АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/171/16 Справа № 201/6614/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Антонюк О. А. Доповідач - Романюк М.М.
16 березня 2016 року м. Дніпропетровськ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 березня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі :

головуючого Романюк М.М.

суддів Котушенко С.П., Красвітної Т.П.

при секретарі Порубай М.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 08 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" про стягнення суми авансового внеску по договору фінансового лізингу, відшкодування моральної шкоди і стягнення витрат,

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернувся до суду з зазначеним вище позовом 23 квітня 2015 року. В обґрунтування заявлених вимог посилався на те, що 23 серпня 2012 року він уклав договір фінансового лізингу строком на 60 місяців, предметом якого став автомобіль "Cheri Tigo", вартістю 57 000 грн. На виконання умов цього договору позивач вніс авансовий платіж в розмірі 21 200 грн. та застрахував вказаний автомобіль, вигодонабувачем став відповідач. Оскільки у ОСОБА_2 погіршився майновий стан через що, він був позбавлений можливості своєчасно вносити платежі, внаслідок чого виникла заборгованість, 31 березня банк вилучив автомобіль, який було продано з торгів, а кошти використані на погашення платежів позивача. З урахуванням того, що сума 21 200 грн. була внесена в рахунок авансу, а не платежу по договору, приймаючи до уваги, що договір лізингу не закінчився, позивач просить стягнути з відповідача внесений авансовий платіж в сумі 21 200 грн., оскільки ця сума перевищує борг та на відшкодування завданої моральної шкоди 10 000 грн. і судові витрати по справі.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 08 липня 2015 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, колегія суддів, дійшла до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає на таких підставах.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з їх необґрунтованості та безпідставності.

З даним висновком погоджується і колегія апеляційного суду виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 23 серпня 2012 року ОСОБА_2 було подано до ТОВ "Автоприват" заяву про приєднання до публічного договору №DD00A8, якою останній дав свою згоду на приєднання до зазначеного договору про надання фінансового лізингу за яким, лізингодавець передає лізингоодержувачу в лізинг автомобіль "Cheri Tigo" зі строком лізингу на 60 місяців за умови внесення авансу в розмірі 21 200 грн. на транзитний рахунок НОМЕР_2 відкритий у ПАТ КБ "ПриватБанк".

04 вересня 2012 року ОСОБА_2 отримав сертифікат НОМЕР_3 на придбання у кредит автомобіля "Cheri Tigo" вартістю 44 500 грн. за умови внесення суми у розмірі не менше 21 200 грн., що складається з: внеску на придбання автомобіля в розмірі не менше 13 407 грн. 43 коп., внеску по відшкодуванню витрат по реєстрації автомобіля, придбання та встановлення пристрою GPS в розмірі 4 267 грн. 47 коп., внеску по відшкодуванню витрат зі страхування 3 225 грн. 10 коп.

14 вересня 2012 року було складено акт приймання-передачі автомобіля НОМЕР_1 вартістю 47 500 грн. згідно якого, лізингодавець ТОВ "Автоприват" передав, а лізингоодержувач ОСОБА_2 прийняв вказаний автомобіль, який того ж дня було застраховано, згідно договору страхування наземного транспорту №DDHCA1-137U0YC.

Згідно ч.1 ст.627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.

Аналогічне визначення договору лізингу міститься і у статті 1 Закону України "Про фінансовий лізинг".

Отже, з аналізу зазначених матеріально-правових норм можна дійти висновку, що суть укладення договору фінансового лізингу полягає: для лізингодавця - у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а у лізингоодержувача - у можливості користуватися предметом лізингу та придбати його у власність після виконання умов договору.

Згідно ст.16 Закону України "Про фінансовий лізинг", сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Частиною 4 статті 653 ЦК України встановлено, що сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язаннями до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

З урахуванням того, що ОСОБА_2 було внесено на виконання умов договору суму у розмірі 21 200 грн., яка в себе включає частину вартості предмета лізингу, внески по відшкодуванню витрат по реєстрації автомобіля, придбання та встановлення пристрою GPS, витрати зі страхування, приймаючи до уваги, що з останнім було узгоджено графік лізингових платежів, де зазначено, що сума в розмірі 13 452 грн. 43 - це є сумою на відшкодування частини вартості предмета лізингу, висновок суду першої інстанції щодо безпідставності заявлених вимог є вірним, оскільки вказані кошти є платежами за договором лізингу, в тому числі і лізинговий платіж, а тому не можуть розглядатись як авансовий платіж, у зв'язку з чим не підлягають поверненню.

Крім того, відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Позивач має довести, що його право порушено, невизнане чи оспорюються і обрати спосіб його захисту відповідно до ст.16 ЦК України.

З урахуванням того, що спір виник з приводу договірних відносин між ОСОБА_2 та ТОВ "Автоприват", де останній є юридичною особою, позивач звертаючись до суду з даним позовом до ПАТ КБ "ПриватБанк" невірно визначився з колом осіб, оскільки останній не має жодного відношення до договору фінансового лізингу, а є лише юридичною особою, яка відкрила транзитний рахунок для зарахування коштів на виконання вказаного договору.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи апелянта не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення апелянтом норм права.

Відповідно ж до ст.212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Встановивши факти та зумовлені ними правовідносини, суд першої інстанції правильно застосував правові норми та ухвалив правильне по суті рішення, підстав для скасування якого колегія суддів не знаходить.

Керуючись ст.ст.307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 08 липня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя М.М.Романюк

Судді: С.П.Котушенко

Т.П.Красвітна