АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2243/16 Справа № 202/3306/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Григорченко Е.І.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2016 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

Головуючого: Григорченка Е.І.

Суддів колегії: ОСОБА_2, ОСОБА_3

при секретарі Григорєвій В.А.

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства ОСОБА_4 банк «ПриватБанк» на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 травня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства ОСОБА_4 банк «ПриватБанк» до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_5 про стягнення заборгованості, -

встановила:

У березні 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду із вказаним позовом, просило стягнути з ОСОБА_5 на свою користь заборгованість за кредитним договором № DNН4KР34040963 від 24.06.2006 року у розмірі 32924,75 грн., яка виникла з причини неналежного виконання останнім його зобов'язань щодо повернення кредитних коштів, а також солідарно з відповідачів 10 000 грн. Крім того, ПАТ КБ «Приватбанк» просило стягнути з ОСОБА_5 витрати на юридичну допомогу в сумі 3200 грн. та судовий збір за подання позовної заяви.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 травня 2015 року в задоволенні позовних вимог було відмовлено.

З таким заочним рішенням не погодився позивач, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.

Перевіривши законність та обґрунтованість заочного рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено, що рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону.

Як вбачається з матеріалів справи, 24.06.2006 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_5 був укладений кредитний договір у формі заяви позичальника №DNH4KР34040963, за умовами якого відповідачеві було надано споживчий кредит на суму 2515,50 грн. зі сплатою 25,08% річних на суму залишку заборгованості, з кінцевим термінам повернення 24.12.2007 року включно.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка»)(Стандарт) та тарифами складає між ним та банком кредитний договір, про що свідчить його підпис у вказаній заяві позичальника.

Умовами кредитного договору визначено, що позичальник зобовязався вносити щомісячні платежі на погашення заборгованості за тілом кредиту, відсотками, комісією, а також інші витрати згідно з умовами надання банківських послуг.

Відповідно до п.п. 6.3 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам, при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобовязань, передбачених договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобовязаний сплатити банку штраф у розмірі 500 грн. + 5% від суми заборгованості.

З метою забезпечення виконання зобовязань за вищевказаним кредитним договором 20 жовтня 2010 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ПАТ «Акцент-банк» був укладений договір поруки № 167, пунктом 4 якого передбачено солідарну відповідальність боржника і поручителя перед кредитором, розмір якої відповідно до додатку № 1 до договору поруки визначено у розмірі 10 000 грн.

У порушення зазначених норм закону та умов договору ОСОБА_5 зобовязання за кредитним договором належним чином не виконував, у звязку з чим згідно розрахунку заборгованості, наданого банком, станом на 14 січня 2014 року утворилась заборгованість в сумі 42924,75 грн., яка складається із заборгованості: за кредитом 2515,50 грн., по відсоткам за користування кредитом 12916,83 грн., заборгованість по комісії за користуванням кредитом -0 грн; пені за несвоєчасність виконання зобовязань за договором 24972,19 грн. Крім того, відповідно до п. 6.3. Умов надання споживчого кредиту фізичним особам, банком були нараховані штрафи: 500 грн. (фіксована частина) та 2020,23 грн. (відсоткова складова).

У звязку з порушенням позичальником зобовязань по погашенню кредиту, 05 березня 2014 року банк звернувся до суду із зазначеним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що ПАТ КБ «Приватбанк» було пропущено строк позовної давності, а тому дійшов висновку про безпідставність позову.

Однак з таким висновком погодитись не можна за огляду на наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Тобто протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 3 ст. 267 ЦПК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності повязана лише із наявністю про це заяви сторони. Таким чином суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність.

Зазначений правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 18 березня 2015 року у справі № 6-25цс15.

Між тим, матеріали справи не містять клопотання відповідача про застосування строку позовної давності.

Зазначені обставини справи та положення закону не були прийняті до уваги судом першої інстанції, а тому висновок суду про відмову у задоволення позову з підстав пропуску позовної давності є помилковим.

Крім того, посилання суду на пункт 31 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 «Про судову практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року, є безпідставними, оскільки зазначена норма закону стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача, як слабшої сторони договору споживчого кредиту.(Правовий висновок, викладений у Постанові Верховного Суду України 20 листопада 2013 року у справі № 6-100цс13).

З урахуванням того, що у ОСОБА_5 перед ПАТ КБ «Приватбанк» існує заборгованість, яка ним добровільно не сплачується, а одностороння відмова від виконання зобовязання не допускається, колегія суддів дійшла висновку про її стягнення.

Вирішуючи питання про розмір такої заборгованості судова колегія виходить із її розрахунку, наданого банком, однак вважає за можливе зменшити розмір пені, як її складової частини, виходячи з наступного.

Згідно ч.3 ст.551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків.

Зазначені вимоги закону, з урахуванням положень ст.3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та ч. 4 ст.10 ЦПК України щодо обовязку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав, дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір заборгованості за кредитом.

Таким чином, колегія суддів вважає за можливе зменшити розмір пені з 24972,19 грн. до 15000 грн.

Щодо вимог про стягнення штрафів, як сладових частин кредитної заборгованості, судова колегія зауважує наступне.

Цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обовязку новим, або у приєднанні до невиконаного обовязку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обовязків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-2003цс15 від 21 жовтня 2015 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх судів України.

Оскільки за порушення строків виконання грошового зобовязання за кредитним договором даним рішенням стягується пеня, як вид цивільно-правової відповідальності, то в задоволенні позовних вимог про стягнення штрафів слід відмовити.

Отже, з ОСОБА_5 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» необхідно стягнути заборгованість за кредитним договором№DNH4KР34040963 від 24.06.2006 року, станом на 14 січня 2014 року, в сумі 17932,33 грн., яка складається із заборгованості: за кредитом 2515,50 грн.; по відсоткам за користування кредитом 12916,83 грн.; пені за несвоєчасність виконання зобовязань за договором 15000 грн.

Крім того, не можуть бути задоволені і позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» до ПАТ «Акцент-Банк» з наступних підстав.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» згідно зі статтею 124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а за частинами 1 і 2 статті 15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України або ГПК України віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства. Пунктом 15 даної Постанови визначено, що вимоги позивача до кількох відповідачів можуть бути обєднані в одне провадження, якщо ці вимоги однорідні. Не допускається обєднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Аналогічний висновок викладений в Постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року по справі № 6-745ц15.

Виходячи з того, що суд помилково прийняв до розгляду позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» до ПАТ «Акцент-Банк», рішення суду в цій частині, на підставі ст. ст. 205, 310 ЦПК України, необхідно скасувати, а провадження у справі закрити, повідомивши позивача, що розгляд його позовних вимог до вказаної юридичної особи про стягнення заборгованості за кредитним договором віднесено до юрисдикції господарських судів.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Колегія суддів також вважає, що вимоги про стягнення з ОСОБА_5 витрат на юридичну допомогу не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Згідно із вимогами ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Склад та розміри витрат, пов'язаних оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо).

Проте позивачем не надано доказів на підтвердження витрат на правову допомогу у зазначеній ним сумі, тому судова колегія приходить до висновку, що ці вимоги позивача є необґрунтованими.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі 1139,07 грн., які складаються з витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви 304,32 грн., за подання апеляційної скарги 334,75грн та витрат повязаних з розміщенням оголошення в газеті у розмірі -500 грн..

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що заочне рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, на підставі п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову та закриття провадження у справі в частині позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» до ПАТ «Акцент-Банк».

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства ОСОБА_4 «Приватбанк» задовольнити частково.

Заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 травня 2015 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором №DNH4KР34040963 від 24.06.2006 року, станом на 14 січня 2014 року, 30432,33 грн., яка складається із заборгованості: за кредитом 2515,50 грн.; по відсоткам за користування кредитом 12916,83 грн.; пені за несвоєчасність виконання зобовязань за договором 15000 грн.,

Стягнути з ОСОБА_5 на користь Публічного акціонерного товариства ОСОБА_4 банк «Приватбанк» судовий збір в сумі 1139,07 грн.

Провадження у справі в частині позовних вимог Публічного акціонерного товариства ОСОБА_4 «Приватбанк» до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором закрити.

В іншій частині позовних вимог Публічного акціонерного товариства ОСОБА_4 «ПриватБанк» відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

СУДДІ: