України необхідно відмовити.

Керуючись частиною другою статті 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_5 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 про встановлення факту перебування в трудових відносинах, стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку за заявою фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України рішення Недригайлівського районного суду Сумської області

від 4 вересня 2015 року, рішення Апеляційного суду Сумської області

від 24 грудня 2015 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді Л.І. Охрімчук

В.М. Сімоненко

А.Г. Ярема