АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2016 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати по цивільним справам Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Макарова М.О.,

суддів Максюти Ж.І., Прозорової М.Л.,

при секретарі Самокиші О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 23 лютого 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на домоволодіння, визнання частково недійсним договору довічного утримання, визнання права власності на частину домоволодіння,-

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2013 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на домоволодіння, визнання частково недійсним договору довічного утримання, визнання права власності на частину домоволодіння, посилаючись на те, що 09 липня 1977 року між нею та ОСОБА_4 був укладений шлюб. Після реєстрації шлюбу вона стала спільно проживати зі своїм чоловіком в будинку його матері, ОСОБА_5, за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Таганрозька, буд. 16. Згодом зі згоди свекрухи, ОСОБА_5, 05 лютого 1979 року її було зареєстровано за даною адресою, де вона проживає та зареєстрована до теперішнього часу. На початку 1979 року свекруха дозволила їм з чоловіком побудувати на її території окремий будинок, який вони почали будувати з травня 1979 року, з окремим входом. Фактично ними були зроблені всі роботи, починаючи від закладки фундаменту до зведення стріхи та внутрішнього оздоблення. Все це вони робили власними силами та за власні кошти. За цей період ними була прибудована частина домоволодіння з окремим входом до прибудови загальною площею 61,7 кв.м. та житловою площею 42,0 кв.м. В іншій частині домоволодіння проживала раніше та продовжувала проживати до самої смерті свекруха позивача.

Перебуваючи у шлюбі у позивача народилася донька, ОСОБА_6, яка померла 14 жовтня 1994 року у віці 16 років, а 25 вересня 1999 року помер чоловік ОСОБА_3 ОСОБА_4 Вона сама залишилася проживати в їх будинку в тій частині, що була побудована нею з чоловіком за час шлюбу.

В подальшому 26 листопада 2012 року позивач дізналась про існування договору довічного утримання від 06 серпня 2003 року укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_2, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_7 Відповідно до сказаного договору ОСОБА_5 передала у власність ОСОБА_2 належні їй 68/100 частини житлового будинку № 16 по пров. Таганрогському в м. Дніпропетровську, що розташований на земельній ділянці площею 600 м2.

Позивач вважає, що цим договором грубо порушуються її права щодо права власності на збудований ними з чоловіком будинок під час шлюбу. Також позивач дізналась про існування свідоцтва про право особистої власності ОСОБА_5 на збудоване нею та її чоловіком домоволодіння, зареєстроване на свекруху позивача ще 11.08.1981 року. Позивач зазначає, що ОСОБА_5, за жодних обставин не мала права відчужувати належну позивачу частину спірного домоволодіння, у тому числі й укладати договір довічного утримання.

У звязку з чим позивач просила: визнати частково недійсним свідоцтво про право власності на 68/100 частин домоволодіння № 16 по провулку Таганрозському у місті Дніпропетровську в частині визнання права власності за ОСОБА_5 на 24/100 частини житлового будинку у зазначеному домоволодінні, а саме на частину прибудови «А11-1» загальною площею 61,7 кв.м. житловою площею 42,0 кв.м., яка складається з наступних приміщень: приміщення 1-2 - коридор площею 10,3 кв.м., приміщення 1-3 - санвузла площею 3,6 кв.м., приміщення 1-4 - кухні площею 5,8 кв.м., приміщення 1-5 - житлової кімната 24,2 кв.м., приміщення 1-6 - житлової кімнати площею 10,6 кв.м., приміщення 1-7 - житлової кімнати площею 7,2 кв.м., та яка входить до складу домоволодіння № 16 по провулку Таганрозькому у місті Дніпропетровську; визнати частково недійсним договір довічного утримання від 06 серпня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_7, та зареєстровано в реєстрі для реєстрації заборони за № 4, в частині передачі у власність ОСОБА_2 24/100 частини житлового будинку у спірному домоволодінні; визнати за нею право власності на 24/100 частини цього будинку.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 23 лютого 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено частково та ухвалено: визнати частково недійсним свідоцтво про право власності ОСОБА_5 на 68/100 частин домоволодіння №16 по провулку Таганрозькому в місті Дніпропетровську, видане відділом комунального господарства виконкому Амур-Нижньодніпровської райради м. Дніпропетровська від 11.08.1981 року, зареєстрованого у Дніпропетровському Інвентарбюро 11.08.1981 року за реєстровим № 186-21 в частині права власності ОСОБА_5П, на 24/100 частини вказаного домоволодіння; визнати частково недійсним договір довічного утримання від 06 серпня 2003 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 щодо 68/100 частин домоволодіння №16 по провулку Таганрозькому в місті Дніпропетровську, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_7Д, зареєстрованого в реєстрі за №3568 в частині права власності ОСОБА_2П, на 24/100 частини вказаного домоволодіння; скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на 24/100 частини домоволодіння №16 по провулку Таганрозькому в місті Дніпропетровську; визнати за ОСОБА_3 право власності на 24/200 частини домоволодіння №16 по провулку Таганрозькому в місті Дніпропетровську, які складаються з 1/2 частини наступних приміщень в прибудові А11-1 житлового будинку А-1 загальною площею 61,7 кв.м., житловою площею 42,0 кв,м.:1-2 коридору площею 10,3 кв.м., 1-3 санвузла площею 3,6 кв.м.,1-4 кухні площею 5,8 кв.м.,1-5 житлової кімнати площею 24,2 кв.м.,1-6 житлової кімнати площею 10,6 кв.м.,1-7 житлової кімнати площею 7,2 кв.м. Вирішено питання розподілу судових витрат, а в іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що домоволодіння № 16 по пров. Таганрозький в м.Дніпропетровську, відповідно до відомостей КП «ДМБТІ» від 23 квітня 2014 року, станом на 31 грудня 2012 року було зареєстровано за: 68/100 частин за ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності від 11 серпня 1981 року, виданого виконавчим комітетом Амур-Нижньодніпровської районної Ради народних депутатів відділом комунального господарства на підставі рішення виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної Ради народних депутатів від 26 червня 1981 року № 425/1; 1/2 частина (частка не перереєстрована) за ОСОБА_8М, на підставі договору купівлі-продажу від 16 серпня 1966 року, посвідченого Четвертою дніпропетровською державною нотаріальною конторою реєстр № 2-4501.

В подальшому 06 серпня 2003 року між ОСОБА_5 та відповідачем було укладено договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_7, зареєстрований в реєстрі за № 3568, державна реєстрація права власності здійснена 29 липня 2013 року згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

03 травня 2013 року ОСОБА_5 померла.

Крім того, встановлено, що син ОСОБА_5 ОСОБА_4 09 липня 1977 року уклав шлюб із позивачем по справі. Після шлюбу позивач стала спільно проживати з чоловіком у будинку його матері, ОСОБА_5 та була там зареєстрована, що підтверджується довідкою № 002432 квартального комітету № 1 від 01 грудня 2012 року. В період шлюбу, а саме у 1979 року з дозволу ОСОБА_5 подружжя власними силами та за власні кошти почало будувати на її території окремий будинок з окремим входом. Ними була прибудована частина домоволодіння з окремим входом до прибудови загальною площею 61,7 кв.м. та житловою площею 42,0 кв.м. В іншій частині домоволодіння проживала раніше та продовжувала проживати до самої смерті свекруха позивача ОСОБА_5 Рішенням виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної ради від 21 лютого 2003 року № 32/18 за заявою ОСОБА_5 було вирішено узаконити переобладнання в житловому будинку (житлова кімната 1-2 площею 22,9 кв.м., житлова кімната 1-4 площею 6,2 кв.м.) по пров. Таганрозському, 16 за ОСОБА_5, зазначено площу квартири № 1 житлового будинку 71,1 кв.м. Сім'єю позивача на особисті кошти, за придбані будматеріали та своїм трудом було збудовано прибудову, складаються з частини прибудови «А"-1» загальною площею 61,7 кв.м. житловою площею 42,0 кв.м., та які складаються з наступних приміщень: приміщення 1-2 - коридору площею 10,3 кв.м., приміщення 1-3 - санвузла площею 3,6 кв.м., приміщення 1-4 - кухні площею 5,8 кв.м., приміщення 1-5 - житлової кімната 24,2 кв.м., приміщення 1-6 - житлової кімнати площею 10,6 кв.м., приміщення 1-7 - житлової кімнати площею 7,2 кв.м., та які входять до складу житлового будинку в домоволодінні № 16 по провулку Таганрозькому у місті Дніпропетровську, яке має загальну площу 169,2 кв.м., житлову площу 100,3 кв.м.

Таким чином, частина домоволодіння належна ОСОБА_5 було поділено на дві окремі частини, в одній з яких проживала вона, а в іншій позивачка з чоловіком та донькою ОСОБА_6, яка загинула 14 жовтня 1994 року. Приміщення 1-1 - коридор площею 12,0 кв.м. залишилося в загальному користуванні останніх.

Відповідно до наданої технічної документації станом на 16 грудня 2013 року та матеріалів цивільної справи було встановлено, що за фактичним користуванням домоволодіння № 16 по провулку Таганрозькому в м. Дніпропетровськ розділене між трьома співвласниками та складається з двох житлових квартир: квартира №1 складається з наступних приміщень: прим. 1-2 (10,3м2) - коридор; прим. 1-3 (3,6м2) - санвузол; прим. 1-4 (5,8м2) - кухня; прим. 1 -5 (24,2м2 ) - житлова; прим. 1-6 (10,6м2 ) - житлова; прим. 1-7 (7,2м2 ) - житлова якими користується позивач по справі.; прим. 1-8 (6,2м2) - житлова; прим. 1-9 (22,9м2) - житлова; прим. 1-10 (1,0м2) - комора; 1-11 (2,6м2) - санвузол; 1-12 (3,6м2) - кухня; 1-13 (9,6м2) - коридор - якими користується відповідач по справі.; прим. 1-1 (12,0м2 ) - коридор знаходиться в спільному користуванні між сторонами. Входи до приміщень якими користуються співвласники квартири №1 є окремими. Квартирою №2 користується співвласник ОСОБА_8 В наданій технічної документації станом на 16.12.2013 дані з яких приміщень складається квартира №2 відсутні.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що між подружжям та ОСОБА_5П була домовленість щодо створення спільної власності згідно зі ст.112 ЦК України (в редакції 1963 року). Відповідно до ст. 113 цього кодексу, що діяв на час виникнення даних правовідносин, володіння, користування, розпорядження майном при спільній частковій власності провадиться за згодою всіх учасників.

Відповідно до вимог ст. 22 КПШС України, який діяв на час виникнення спірних правовідносин та ст. 60 СК України збудовані прибудови А11-1, а саме кімната 1-2, 1-3, 1-4, 15, 1-6, 1-7, які є складовою житлового будинку А-1 в домоволодінні № 16 по пров. Таганрозькому в м. Дніпропетровську підчас подружнього життя за спільні кошти є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з вимогами як ст. 22 КПШС, ст. 60 ч. 1 СК України та ст.368 ч.3 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу), а ч.3 статті 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу а згідно ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Так, під час розгляду справи в суді першої інстанції, а саме показаннями свідків було встановлено, що спірні приміщення були самовільно побудовані позивачем та її покійним чоловіком, останні не зверталасядо виконкому про їх узаконення, оскільки ніякого спору щодо користування ними не було, а все що було побудовано зареєстровано було за померлою свекрухою ОСОБА_9 Доказів, які б спростовували факт будування спірних прибудов сім'єю позивачки для власного проживання та за власні кошти, та в той же час давали б підстави переконатися у їх будівництві тільки ОСОБА_5 для власного проживання та за власні кошти, відповідачкою не надано та суду не доведено.

25 вересня 1999 року помер чоловік ОСОБА_3 ОСОБА_4 Позивачка сама залишилася проживати в їх будинку в тій частині, що була побудована нею з чоловіком за час шлюбу.

Згідно з висновком №873/874-15 від 01 грудня 2015 року судової будівельно-технічної експертизи, складеним Дніпропетровським НДІ судових експертиз, частка частини прибудови А11-1, а саме кімната 1-2, 1-3, 1-4, 1-5, 1-6, 1-7 згідно технічного паспорту станом на 16 грудня 2013 року, які є складовою житлового будинку А-1 в домоволодінні № 16 по пров. Таганрозькому в м. Дніпропетровську становить 24/100 частки.

Отже, суд першої інстанції правомірно визнав за ОСОБА_3 право власні на 24/200 частини домовлодіння № 16 по провулку Таганрозський в м. Дніпропетровську та прибудови до нього, а тому суд правомірно визнав частково недійсним свідоцтво про право власності ОСОБА_5 на 68/100 частин спірного домоволодіння, видане відділом комунального господарства виконкому Амур-Нижньодніпровської райради м. Дніпропетровська від 11 серпня 1981 року, зареєстрованого у Дніпропетровському Інвентарбюро 11 серпня 1981 року за реєстровим № 186-21 в частині права власності ОСОБА_5 на 24/100 частини вказаного домоволодіння та задовольнив позовні вимоги в частині визнання частково недійсним договору довічного утримання.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що суд безпідставно визнав за позивачем право власності на частину спірного будинку, колегія суддів вважає необгрунтованими, оскільки 68/100 частини спірного будинку, як зазначалося вище були побудовані саме позивачем та її покійним чоловіком, але зареєстровані вони були за померлою ОСОБА_5, а тому ця частина будинку і є спільною власністю подружжя.

Інші доводи апеляційної скарги про те, що суд не вірно дав оцінку зібраним по справі доказам та обставинам є необгрунтованими, оскільки вони фактично зводяться до одностороннього тлумачення регулюючого спірні правовідносини законодавства лише на свою користь та до переоцінки тих доказів, яким суд дав належну оцінку у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтувалося на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні у судовому засіданні, відповідно до вимог ст.212 ЦПК України.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що при розгляді справи, районним судом були виконані всі вимоги процесуального закону, спір вирішено у відповідності з нормами матеріального та процесуального права. Рішення є обґрунтованим, з повним відображенням обставин, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є правильними.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 23 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді