Провадження № 2/201/2602/2016
РІШЕННЯ

Іменем України

10 жовтня 2016 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі головуючого судді Наумової О.С., при секретарі Ляховій І.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Мегабанк» про визнання недійсними пунктів 4.3, 4.4, 4.10, 6.1, 6.2, 6.3 кредитного договору від 21.03.2016р. №14-722-821-2-16-Г, стягнення 1 200,00 грн. комісійної винагороди, сплаченої за розрахунково-касове обслуговування, визнати недійсним положення п.4.5 кредитного договору від 21.03.2016 № 14-722-821-2-16-Г в частині суми щомісячного платежу та зобов'язання сплачувати щомісячну комісійну винагороду, стягнення переплати за кредитним договором від 21.03.2016 №14-722-821-2-16-Г в сумі 1 938,66 грн., стягнення моральної шкоди у розмірі 1 378,00 грн., -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «Мегабанк» про визнання недійсними пунктів 4.3, 4.4, 4.10, 6.1, 6.2, 6.3 кредитного договору від 21.03.2016р. №14-722-821-2-16-Г, стягнення 1 200,00 грн. комісійної винагороди, сплаченої за розрахунково-касове обслуговування, визнати недійсним положення п.4.5 кредитного договору від 21.03.2016 №14-722-821-2-16-Г в частині суми щомісячного платежу та зобов'язання сплачувати щомісячну комісійну винагороду, стягнення переплати за кредитним договором від 21.03.2016 №14-722-821-2-16-Г в сумі 1 938,66 грн., стягнення моральної шкоди у розмірі 1 378,00 грн. (з урахуванням уточнених вимог).

В обґрунтування позову зазначила, що між нею та ПАТ «Мегабанк» укладено кредитний договір № 14-722-821-2-16-Г від 21.03.2016р., на підставі якого вона отримала кредит в сумі 12 000 грн. зі строком повернення до 20.03.2019р. та сплатою процентів у розмірі 15% за користування кредитом.

Пунктом п. 4.3 кредитного договору встановлена сплата за розрахункове-касове обслуговування в день надання кредиту комісійної винагороди у розмірі 10% від суми кредиту. Згідно із п. 4.4 договору, щомісячна комісійна винагорода становить 3% від суми кредиту. Пунктом п. 4.5 договору передбачений щомісячний платіж, який включає ануїтетний платіж та суму щомісячної комісійної винагороди складає 778,15 грн.

Пункт 1.4 кредитного договору розкриває поняття ануїтетного платежу, та встановлює, що повернення кредиту та сплата процентів за користування ним здійснюється щомісячними ануїтетними платежами передбаченими договором. Тобто 12 000 грн. сплачуються ануїтетними платежами, які направляються на погашення суми кредиту і процентів за користування ними, і поняттям ануїтетних платежів згідно п.1.4 кредитного договору не включає в себе сплату інших платежів - комісій.

Відповідальність позивача згідно п.6.1 кредитного договору за несвоєчасне погашення ануїтетних платежів складає потрійний розмір облікової ставки НБУ за кожен день прострочки платежу від несвоєчасно сплаченої суми.

Згідно п.6.2 кредитного договору позивач сплачує відповідачу штраф у наступних випадках: за невиконання прийнятих на себе зобов'язань щодо сплати ануїтетних платежів та комісійної винагороди - у розмірі 10% від несвоєчасно сплаченої суми; за невиконання п.3.2.1 договору - у розмірі 45% від суми кредиту; за використання кредиту не за цільовим призначенням - у розмірі 25% від суми кредиту, що використано не за цільовим призначенням; за невиконання будь-яких інших прийнятих на себе зобов'язань за договором - у розмірі 10% від суми отриманого кредиту.

Відповідно до п.6.3 кредитного договору у разі порушення строків сплати ануїтет них платежів та комісійної винагороди понад 90 календарних днів, позивач сплачує відповідачу штраф у розмірі 45% від суми кредиту.

Пункт 4.10 кредитного договору встановлює, що у разі порушення строків сплати ануїтетних платежів та комісійної винагороди понад 90 днів відповідач обліковує кредитну заборгованість в повному обсязі на відповідному рахунку простроченої заборгованості, вчиняє інші дії та застосовує штраф передбачений п.6.3 договору.

Додатком №1 до кредитного договору встановлено графік та суми платежів.

Проте всупереч вимог ст.ст. 11, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», п. 3.4, п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління НБУ від 10.05.2007 №168, кредитний договір укладено без детального розпису предмету супутніх послуг, їх змісту та призначення.

Зазначає, що до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту, відповідно до ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах. Умови договору є несправедливими, відповідно до ч. 2 ст.18 вказаного Закону, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. При цьому, несправедливими, є встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором.

За прострочення виконання зобов'язання з повернення кредитних коштів або сплати процентів за користування кредитом, відповідно до п.4.8, п.6.1-6.3 кредитного договору, передбачена непропорційно велика сума компенсації, яка в сукупності складає понад 50% вартості продукції.

Кредитний договір встановлює відповідальність за одноразове прострочення повернення кредиту у розмірі 55 відсотка за один квартал (п.4.8, п.6.2, п.6.3), якщо не рахувати інші неустойки (п.6.1, п.6.2), що є абсолютно непропорційно великою сумою компенсації і суперечить вимогам законодавства.

В порушення вимог ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», п.п. 3.1., 3.4. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління НБУ від 10.05.2007 №168, кредитодавець не повідомив споживача у письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо), не зазначив в договорі детальний розпис вартості кредиту для споживача.

Сплата на користь банка комісійної винагороди у розмірі 10% від суми кредиту (1 200,00 грн.) передбачена п.4.3. кредитного договору, у розмірі 3% передбачена п.4.4 договору. Але в договорі не розкрито відповідно до вимог п. 3.1, 3.4. вказаних Правил, вид і предмет супутніх послуг, за які стягується комісійна винагорода. При цьому, додаток 1 до кредитного договору, всупереч зразку, затвердженому Правилами, містить лише графу з назвою «розмір щомісячної комісійної винагороди», без розкриття змісту та призначення цієї винагороди.

Посилаючись на норми ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, зазначає, що вказані умови кредитного договору не відповідають вимогам цивільного законодавства, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а тому є недійсними, так як умови пунктів 4.3, 4.4, і як наслідок п. 4.5 (частково), п.6.1, п.6.2, п.6.3 кредитного договору, суперечать вимогам ст. 42 Конституції України, ст. 1054 ЦК України, ст. 11, 18, 15 Закону України «Про захист прав споживачів», п. 3.1., 3.4. Правил.

Також зазначає, що згідно квитанцій від 21.03.2016 позивач сплатила на користь банку 200 грн. комісійної винагороди та 415 грн. на погашення заборгованості по кредиту. Квитанцією від 14.04.2016 сплачено 780 грн. погашення заборгованості по кредиту. Загальна сума сплачених грошових коштів за кредитним договором складає 2 470 грн., з яких на погашення заборгованості по кредиту банком зараховано 780 грн. Якщо додати до цієї суми 415 грн., то дорівнює 1 195 грн., з яких на погашення основної суми кредиту відповідачем зараховано 12 000 грн. За вирахуванням 11 190, 74 грн. (тіло кредиту станом на 08.07.2016), сума 809, 26 грн. буде дорівнювати погашенню за три місяці (268, 15 грн.+266, 28 грн.+274, 83 грн.) згідно графіку додатку 1 до договору.

Таким чином, якщо від суми кредиту 12 000 грн. відняти 2 470 грн., дорівнює 9 530 грн. - сума боргу, на яку згідно п.1.1 договору нараховуються 15% річних, і за три місяці складає 3,75%. 9 530 грн. помножити на 3,75% додати 9 530 грн., дорівнює 9887,38 грн. фактичній сумі боргу за три місяці.

До того ж, враховуючи душевні страждання та необхідність додаткових зусиль з боку позивача для організації свого життя, пов'язаних із необхідністю шукати додаткові кошти для сплати за кредитним договором, звертатися за правовою допомогою, захищати свої інтереси в суді та виконавчій службі, керуючись, посилаючись на ст. 23 ЦК України, п. 5 ч. 1 ст.4, ч. 2 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», позивач просить стягнути з відповідача 1 378 грн. моральної шкоди

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував, зазначивши, що позивач підписала договір та додаток до інформаційного листа, який містить розрахунок орієнтованої вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки. В даному додатку розшифровані витрати по кредиту, погашення комісії. Відтак позивач погодилась з умовами договору. Штрафні санкції позивачу навіть не нараховувалися, оскільки банк не скористався цим правом. Тому просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Вислухавши в судовому засіданні представників сторін, вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд у межах заявлених позовних вимог (ст. 11 ЦПК України), встановив наступне.

Між ОСОБА_1 та ПАТ «Мегабанк» укладено кредитний договір № 14-722-821-2-16-Г від 21.03.2016р., на підставі якого ОСОБА_1 отримала кредит в сумі 12 000 грн. зі строком повернення до 20.03.2019 та сплатою процентів у розмірі 15% за користування кредитом (а.с. 7 - 13).

Пунктом п. 4.3 кредитного договору встановлена сплата за розрахункове-касове обслуговування в день надання кредиту комісійної винагороди у розмірі 10% від суми кредиту.

Згідно із п. 4.4 договору, щомісячна комісійна винагорода становить 3% від суми кредиту.

Пунктом п. 4.5 договору передбачений щомісячний платіж, який включає ануїтетний платіж та суму щомісячної комісійної винагороди складає 778,15 грн.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Оскільки відповідно до умов вказаного кредитного договору банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 25 вересня 2013 року № 6-80цс13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 визначено, що положення пп. 22, 23 ст. 1, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв'язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

За правилами ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу.

Як видно з матеріалів справи позивач ОСОБА_1 підписала Інформаційний лист банку (а.с. 40), в якому вказано, що кредит погашається згідно графіку наведеного у додатку до кредитного договору (попередній розрахунок міститься у додатку до інформаційного листа). Погашення заборгованості за кредитом, сплата процентів за його користування та комісійних винагород банку позичальник може здійснювати шляхом утримання коштів із заробітної плати, внесення готівки до каси, переказу через підприємства зв'язку або через інші банки. Орієнтовану сукупну вартість кредиту з урахуванням всіх платежів наведено у додатку до інформаційного листа.

ОСОБА_1 підписала вказаний додаток до Інформаційного листа, в якому вказана сума погашення основного боргу, процентів, а також сума одноразової комісійної винагороди - 1 200,00 грн., погашення комісії - по 360,00 грн. на місяць, витрати на добровільне страхування - 180,00 грн. на рік (а.с. 39).

У ч. 4 ст. 1068 ЦК України передбачено, що клієнт зобов'язаний сплатити плату за виконання банком операцій за рахунком клієнта, якщо це встановлено договором.

Відповідно до п. 22.8. ст. 22 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» розрахунково-касове обслуговування клієнтів здійснюється банками на договірній основі.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір про надання фінансових послуг повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків.

У кредитному договорі (п.п. 4.3., 4.4.) комісія за розрахункове обслуговування та комісія за супровід кредитного договору визначені у процентному відношенні від суми кредиту, відповідно 10,0 % та 3,0 %, і є незмінними величинами. Такі умови не суперечать як положенням ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», так і затвердженому сторонами графіку платежів, згідно з яким боржник повинен сплачувати щомісяця фіксовану суму.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківський кредит - будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. З урахуванням вищезазначеного до переліку супутніх послуг, які можуть бути надані споживачеві при наданні банком споживчого кредиту, зокрема, можуть відноситися: відкриття поточного (карткового) рахунку, здійснення розрахунково-касового обслуговування, забезпечення обслуговування кредитної заборгованості тощо.

З урахуванням викладених норм, розрахункове обслуговування чи обслуговування кредитної заборгованості є супутньою послугою, за надання якої можливе встановлення комісії.

Пункти 3.1, 3.6. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, передбачають, що банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх сукупних послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, зазначивши таке: перелік, розмір всіх комісій банку, що пов'язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, в тому числі комісії з обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування тощо, і не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку, зокрема за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо).

Частиною 4 ст. 1068 ЦК України передбачено, що клієнт зобов'язаний сплатити плату за виконання банком операцій за рахунком клієнта, якщо це встановлено договором.

Стаття 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність» передбачає, що комерційні банки самостійно встановлюють процентні ставки та комісійну винагороду по своїх операціях.

Згідно зі ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договором) між клієнтом та банком.

У пунктах 3.1.1., 3.1.2. кредитного договору передбачено розрахункове обслуговування позичальника - відкриття позичкового рахунку № НОМЕР_2, відкриття рахунку для обліку нарахованих процентів № НОМЕР_1.

В договорі комісія визначена сталим процентним показником і сторонами договору обраний порядок розрахунку комісії шляхом встановлення її через значення проценту від суми кредиту.

При укладанні кредитного договору позичальник ОСОБА_1 знала про вищезазначені договірні умови і свідомо погоджувалася з ними (ст. 627 ЦК України), про що свідчать п.п. 5.6., 5.7. кредитного договору, відповідно до яких остання була ознайомлена з умовами кредитування в повному обсязі. Договір був підписаний сторонами без будь-яких зауважень чи застережень щодо його умов.

Крім того, в разі незгоди з умовами кредитного договору позивач мала можливість скористатись своїм правом, визначеним ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якого споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Проте таким правом ОСОБА_1 не скористалася, що свідчить про її згоду з усіма умовами договору, про що також свідчить про повне виконання договору.

З урахуванням викладеного суд доходить висновку про те, що встановлені п.п. 4.3., 4.4., 4.5. кредитного договору комісійні виплати не протирічать чинному законодавству і є характерними для відносин банківського кредиту при укладенні сторонами кредитного договору. Наведені норми законодавства спростовують доводи позивача щодо недійсності умов кредитного договору, які передбачають нарахування банком комісії за надання кредиту та обслуговування кредитної заборгованості.

З врахуванням того, що в момент укладення спірного кредитного договору було доведено до відома графік погашення кредиту і він з цим погодився та протягом тривалого часу дотримувався при сплаті коштів, судова колегія прийшла до висновку, що з сторони банку для позивача було належно доведено інформацію про сукупну вартість кредиту

Таким чином суд вважає безпідставними посилання позивача на те, що банк не надав їй повну та об'єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту, чим ввів в оману позивача щодо реальної процентної ставки, абсолютного значення подорожчання кредиту та кінцевої загальної суми кредиту.

Відтак, суд не приймає доводи позивача, що умови договору, визначені у п.п. 4.3., 4.4., 4.5. та п. 4.10 (в частині положень про сплату щомісячного платежу із комісійною винагородою) не відповідають вимогам ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», адже банком повідомлено споживача у письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема і витрати на страхування), та зазначено детальний розпис вартості кредиту для споживача.

Стосовно вимог про визнання недійсним п. 6.1. кредитного договору, суд зазначає, що санкції за несвоєчасне погашення ануїтетних платежів у вигляді пені у розмірі потрійної облікової ставки Національного банку України за кожний день прострочки платежу від несвоєчасно сплаченої суми не є підставою визнавати даний пункт недійним, оскільки сторони вправі передбачити в договорі таку відповідальність.

Така правова позиція викладена в рішенні Конституційного Суду України від 01.07.2013 № 7-рп/2013 у справі щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», де зазначено, що обмеження щодо розміру пені, передбачені Законом України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» розповсюджується лише на правовідносини, суб'єктами яких є підприємства та фізичні особи суб'єкти підприємницької діяльності.

Суд також вважає, що не є обґрунтованою позиція позивача щодо визнання недійсним п. 6.2. кредитного договору, яким передбачено, що позичальник сплачує відповідачу штраф у наступних випадках: за невиконання прийнятих на себе зобов'язань щодо сплати ануїтетних платежів та комісійної винагороди - у розмірі 10% від несвоєчасно сплаченої суми; за невиконання п.3.2.1 договору - у розмірі 45% від суми кредиту; за використання кредиту не за цільовим призначенням - у розмірі 25% від суми кредиту, що використано не за цільовим призначенням; за невиконання будь-яких інших прийнятих на себе зобов'язань.

Судом встановлено, що позивачу була надана інформація про сукупну вартість кредиту - процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов'язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

При цьому враховано, що в момент підписання договору про надання про надання кредиту позивач була ознайомлена з усіма умовами договору, тому немає підстав вважати, що банк не надав їй, як споживачу фінансових послуг у галузі споживчого кредитування, повної інформації про умови кредитування та детальний розпис загальної вартості кредиту.

Відповідно до ст.18 Закону України «Про захист прав споживача» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Згідно роз'яснень п.20 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ч. 2 ст. 551 ЦК України).

Укладений кредитний договір є публічним, тобто його умови є рівними і для інших позичальників, про його умови позичальник був повідомленим до моменту його підписання, тобто мав змогу на свій розсуд погодитись чи не погодитись з запропонованими умовами, скористатись іншою кредитною установою.

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. При цьому, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Виходячи із принципів диспозитивної, публічності кредитного договору, суд приходить до висновку, що позивач добровільно погодилася при укладенні кредитного договору на умови щодо сплати штрафних санкцій, не порушувала питання про його розірвання, а отже, не вважала його несправедливим. Тому пункт 6.2. кредитного не може бути визнаний недійсним, так як відповідає вимогам чинного законодавства.

Що стосується визнання недійсним п. 6.3. кредитного договору, суд вважає, що дані вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Зазначений висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України у справі № 6-2003цс15 від 21 жовтня 2015 року.

Отже, нарахування позивачем пені за порушення строків погашення кредиту, відсотків (п.6.1. договору) та нарахування штрафу за порушення строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань (п. 6.3. договору) є подвійною цивільно-правовою відповідальністю за одне і те саме порушення.

Окрім того, підлягає визнанню частково недійсним з тих же підстав пункт 4.10 кредитного договору, який містить положення про відповідальність позивача у вигляді штрафу, передбаченому п. 6.3. договору, у разі порушення строків сплати ануїтетних платежів та комісійної винагороди понад 90 днів.

Щодо відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог про відшкодування моральної шкоди позивач посилалася на п. 5 ч. 1 ст. 4 Закон України «Про захист прав споживачів», згідно якої споживачі мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону.

Права споживача в разі придбання ним продукції у кредит регулюються статтею 11 даного Закону, яка не передбачає права споживача на відшкодування моральної шкоди.

Крім того, укладеним між банком та позивачем кредитного договору не передбачено обов'язку відшкодування моральної шкоди сторонами у випадку порушення передбачених договором зобов'язань.

Отже, правовідносини, що виникли між сторонами у даній справі, є договірними, тому відшкодування моральної шкоди, у випадку їх порушення, законом не передбачено.

Крім того слід зазначити, що у п.5 Постанови Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» закріплено, що суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Позивач відповідно до вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України не надано належних та допустимих доказів спричинення їй моральної шкоди діями відповідача. Тому вимоги про відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягають.

Оскільки суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову, то судові витрати відповідно до ст. 88 ЦПК України, відносяться за рахунок держави.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 10, 11, 15, 57, 77, 88, 209, 214-215, 224-225, 256-259 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Мегабанк» про визнання недійсними пунктів 4.3, 4.4, 4.10, 6.1, 6.2, 6.3 кредитного договору від 21.03.2016р. №14-722-821-2-16-Г, стягнення 1 200,00 грн. комісійної винагороди, сплаченої за розрахунково-касове обслуговування, визнати недійсним положення п.4.5 кредитного договору від 21.03.2016 №14-722-821-2-16-Г в частині суми щомісячного платежу та зобов'язання сплачувати щомісячну комісійну винагороду, стягнення переплати за кредитним договором від 21.03.2016 №14-722-821-2-16-Г в сумі 1 938,66 грн., стягнення моральної шкоди у розмірі 1 378,00 грн. - задовольнити частково.

Визнати недійсним пункт 4.10 кредитного договору від 21.03.2016р. №14-722-821-2-16-Г, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ «Мегабанк» - в частині сплати штрафу у розмірі, передбаченому пунктом 6.3 цього договору за невиконання прийнятих на себе зобов'язань щодо сплати ануїтетних платежів та комісійної винагороди.

Визнати недійсним пункт 6.3 кредитного договору від 21.03.2016р. №14-722-821-2-16-Г, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ «Мегабанк».

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Вступна та резолютивна частини рішення прийняті у нарадчій кімнаті та проголошені у судовому засіданні 10 жовтня 2016 року. Рішення у повному обсязі cкладено 13 жовтня 2016 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О.С. Наумова