Справа № 204/4407/16-ц
Провадження № 2/204/1848/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2016 року м. Дніпропетровськ

Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Черкез Д.Л.,

при секретарі Старостенко Т.В.,

за участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представників відповідача ОСОБА_3, ОСОБА_4,

представника третьої особи ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпропетровську цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, треті особи: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_10, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_11, Орган опіки та піклування Новокодацької районної у місті ОСОБА_12 про визнання договору купівлі-продажу удаваним правочином в частині прав та обовязків покупця, -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідачів, в якій просив ухвалити рішення, яким визнати удаваним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 08.08.2014 року між ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 (продавцями) і ОСОБА_13 (покупцем), який посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_10, в частині виникнення прав та обовязків покупця у ОСОБА_13, встановивши, що насправді покупцем за даним договором є позивач - ОСОБА_1; скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_13, який помер 11.03.2016 року, на квартиру АДРЕСА_1; визнати за нею - ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1. В обґрунтування своїх вимог позивач вказав на те, що її синові, ОСОБА_13, на підставі договору купівлі-продажу від 08.08.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_10, зареєстрованого в реєстрі за № 2131, належало право власності на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 40,20 кв.м., житловою площею 19,60 кв.м. 11.03.2016 року ОСОБА_13 помер. Після його смерті відкрилася спадщина в тому числі і на вищевказану квартиру. Спадкову справу зареєстрував приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_11 Також зазначила, що спірну квартиру фактично вона купувала для себе та за власні грошові кошти. Проте, в останній момент вона вирішила формально оформити зазначену квартиру на свого сина, адже він в шлюбі на той час не перебував. А вона на той час проживала однією сімєю з чоловіком, який відповідно до ч.2 ст. 74 СК України міг би претендувати на її квартиру. Тому вона вирішила, що для неї буде набагато безпечніше, якщо покупцем її квартири буде зазначений її син, а не вона. 01.08.2014 року між нею та ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 (продавцями) було укладено договір завдатку щодо вищезазначеної квартири, з якого вбачається що з самого початку придбати квартиру хотіла саме вона та саме вона передала покупцям завдаток в сумі 2000 доларів США. Потім 08.08.2014 року у нотаріуса перед підписанням договору купівлі-продажу вона особисто передала покупцям ще 29000 доларів США. При цьому загальна сума сплачених нею грошових коштів за купівлю нею квартири склала 31000 доларів США. Усі зазначені обставини підтвердять свідки, які особисто були присутні при укладенні нею договору завдатку та при її розрахунку за квартиру з покупцями у нотаріуса, а також її сусіди. В вищезазначеній квартирі її син ніколи не проживав. Виключно вона весь час користувалася та продовжує користуватися зазначеною квартирою та сплачувати за неї грошові кошти. Дружина її сина - ОСОБА_6, навіть ніколи не бачила зазначену квартиру. Зазначені обставини підтверджуються її квитанціями про сплату комунальних послуг за квартиру та довідками ЖЕК про те, що в спірній квартирі ОСОБА_13 ніколи не був зареєстрований та ніколи не проживав. Після того як син уклав шлюб з ОСОБА_6, вони вирішили, що її син назад переоформить на неї її квартиру. Але, на жаль син помер раніше за неї та на сьогоднішній день вона, як мати вимушена вступати в спадщину після смерті свого сина на її власну квартиру разом з відповідачем, яка не має жодного відношення до її квартири. При цьому, посилалася на ст. 235 ЦК України. Також, зазначила, що вона вважає, що відповідно до ч. 2 ст. 235 ЦК України, відносини сторін повинні регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили, а саме: права та обовязки покупця за даним договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, виникли у реального покупця, ОСОБА_1, а не в ОСОБА_13, який формально на її прохання удавав з себе покупця. Вважає, що вищезазначений договір купівлі-продажу відповідно до ст. ст. 203, 215, 235 ЦК не відповідає законодавству та дійсним намірам сторін і є удаваним (недійсним) в частині виникнення прав та обовязків у покупця, ОСОБА_13, а значить відповідно до ч.2 ст. 235 ЦК України відносини сторін повинні регулюватися правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Вважає, що насправді дійсним є договір купівлі-продажу в якому покупцем квартири АДРЕСА_1 виступає вона, ОСОБА_1 Вважає себе реальним покупцем спірної квартири. Саме тому ОСОБА_1 звернулася із даним позовом до суду, і просить його задовольнити.

Відповідач надала письмові заперечення в яких просила в задоволенні позову відмовити у повному обсязі, зазначивши, що вона вважає, що договір завдатку, на який посилається позивачка у своїй позовній заяві не може розцінюватися як доказ в обґрунтування заявлених позовних вимог через невідповідність критеріям належності та допустимості доказів в контексті ст.ст. 58, 59 ЦПК України. Оскільки, за своєю правовою природою, вказаний договір завдатку є попереднім договором, як різновид способу забезпечення виконання основного договору. При цьому, посилалася на ст.ст. 635, 657, 203, 220 ЦК України. Також, зазначила, що у своїй позовній заяві позивач посилається на договір завдатку, укладений 01.08.2014 року, проте до позову додає договір завдатку, укладений 25.07.2014 року. Стороною договору завдатку від 25.07.2014 року, доданого до позовної заяви, в якості завдаткоотримувача зазначено лише ОСОБА_8, при тому, що продавцями в основному договорі зазначено ще двох осіб - ОСОБА_7 та ОСОБА_9. Сам факт зазначення в договорі завдатку позивачки в якості завдаткодавця не свідчить про те, що кошти за основним договором належали та передавалися позивачкою. Навпаки, відповідно до договору купівлі-продажу від 08.08.2014, в якості покупця зазначено ОСОБА_13, від якого, згідно з п.2.1 вказаного договору, продавці й отримали грошову суму, визначену за квартиру. Не піддаються логіці та є безпідставними твердження позивачки про те, що її померлий син ОСОБА_13, формально вдавав із себе покупця квартири, домовившись із позивачкою про те, що після укладення з нею шлюбу переоформить квартиру знову на позивачку з таких підстав. Договір купівлі-продажу квартири було укладено 08.08.2014. Шлюб з ОСОБА_13 було укладено 24.10.2014 року. Помер ОСОБА_13 11.03.2016 року. Тобто майже за півтора року після укладення між ними шлюбу, ОСОБА_13 не переоформив квартиру на Позивачку, що свідчить про відсутність у ОСОБА_13 такого наміру і такої домовленості з Позивачкою взагалі. Зворотне переоформлення ОСОБА_13 квартири на позивачку жодним чином не відвертає від останньої ризику, що чоловік, з яким позивачка проживала однією сім'єю, зможе претендувати на її квартиру відповідно до ч.2 ст. 74 Сімейного кодексу України. Окрім того, позивачка подала заяву про прийняття спадщини, що свідчить про те, що вона визнавала за ОСОБА_13 право власності на квартиру, що є об'єктом позовної заяви. Окрім того, вважає, що позовну заяву позивачкою подано передчасно, а вона не є належним відповідачем за вказаним позовом з таких підстав. Спадщину ОСОБА_13 було відкрито в день його смерті 11 березня 2016 року. Встановлений ст. 1270 ЦК України строк для прийняття спадщини становить шість місяців з дня відкриття спадщини і спливає 11 вересня 2016 року. До вказаної дати особи, які вважають себе спадкоємцями та бажають прийняти спадщину, мають право подати відповідну заяву до нотаріальної контори. При цьому, посилалася на ч. 1 ст. 1298, 1270, 1276, ЦК України та на п. 4.9 «Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій», затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5. Також, вважає, що відповідачі ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 є неналежними, так як вирішення спору жодним чином не відіб'ється на їх правах та обов'язках, так само і жодних прав та інтересів позивачки, вказані відповідачі не порушили. Позивачкою не зазначено жодної норми закону, відповідно до якої ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_14 могли б бути відповідачами. Виходячи з викладеного, вважає, що взагалі відсутній суб'єктний склад осіб, до яких позивачка могла б звертатися з тими позовними вимогами, які є об'єктом розгляду суду у цій справі. Також зазначила, що вказану цивільну справу необхідно розглядати через призму інтересів дітей. ЇЇ сім'я має статус багатодітної. У шлюбі з ОСОБА_13 в них народилися дві доньки - ОСОБА_15 та ОСОБА_16, ІНФОРМАЦІЯ_1, права яких на спадщину ОСОБА_13 нею заявлено згідно із заявою від 24.06.2016 №15 до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу, ОСОБА_11 Вона та їхні спільні з ОСОБА_13 діти мають з спадкоємцями першої черги нарівні з позивачкою. Своїми діями позивачка може вчинити шкоду правам малолітніх дітям покійного ОСОБА_13, які, у випадку задоволення позову, будуть позбавлені права на частку у спадковому майні.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила задовольнити позов у повному обсязі. Зазначивши, що вона купувала квартиру для себе та копила гроші на неї сама особисто. Коли знайшла квартиру для купівлі звернулася до ріелторів аби вони допомогли оформити угоду. Оскільки на той час вона проживала разом з цивільним чоловіком, вирішила оформити квартиру на сина, аби цивільний чоловік у подальшому не міг на неї претендувати. Син на той час не був одружений. Квартиру оформили на сина ОСОБА_17, який у жовтні 2014 року одружився з ОСОБА_6 відповідачем. Завдаток у розмірі 2 000,00 доларів США, вона передала покупцям у присутності представників ріелторської фірми, а потім під час укладення угоди вона передала 29 000,00 доларів США у банку, однак квартиру оформили на ОСОБА_13.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 та просив суд їх задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_6 заперечувала проти задоволення позову та просила відмовити у його задоволені. Також суду пояснила, що коли вони познайомилися с ОСОБА_13 він завжди їй казав, що збирається купувати квартиру, оскільки не хоче жити з матірю. Скільки в нього було грошей вона не цікавилася та не запитувала. Він купив квартиру з тією метою, щоб щось залишилося дітям. Працював на заводі де працює його матір електриком, заробляв на місяць приблизно 10 000,00 грн. Про те, що на заводі йому повинні були видати службове житло їй нічого не відомо, і ОСОБА_13 сам особисто про це їй ніколи не говорив.

Представники відповідача ОСОБА_6 просили відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про визнання договору купівлі-продажу удаваним правочином в частині прав та обов'язків покупця в повному обсязі.

Відповідачі ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 у судове засідання не зявилися, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Представник третьої особи - Органу опіки та піклування Новокодацької районної у місті ОСОБА_12 в судовому засіданні просила постановити рішення згідно вимого діючого законодавства з урахуванням перш за все інтересів малолітніх дітей та дотримання їх прав на житло.

Треті особи-приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_10 та приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_11 в судове засідання не зявилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки не повідомили.

Допитаний в судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_18 суду пояснив, що він є головою громадської приймальні галузевої ради підприємців ринку нерухомості. Він працював та консультував людей з питань купівлі-продажу нерухомості. Позивач звернулася до їхньої приймальної з заявою знайти квартиру на вул. Робочій у м. Дніпропетровську. Однак вона сама знайшла квартиру та попросила допомогти у оформлені угоди щодо купівлі квартири. Продавці приїхали до них в офіс для оформлення угоди. Приїхало три продавця, чоловік з дружиною та їхня дитина. Позивач дала задаток у розмірі 2 000,00 доларів США, про що сторони уклали відповідний договір. Під час укладення договору завдатку були присутні позивач, три продавці, він, та працівник з сусіднього офісу. Однак, перед укладенням договору купівлі-продажу квартири, позивач повідомила його, що договір буде укладатися на імя її сина ОСОБА_7. Хоча до цього часу позивач казала, що купує квартиру для себе. Договір укладався у банку. У призначений час усі приїхали до банку. Як він зрозумів, гроші на придбання квартири належали позивачу, оскільки вона займалася пошуком квартири. У банку відкрили рахунок на імя ОСОБА_7, оскільки вирішили на нього оформлювати квартиру, придбали за долари гривні, та перерахували на рахунки продавців. Потім до банку приїхали нотаріус і вони оформили договір купівлі-продажу квартири на імя ОСОБА_7, який став власником квартири..

Допитаний в судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_19 суду пояснив, що він є директором та засновником галузевої ради підприємців ринку нерухомості. Позивач звернулася до них з проханням знайти квартиру, однак сама знайшла її та попросили здійснити супровід угоди. Вона особисто передавала 2 000,00 доларів США завдатку за квартиру у їхньому офісі. З початку договір повинен був бути укладений на імя позивача, однак перед самою угодою вона повідомила, що хоче оформити квартиру на імя свого сина. Коли оформляли договір у банку разом з нотаріусом, грошові кошти за квартиру надала Позивач. Під час укладення угоди, позивач обговорювала разом з ним умови подальшого продажу квартири сином на її імя, і цікавилася як правильно це зробити, аби інші особи не могли претендувати на це майно, та він порадив їй зробити угоду через три роки, аби заплатити менше податків.

Допитана в судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_20 суду пояснила, що з позивачем по справі вона дуже давно знайома. Вони сусіди. Перебуває з позивачем у гарних дружніх стосунках, а тому їй відомо про все, що робиться у сімї позивача. Суду повідомила, що вона приймала участь у пошуках та купівлі квартири позивачем. Коли позивач почала шукати квартиру, вони разом займалися цим, дивилися квартири, переглядали оголошення, зустрічалися з продавцями. Квартиру позивач шукала для себе, з метою здавати її у оренду. Сама позивач проживає у однокімнатній квартирі, яка теж належить їй. Син позивача ОСОБА_19, до одруження з відповідачем також проживав разом з нею, а потім переїхав до відповідача. Квартиру для купівлі знайшли у тому ж будинку де вони проживають, однак у сусідньому підїзді. На квартиру Позивач копила гроші все життя, вона працювала на заводі тривалий час, а крім того підробляла тим, що готувала торти на продаж, та займалася шиттям, що теж приносило прибуток, а все що заробляла накопичувала. Коли в неї була необхідна сума грошей вони почали шукати квартиру. Квартиру шукали вартістю від 30000 до 35000 доларів США. Квартиру вони знайшли за 31000 доларів США. Зазначила, що квартиру позивач купувала для себе за свої власні кошти, однак оформлювали на сина ОСОБА_19, чим останній був невдоволений.

Вислухавши пояснення сторін та допитавши свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що 08 серпня 2014 року між ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 (продавцями) та ОСОБА_21 (покупцем) було укладено договір купівлі-продажу квартири, згідно якого ОСОБА_13 купив квартиру АДРЕСА_2. Зазначений договір було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_10 та зареєстровано у реєстрі № 2131 (а.с. 7-8).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно п. 2.1 вказаного договору купівлі-продаж квартири було здійснено за 370 000,00 грн., які продавці одержали від покупця безготівково на рахунки у ПАТ «Фінансова ініціатива» у повному обсязі ще до підписання цього договору.

У пункті 5.9 вказаного Договору зазначено, що квартира переходить в його особисту приватну власність, оскільки на момент її придбання він в шлюбі та/або фактичних шлюбних відносинах не перебуває та кошти, за які купується квартира є його особистою приватною власністю.

Право власності на квартиру АДРЕСА_3 було зареєстровано у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується витягом № 25358502 від 08.08.2014 року, рішення про державну реєстрацію індексний номер № 15023989 від 08.08.2014 року, реєстраційний номер обєкту нерухомого майна 01 (а.с. 9).

11 березня 2016 року ОСОБА_13 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-КИ № 669575, яке видано Красногвардійським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції 14 березня 2016 року, актовий запис № 654 (а.с. 10).

Відповідно до ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Після смерті ОСОБА_13 відкрилася спадщина на належне йому нерухоме майно, а саме: квартиру розташовану за адресою: АДРЕСА_4.

Згідно ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

За правилами ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

З матеріалів спадкової справи № 05/2016 встановлено, що після смерті спадкодавця з заявою про прийняття спадщини № 10 від 30 березня 2016 року звернулася позивач по справі - ОСОБА_1, в якій зазначила, що 11 березня 2016 року помер її син ОСОБА_13, останнє місце проживання якого: АДРЕСА_5, цією заявою вона приймає всю спадщину за законом (а.с.74 ).

24 червня 2016 року з заявою про прийняття спадщини № 15 від 24.06.2016 року від імені та в інтересах малолітніх дітей: ОСОБА_16, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_15, ІНФОРМАЦІЯ_2, звернулася їх мати ОСОБА_6, в якій зазначила, що 11 березня 2016 року помер її чоловік та батько дітей ОСОБА_13, останнє місце проживання якого: АДРЕСА_5, цією заявою вона приймає всю спадщину за законом від імені та в інтересах дітей (а.с. 82).

В цей же день, 24 червня 2016 року з заявою про прийняття спадщини № 17 від 24.06.2016 року звернулася відповідач по справі - ОСОБА_6, в якій зазначила, що 11 березня 2016 року помер її чоловік ОСОБА_13, останнє місце проживання якого: АДРЕСА_5, цією заявою вона приймає всю спадщину за законом, що залишилася після його смерті (а.с.89 ).

Крім того, 24 червня 2016 року з заявою № 16 від 24.06.2016 року звернувся ОСОБА_22, в якій зазначив, що 11 березня 2016 року помер його син ОСОБА_13, останнє місце проживання якого: АДРЕСА_5. Цією заявою він відмовляється від належної йому за законом частки спадщини, що залишилася після смерті його сина, на користь малолітніх доньок спадкодавця: ОСОБА_16, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_15, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.85).

Таким чином суд вважає встановленим той факт, що після смерті ОСОБА_13С, особами, які прийняли спадщину є: позивач по справі ОСОБА_1, відповідач по справі ОСОБА_6, та двоє малолітніх дітей спадкодавця - ОСОБА_16 та ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_2. Крім того, спадкоємцем, який відмовився на користь малолітніх дітей від належної йому частини спадщини є батько померлого ОСОБА_22

Позивач ОСОБА_1 просила визнати вищевказаний договір купівлі-продажу удаваним в частині прав та обовязків покупця, зазначивши, що спірна квартира була придбана на гроші позивача, про що свідчить договір завдатку від 25.07.2014 року щодо придбання спірної квартири, укладений між ОСОБА_1 та продавцями квартири ОСОБА_9, що також можуть підтвердити свідки ОСОБА_18 та ОСОБА_19, при цьому в обґрунтування своїх вимог посилалися на ст.235 ЦК України.

Згідно копії договору завдатку від 25.07.2014 року, укладеного між ОСОБА_1 (завдаткодавець) та ОСОБА_8 (завдаткоотримувач) сторони домовилися, що завдаткодавець передає завдаткоотримувачу попередню оплату за відчужуваний обєкт нерухомості в рахунок майбутніх платежів за договором купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Робоча, б. 71, кв. 147. Розмір завдатку становить 2 000,00 доларів США (а.с. 6).

За загальним правилом встановленим ч. 2 ст. 64 ЦПК України письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу.

В судовому засіданні представник відповідача звертав увагу суду на те, що вказаний договір завдатку від 25.07.2014 року є недопустимим доказом по справі, оскільки наданий суду не в оригіналі а у копії, що викликає сумніви у його справжності, у звязку з чим судом було витребувано від позивача оригінал вказаного договору, однак позивач не виконав вимогу суду та не надав оригінал договору.

Оцінюючи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні копію вказаного договору, суд не бере до уваги вказаний доказ, оскільки він не відповідає вимогам допустимості доказів у розумінні ст. 59 ЦПК України.

В обґрунтування позову позивач посилався, як на підставу своїх вимог, на ст. 235 ЦК України.

У відповідності до вимог ст. 235 ЦК України визначено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Відповідно до ч. 5 ст. 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою,п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У пункті 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 роз'яснено, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК України, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Таким чином, за удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини.

При цьому слід звернути уваги, що відмінність полягає у характері правовідносин, а не у суб'єктному складі їх учасників.

Позивач, заявляючи вимогу про визнання договору удаваним, має довести:

факт укладання правочину, що на його думку є удаваним;

спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин;

настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Тобто, позивач повинен довести, що за удаваним договором сторони свідомо, з певною метою, документально оформили договір купівлі-продажу, але насправді між ними існують інші правовідносини.

Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В порушення положень ст.10,60 ЦПК України, позивачем ОСОБА_1 не надано до суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що між ОСОБА_13 з однієї сторони та ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 з другої сторони, виникли інші правовідносини, ніж передбачені договором купівлі-продажу квартири, а воля сторін була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеним між ними договором купівлі-продажу.

Натомість у пункті 5.5 оспорюваного договору від 08.08.20144 року продавець та покупець підтвердили, що договір цей не носить характеру мнимого чи удаваного правочину. Вимоги законодавства щодо змісту й правових наслідків правочину, що укладається сторонами, їм роз'яснено нотаріусом.

Судом при розгляді справи не встановлено, що обидві сторони правочину діяли свідомо для досягнення особистої користі, що їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди.

Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо.

Із оспорюваного договору купівлі-продажу встановлено, що позивач ОСОБА_1 взагалі не була стороною угоди, покупець ОСОБА_13 помер, а доказів того, що продавці насправді мали намір укласти іншу угоду, ніж договір купівлі-продажу квартири, стороною позивача суду не надано.

Слід також звернути уваги на той факт, що стаття 235 ЦК України не передбачає можливості визнання певного правочину удаваним в якійсь його частині, оскільки за змістом даної статті, удаваний правочин в цілому не породжує тих наслідків, які ним обумовлені.

Не можна вважати наслідком удаваного правочину визнання його недійсним у частині субєкта, оскільки у ст. 235 ЦК України не передбачено можливості застосування інших правових наслідків, окрім поширення на правовідносини сторін норм, що регулюють прихований правочин.

Щодо тверджень позивача про те, що грошові кошти, за які була придбана квартира, насправді належали їй, а не її сину, слід зазначити наступне.

У судовому засіданні сторонами визнавалася та обставина, що під час укладення оспорюваного договору купівлі-продажу, на імя померлого ОСОБА_13 було відкрито банківський рахунок з якого і відбулося перерахування грошових коштів на користь трьох продавців у рівних частках.

Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Таким чином суд вважає встановленим той факт, що грошові кошти за квартиру були перераховані саме ОСОБА_13, що крім того підтверджується умовами укладеного між сторонами договором, а саме п. 5.9 у якому зазначено, що покупець в поданій ним заяві повідомив, що квартира переходить в його особисту приватну власність, оскільки на момент її придбання він в шлюбі та/або фактичних шлюбних відносинах не перебуває та кошти, за які купується квартира є його особистою приватною власністю, та п. 2.1 вказаного договору, згідно якого продаж квартири було здійснено за 370 000,00 грн., які продавці одержали від покупця безготівково на рахунки у ПАТ «Фінансова ініціатива» у повному обсязі ще до підписання цього договору.

В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, якими б підтверджувалися твердження позивача ОСОБА_1 про те, що вона володіла достатніми коштами для придбання спірної квартири та що саме вона за особисті кошти розрахувалася за квартиру, і що її син ОСОБА_13 не мав збережень, доходів та можливості купити квартиру.

Суд також вважає за необхідне зазначити, що встановлення факту належності грошових коштів (за які купувалася квартира) саме позивачу, не може грунтуватися на показаннях свідків, оскільки згідно положень ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків.

Допитані в судовому засіданні в якості свідків ОСОБА_18, ОСОБА_19 та ОСОБА_20, які були заявлені для виклику позивачем, суду повідомляли про те, що грошові кошти на придбання квартири належали Позивачу по справі, яка займалася пошуком та оформленням договору купівлі-продажу квартири, оскільки їм це відомо тільки зі слів позивача, тобто опосередковано.

Слід зазначити, що для можливого використання показань свідків у справі встановлені дві умови: правильність сприйняття обставин, що мають значення для справи, і дача про них правильних показань.

Сприйняття може відбуватися в безпосередній або в опосередкованій формі. Особисте сприймання свідком дій (бездіяльності) чи подій може відтворюватися по-різному під впливом об'єктивних умов - відстань, видимість, стан погоди і часу, та суб'єктивних умов - гострота зору, притуплення слуху тощо. При опосередкованому сприйнятті свідок довідується про факти з повідомлень інших осіб, тому створюються умови для неправильного їх сприйняття.

З урахуванням наведеного та зважаючи на те, що кожний із допитаних в судовому засіданні свідків, свідчив про відомі йому обставини справи опосередковано, на підставі повідомлених йому фактів позивачем, та приймаючи до уваги той факт, що кожен із свідків свідчив на користь сторони у справі, яка заявляла клопотання про допит даного свідка в судовому засіданні, суд критично ставиться до показів свідків в даній справі та не приймає їх до уваги.

Також слід зазначити, що статтею 3 Конвенції «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Враховуючи, що вирішення даної справи може вплинути на законні права та інтереси двох малолітніх дітей, доньок померлого ОСОБА_13, які прийняли у спадщину належну їм частину нерухомого майна, суд при вирішенні даної справи приймає до уваги та виходить з пріоритету прав та інтересів малолітніх дітей.

З огляду на наведене суд приходить до переконливого висновку про те, що покупцем за договором купівлі-продажу від 08 серпня 2014 року квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_6 є ОСОБА_13, а тому підстав для визнання договору купівлі-продажу удаваним правочином в частині прав та обовязків покупця не має, у звязку з чим в цій частині позовних вимог позивачу слід відмовити.

Зважаючи на те, що вимоги позивача про визнання його покупцем спірної квартири, визнання за ним права власності на дану квартиру та скасування державної реєстрації права власності на вказане нерухоме майно на ім'я ОСОБА_13 є похідними від вимог про визнання договору купівлі-продажу удаваним в частині покупця, то вони також задоволенню не підлягають.

Підсумовуючи наведене, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що у задоволені позовних вимог ОСОБА_1М, слід відмовити у повному обсязі.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а тому судвоі витрати по справі слід віднести на сторони позивача.

На підставі ст.ст. 203, 215, 218, 235, 655 Цивільного кодексу України та керуючись ст.ст. 10, 11, 57-61, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволені позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, треті особи: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_10, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_11, Орган опіки та піклування Новокодацької районної у місті ОСОБА_12 про визнання договору купівлі-продажу удаваним правочином в частині прав та обовязків покупця відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Дніпропетровської області через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Д.Л. Черкез