Справа № 152/1375/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 жовтня 2016 року Шаргородський районний суд Вінницької області

в складі головуючого судді Соколовської Т.О.

при секретарі Годованюк І.Л.

з участю

представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Шаргороді в залі суду справу за позовом ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3 сільської ради Шаргородського району Вінницької області про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування за законом,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2016 року ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2 на підставі довіреності від 12.09.2016 року, звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 сільської ради Шаргородського району Вінницької області про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування за законом.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 19 лютого 1999 року помер чоловік ОСОБА_2 ОСОБА_4, який постійно проживав і був зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_1. Після смерті ОСОБА_4 залишилось спадкове майно, на яке ОСОБА_2 має право як спадкоємець за законом. До складу спадщини, в тому числі входить і земельна частка (пай) на території ОСОБА_3 сільської ради, що належала ОСОБА_4 Спадщину після смерті чоловіка ОСОБА_2 прийняла шляхом вступу в фактичне володіння та управління спадковим майном. Сертифікат на право на земельну частку (пай) ОСОБА_4 було видано після його смерті 17.03.2000 року і втрачено. 07.09.2016 року приватним нотаріусом Шаргородського районного нотаріального округу ОСОБА_5 було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, у звязку з тим, що правовстановлюючий документ на спадкову земельну частку (пай) виданий після смерті спадкодавця і втрачений спадкоємцем, що є перешкодою у підтвердженні права спадкодавця на земельну частку (пай).

ОСОБА_1 просить визнати за ОСОБА_2 право на земельну частку (пай) площею 1,34 умовних кадастрових га, яка належала ОСОБА_4 на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ВН № 0453514, виданого Шаргородською РДА Вінницької області 17 березня 2000 року на підставі рішення Шаргородської РДА № 46 від 01.03.2000 року, зареєстрованого 17.03. 2000 року у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 694, в порядку спадкування за законом після смерті 19.02.1999 року її чоловіка ОСОБА_4

У судовому засідання представник позивача ОСОБА_2- ОСОБА_1 підтримав позовні вимоги, посилаючись на ті ж обставини, що і в позовній заяві.

Представник відповідача ОСОБА_3 сільської ради Шаргородського району Вінницької області в судове засідання не з'явився, хоча про місце і час розгляду справи був повідомлений належним чином. Від сільського голови ОСОБА_6 надійшла заява про розгляд справи у відсутності представника сільської ради, позовні вимоги визнає.

Вирішуючи спір, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

19 лютого 1999 року в с. Мурафа Шаргородського району Вінницької області помер ОСОБА_4, який постійно проживав і був зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.8).

Факт смерті ОСОБА_4 підтверджується свідоцтвом про смерть серії 1 АМ № 046057, виданим ОСОБА_3 сільською радою Шаргородського району Вінницькій області 22.02.1999 року (а.с.6).

Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина, що складається, в тому числі, з права на земельну частку (пай) площею 1,34 га, яка знаходиться на території ОСОБА_3 сільської ради Шаргородського району Вінницької області.

Із довідки Відділу Держгеокадастру у Шаргородському районі Вінницької області від 11.08.2016 року № 31-28-99.0-1341/2-16 вбачається, що відповідно до книги реєстрації сертифікатів на земельну частку (пай) на ім'я ОСОБА_4 був виданий сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ВН № 0453514, зареєстрований 17 березня 2000 року за № 694 на території ОСОБА_3 сільської ради Шаргородського району Вінницької області на підставі рішення Шаргородської райдержадміністрації від 01.03.2000 року № 46 (а.с.9).

Зазначений вище сертифікат на земельну частку (пай) був виданий після смерті ОСОБА_4 (а.с.6) і втрачений спадкоємницею ОСОБА_2

Факт перебування ОСОБА_4 та ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі підтверджується свідоцтвом про одруження серії 11 АБ №305559, виданим Жданівською сільською радою Шаргородського району Вінницької області 23.10.1973 року (а.с. 7).

Право на спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 у першу чергу має його дружина ОСОБА_2

Спадкоємців за заповітом та інших спадкоємців за законом на земельну частку (пай), які б прийняли спадщину у померлого ОСОБА_4 не має.

Відповідно до довідки виконкому ОСОБА_3 сільської ради Шаргородського району Вінницької області № 2427 від 09.08.2016 року ОСОБА_2 спадщину після смерті 19.02.1999 року її чоловіка ОСОБА_4 прийняла шляхом вступу у фактичне управління та володіння майном останнього (а.с.8).

07.09.2016 року приватним нотаріусом Шаргородського районного нотаріального округу Вінницької області ОСОБА_5 відмовлено ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну частку (пай), що належала ОСОБА_4, у зв'язку із відсутністю правовстановлюючого документу (а.с.11).

Встановленим судом фактам відповідають земельні та спадкові правовідносини, які регулюються ст.ст. 13,41,55 Конституції України, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, п.1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції" і є частиною національного законодавства України, ст.ст. 6, 524, 526, 548, 549 ЦК УРСР, ст.ст.81, 116, 125, 131 ЗК України.

Відповідно до ст.13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх субєктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі субєкти права власності рівні перед законом.

Згідно з ст.ст. 41, 55 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються законом. Кожен має право будь - якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

У п.26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

В силу ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 р., ратифікована Україною 17 липня 1997 р.) кожна людина, права і свободи якої, викладені у цій Конвенції, порушуються, має ефективний засіб захисту у відповідному національному органі.

Стаття 26 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ратифікованої Указом Президії Верховної Ради Української РСР N 2148-VIII від 19.10.73 року ; статті 7, 17 Загальної декларації прав людини прийнятої і проголошеної резолюцією 217 A (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року визначають, що всі люди рівні перед законом і мають право, без будь-якої різниці, на рівний їх захист законом. Кожна людина має право володіти майном як особисто так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном.

При цьому, в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Новоселецький проти України" від 11 березня 2003 року, "Федоренко проти України" від 1 червня 2006 року).

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 Постанови ПВС України від 12.06.2009 року №2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції").

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

При вирішенні даного цивільно правового спору суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004.

В силу ст. 116 ЗК України громадяни набувають право власності на земельні ділянки із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень.

Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав.

Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом (ст.126 ЗК України).

Статті 81, 131 ЗК України передбачають, що громадяни мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі прийняття спадщини, міни, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод.

Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку Державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку.

Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та не переходить до спадкоємців у порядку спадкування.

З огляду на те, що спадщина після смерті ОСОБА_4 відкрилася та була прийнята до 01 січня 2004 року, то правовідносини, що виникли, регулюються нормами Цивільного кодексу Української РСР 1963 року.

Зазначене відповідає пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року, розясненням, що містяться в абз.3 п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України за №7 від 30.05.2008 року "Про судову практику у справах про спадкування", а також позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, висловленій у п.1 Інформаційного листа "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" за № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року.

Відповідно до зазначених нормативних актів та розяснень, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. При вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилася і була прийнята до 01 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК України 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР.

Так, відповідно до ч.1 ст.6 ЦК УРСР встановлено перелік способів захисту цивільних прав шляхом: визнання цих прав; відновлення становища, яке існувало до порушення права, і припинення дій, які порушують право; присудження до виконання обовязку в натурі; компенсації моральної шкоди; припинення або зміни правовідношення; стягнення з особи, яка порушила право, завданих збитків, а у випадках, передбачених законом або договором, неустойки (штрафу, пені), а також іншими засобами, передбаченими законом.

Тобто, за змістом ст.6 ЦК УРСР кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, з позовом про визнання права.

За загальними положеннями про спадкування за ЦК УРСР 1963 року, зокрема згідно з ст. 524 ЦК УРСР, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця (ст. 525 ЦК УРСР).

Місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (ст.526 ЦК УРСР).

Статтею 548 ЦК УРСР передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Приписами ст. 524 ЦК УРСР та ст. З Указу Президента України "Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва" від 10 листопада 1994 року № 666/94 право на земельну частку успадковується спадкоємцями, оскільки спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року N 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" визначено, що член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай).

Право на земельну частку (пай), що отримують працівники, набувається ними на період з моменту прийняття рішення про виділення земельних часток (паїв) до завершення землевпорядних робіт, необхідних для виділення земельних часток (паїв) у натурі у вигляді земельних ділянок та видачі громадянам державних актів про право власності на землю.

Із досліджених судом доказів вбачається, що спадкодавець ОСОБА_4 у визначений законом спосіб не набув права власності на земельну частку (пай), що належала йому на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ВН № 0453514, зареєстрованого 17.03.2000 року за № 694 на території ОСОБА_3 сільської ради Шаргородського району Вінницької області на підставі рішення Шаргородської райдержадміністрації від 01.03.2000 року за № 46.

Вказаний сертифікат виданий після смерті спадкодавця і втрачений спадкоємницею, що є перешкодою для видачі нотаріусом свідоцтва про право на спадщину на земельну частку (пай).

Згідно з п.3.5 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, у разі втрати, пошкодження сертифіката про право на земельну частку (пай) видача нового сертифікату на ім'я спадкодавця спадкоємцям особи, яка мала право на земельну частку (пай), не передбачена. Отже, належним способом захисту прав спадкоємців у разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину на земельну частку (пай) є звернення спадкоємців з вимогами про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування.

Відтак, оскільки ОСОБА_4 мав право на земельну частку (пай), то і позивач ОСОБА_2 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 вправі порушувати питання про успадкування цієї земельної частки (паю) з послідуючим проведенням землевпорядних робіт, необхідних для виділення земельної частки (паю) у натурі у вигляді земельної ділянки та отриманням свідоцтва про право власності на землю.

Визнання за позивачем ОСОБА_2 права на земельну частку (пай) не порушує права, свободи чи охоронювані законом інтереси інших осіб.

Керуючись ст.ст. 13,41,55 Конституції України, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, п.1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 Конвенції" і є частиною національного законодавства України, ст.ст. 6, 524, 526, 548, 549 ЦК УРСР, ст.ст.81, 116, 125, 131 ЗК України, ст. 10, 11, 60, 208, 209, 212- 215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3 сільської ради Шаргородського району Вінницької області про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування за законом - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 після смерті 19 лютого 1999 року її чоловіка ОСОБА_4 право на земельну частку (пай) площею в 1,34 умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі, вартістю 14563 (чотирнадцять тисяч пятсот шістдесят три) гривні 58 копійок станом на 19.02.1999 року, яка знаходиться на території ОСОБА_3 сільської ради Шаргородського району Вінницької області і належала ОСОБА_4 на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ВН № 0453514, виданого Шаргородською РДА Вінницької області 17 березня 2000 року на підставі рішення Шаргородської районної державної адміністрації № 46 від 01.03.2000 року, зареєстрованого 17.03.2000 року у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 46.

Згідно ст.ст. 223, 294, 296 ЦПК України, рішення суду може бути оскаржене у апеляційному порядку до Апеляційного суду Вінницької області через Шаргородський районний суд Вінницької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: Т.О. Соколовська