АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2016 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м.Києва в складі:

Головуючого - судді Поліщук Н.В.

суддів Білич І.М., Поливач Л.Д.

за участю секретаря Горбачової І.В.

позивача ОСОБА_1

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Оболонського районного суду м.Києва від 10 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та процентів, -

ВСТАНОВИЛА:

В листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_2 1400 доларів США боргу за договором позики та 1696,94 доларів США процентів.

Вимоги обґрунтовує тим, що 21 листопада 2014 року надав ОСОБА_2 позику у сумі 14200 доларів США строком по 28 липня 2015 року. Після закінчення строку виконання зобов»язання відповідач повернув частину боргу, проте 1400 доларів США не повернуто.

Посилаючись на викладені обставини, просить стягнути залишкову суму боргу та проценти відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України за період з 21 листопада 2014 року до 28 липня 2015 року, що нараховані на суму наданої позики.

Заочним рішенням Оболонського районного суду м.Києва від 10 березня 2016 року позовні вимоги задоволено, вирішено стягнути з ОСОБА_2 1400 доларів США боргу за договором позики та 1696,94 доларів США процентів. Вирішено питання щодо судових витрат та компенсації витрат на правову допомогу.

Не погодившись з ухваленим рішенням, ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати та ухвалити нове про повернення справи на повторний розгляд.

В апеляційній скарзі посилається на несвоєчасне повідомлення про розгляд справи, що унеможливило реалізацію процесуальних прав відповідача.

З посиланням на те, що правовідносини сторін є не позиковими, а кредитними, зазначає, що право надавати кредити належить тільки банкам та фінансовим установам.

Зазначає, що проценти відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України не можуть нараховуватись на зобов»язання, яке виникло в іноземній валюті.

Посилається на те, що у розписці не встановлено фінансових санкцій та уважає неправильною формули розрахунку процентів.

В судовому засіданні позивач проти доводів апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Інші учасники цивільного процесу в судове засідання не з»явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені судом належним чином.

Відповідно до ст.305 ЦПК України колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності осіб, що не з»явились в судове засідання.

Заслухавши доповідь судді, пояснення позивача, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції установлено, що 21 листопада 2014 року ОСОБА_1 надав ОСОБА_2 позику у сумі 14200 доларів США строком по 28 липня 2015 року, про що складено розписку.

Відповідно до розписки ОСОБА_1 від 27 вересня 2015 року, останній підтверджує часткове виконання зобов»язання ОСОБА_2 за розпискою від 21 листопада 2014 року та зазначає, що невиконаним є зобов»язання у сумі 1400 доларів США.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, установивши факт виконання зобов»язання не у повному обсязі, дійшов висновку про стягнення неповернутої частини боргу, а також процентів, що нарахованих на суму всю позики відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України за період, на який вона надавалась.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно з вимогами ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Доводи апеляційної скарги, що правовідносини сторін не мають характеру позикових правовідносин і їх слід вважати кредитними, безпідставні та не ґрунтуються на вимогах закону.

Правовідносини сторін виникли між двома фізичними особами, врегульовані параграфом 1 глави 71 ЦК України, яка надає громадянам право надавати у позику належні їм грошові кошти.

Законодавство, зокрема ст.192 глави 13 (Речі. Майно) ЦК України та ст.2 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» №15-93від 19 лютого 1993 року, визначає, що фізичні особи можуть бути суб»єктами права власності на іноземну валюту.

В той же час, законодавство обмежує сферу використання такої валюти.

Відповідно до статті 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно із частиною 1 статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частина 3 статті 533 ЦК України).

Відповідно до ч.2 ст.524 ЦК України сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Відповідно до ч.2 ст.533 ЦК України якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

З урахуванням обмеженої сфери використання іноземної валюти та установленого способу виконання зобов»язання (у національній валюті), сума боргу, яка виникла в іноземній валюті та підлягає стягненню з відповідача повинна визначатись за правилом ч.2 ст.533 ЦК України, тобто в іноземній валюті, але з виконанням в національній валюті.

Відтак, судом першої інстанції вірно установлено, що правовідносини сторін виникли із договору позики та врегульовані ст.ст. 1046-1049 ЦК України.

Безпідставними є твердження апеляційної скарги про застосування судом формули для розрахунку процентів «1400/1696,94х100%=121,21%». Рішення суду такої формули не містить, натомість використано правильну арифметичну формулу для розрахунку відсотків - «сума боргу помножена на розмір відсотків, поділена на календарний рік та помножена на кількість днів, у які діяла відповідна облікова ставка в період прострочення».

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що надання у позику іноземної валюти позбавляє позикодавця права на отримання процентів відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України, є помилковими та не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, оскільки вказана правова норма таких обмежень не містить.

Посилання у доводах апеляційної скарги на те, що у розписці не вказано про застосування фінансових санкцій колегія суддів відхиляє як безпідставні, оскільки таких вимог позивачем не заявлялось, рішення суду не містить будь-яких мотивів щодо цього виду відповідальності, а проценти за договором є платою за користування коштами, а не фінансовою санкцією.

Згідно із правовою позицією Верховного Суду України у справі №6-79цс14 відповідно до норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

За змістом ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України лише у тому разі, якщо договір позики не передбачає інших умов. Передбачене у цій нормі право сторін на встановлення умов оплати за користування позикою з урахуванням норм ст.6, ч.1 ст.627 ЦК України слід розуміти як право сторін на визначення саме розміру процентів та порядку їх сплати, а не обрання ними іншого способу оплати (наприклад, у твердій грошовій сумі безвідносно до суми боргу), оскільки закон - ст.ст. 536, 1048 ЦК України визначає, що плата за користування чужими грішми встановлюється і нараховується у вигляді процентів на основну суму боргу.

За змістом ст.ст. 526, 527 ЦК України належним виконанням зобов'язання є, зокрема, виконання його належними сторонами або уповноваженими особами, під якими слід розуміти будь-яку особу, яка має повноваження сторони зобов'язання, про що може бути зазначено у договорі або виданій відповідно до закону довіреності.

Аналіз норм ст.99 Конституції України, ст.ст. 192, 533 ЦК України дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій визначена сума зобов'язання) валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і його виконання є національна валюта України - гривня.

Відповідно, у національній валюті України підлягають обчисленню і стягненню і інші складові грошового зобов'язання (пеня, штраф, неустойка, проценти) та виплати, передбачені ст.625 ЦК України.

Разом з тим, з рішення суду першої інстанції убачається, що, визначаючи розмір процентів відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України за період дії облікової ставки у розмірі 14% (з 21 листопада 2014 року по 05 лютого 2015 року) та у розмірі 19,5% (з 06 лютого по 03 березня 2015 року), суд визначав її, виходячи з розміру зобов»язання в іноземній валюті, визначивши результат у гривні.

Окрім того, судом першої інстанції розмір процентів за період дії облікової ставки у розмірі 30% (з 04 березня 2015 року по 28 липня 2015 року), визначений, виходячи із 700000 грн., що не кореспондується з матеріалами справи.

Колегія суддів, вирішуючи спір в частині стягнення процентів за користування позикою, виходить із наступних розрахунків.

Розмір процентів відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України за період дії облікової ставки у розмірі 14% (з 21 листопада 2014 року по 05 лютого 2015 року включно - 77 днів) становить 419,38 доларів США, що за курсом НБУ на 29 вересня 2016 року відповідає 10861,94 грн.

Розмір процентів відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України за період дії облікової ставки у розмірі 19,5% (з 06 лютого по 03 березня 2015 року включно - 27 днів) становить 204,83 доларів США, що за курсом НБУ на 29 вересня 2016 року відповідає 5305,10 грн.

Розмір процентів відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України за період дії облікової ставки у розмірі 30% (з 04 березня 2015 року по 28 липня 2015 року включно - 145 днів) становить 1692,33 доларів США, що за курсом НБУ на 29 вересня 2016 року відповідає 43831,35 грн.

Таким чином, загальний розмір процентів за установлений домовленістю сторін період користування позикою становить 2313,54 доларів США, з яких позивач просить стягнути 1696,94 доларів США, відтак задоволенню підлягає визначена позивачем сума, ураховуючи, що суд вирішує справу у межах заявлених вимог.

Відтак, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 1400 доларів США, що за курсом НБУ на 29 вересня 2016 року становить 36260 грн. - залишку боргу за договором позики, та 1696,94 доларів США, що за курсом НБУ на 29 вересня 2016 року становить 43950,75 грн. - процентів за користування позикою за період з 21 листопада 2014 року по 28 липня 2015 року.

Рішення суду в частини стягнення витрат на правову допомогу не оспорюється, доводів на спростування висновків суду в цій частині апеляційна скарга не містить, відтак апеляційний суд, виходячи із наданих йому повноважень, не перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду в цій частині.

Відповідно до ст.88 ЦПК України колегія суддів змінює розподіл відшкодування витрат, пов»язаних з оплатою судового збору, та з відповідача на користь позивача стягує 704,90 грн., з відповідача на користь держави стягує 97,20 грн., пропорційно до розміру позовних вимог, що задовольняються судом.

Керуючись ст. ст. 218, 303, 307, 309, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Оболонського районного суду м.Києва від 10 березня 2016 року скасувати в частині стягнення боргу, процентів та судового збору та ухвалити нове наступного змісту.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1400 доларів США, що за курсом НБУ на 29 вересня 2016 року становить 36260 грн. - залишку боргу за договором позики, та 1696,94 доларів США, що за курсом НБУ на 29 вересня 2016 року становить 43950,75 грн. - процентів за користування позикою за період з 21 листопада 2014 року по 28 липня 2015 року.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 704,90 грн. у рахунок відшкодування витрат на оплату суми судового збору.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави 97,20 грн. судового збору.

Рішення в частині стягнення компенсації витрат на правову допомогу залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - суддя Н.В. Поліщук

Судді І.М. Білич

Л.Д.Поливач