Справа № 456/1842/14 Головуючий у 1 інстанції: Микитчин І.М.
Провадження № 22-ц/783/5418/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Н. О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

з участю: представника ПАТ КБ «ПриватБанк» -

ОСОБА_2, представника ОСОБА_3- ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 11 травня 2016 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернулось в суд з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 02.06.2006 року у розмірі 29895,33 грн. та 1 399,78 судового збору.

Оскаржуваним рішенням задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості відмовлено.

Рішення в апеляційному порядку оскаржило ПАТ КБ «Приватбанк», вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що відповідно до умов кредитного договору № б/н від 02.06.2006 року, укладеного між позивачем та ОСОБА_3 (ОСОБА_5Ф.), останній отримав кредит у розмірі 6000.00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Внаслідок порушення зобов»язань за кредитним договором, станом на 31.08.2013 року у відповідача склалася заборгованість в розмірі 29895.33 грн. Враховуючи, що кредитний договір не є розірваним чи припиненим згідно правових підстав визначених ст.ст. 559, 651, 654 ЦК України, відповідно до умов кредитного договору відсутні підстави для припинення щомісячного нарахування відсотків на суму простроченої заборгованості по кредиту, як плату за весь час фактичного користування кредитними коштами, оскільки розрахунок заборгованості здійснюється до повного погашення заборгованості за кредитом, на суму залишку заборгованості за кредитом, то позовна давність у такому випадку обчислюється стосовно кожного простроченого платежу окремо. Оскільки умовами кредитного договору встановлені окремі самостійні зобов»язання, які деталізують обов»язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов»язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, тому відповідно і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення, а відтак позивачем не пропущено строк позовної давності для звернення до суду, позовні вимоги підлягають до часткового задоволення в частині стягнення заборгованості по відсотках нарахованих на прострочену заборгованість по кредиту за період відповідниц загальному терміну позовної давності, а також неустойка. З наведених підстав апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника ПАТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

За загальними положеннями ЦПК України обов»язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з підстав спливу позовної давності.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежа.

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

За загальним правилом згідно ч.1 ст.261 ЦК України перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Таким чином, зазначеними нормами закону початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи. У зв'язку з цим початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право у примусово-судовому порядку.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі з аналогічних правовідносин, яка у відповідності до ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх судів України.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до договору № б/н від 02.06.2006 року, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5, який змінив прізвище на «Гравов» що підтверджується свідоцтвом про зміну імені серії 1-СГ № 018644 від 22.10.2015 року, отримав кредит у розмірі 6000.00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Кредитний договір складається із заяви позичальника від 02.06.2006 року, з якої вбачається, що ОСОБА_3 (ОСОБА_5Ф.) було видано кредитну картку.

У заяві позичальник зазначив, що ознайомлений та згідний з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку, та висловив свою згоду, що заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжними картками та Тарифами банку складає між ним та банком договір про надання банківських послуг.

У заяві позичальника сторони погодили порядок погашення заборгованості: щомісячними платежами у розмірі 7% від суми заборгованості.

Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно ч.3 ст.254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Пунктом 9.12. зазначених Умов встановлено, що договір діє на протязі 12 місяців з моменту його підписання. У разі якщо протягом встановленого строку жодна із сторін договору не проінформує іншу сторону про його припинення, договір автоматично пролонгується на той же строк. Тобто, Умовами визначено строк дії картки один рік.

Отримання кредитних коштів сторонами не заперечується.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості останнє погашення відповідачем кредиту, виконання ним зобов'язань за договором відбулося в серпні 2007 року і з цього часу користування карткою і виконання зобов'язань припинилося.

З матеріалів справи вбачається, що ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом лише 07 травня 2014 року.

Відтак, матеріалами справи підтверджується, що платіжну картку відповідачу було видано 02.06.2006 року, термін дії договору встановлено один рік, останній платіж відповідачем було здійснено в серпні 2007 року, з позовом до суду ПАТ КБ «ПриватБанк» лише 07.05.2014 року.

Під час розгляду справи відповідач та його представник заявили клопотання про застосування наслідків спливу позовної давності та відмови у задоволенні позову з цієї підстави.

Відмовляючи у задоволенні позову з підстав спливу позовної давності, суд першої інстанції вірно виходив з того, що оскільки умовами договору між сторонами встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повертати борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора слід вважати порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Зважаючи на те, що останній платіж відповідачем було здійснено в серпні 2007 року, який було зараховано на погашення процентів, перебіг позовної давності з цього часу вчиненням дій відповідача про визнання свого боргу не переривався, між сторонами не було встановлено іншого строку позовної давності, а тому відповідно до ст.257 ЦК України застосовується загальний строк позовної давності у три роки, і оскільки позивач звернувся до суду з позовом через 7 років з часу здійснення відповідачем останнього платежу в серпні 2007 року, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про сплив позовної давності щодо сплати кредиту та процентів за його користування, а відтак вірно застосував наслідки спливу позовної давності та вірно відмовив в задоволенні позову з підстав пропуску позивачем строку позовної давності.

Оскільки відповідно до положень ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність сплила і до додаткової вимоги (ч.2 ст.258 ЦК України - позовна давність в один рік), обгрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що включення штрафу до основної вимоги поза межами позовної давності не ґрунтується на вимогах закону

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

А відтак, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів, зазначених ПАТ КБ «ПриватБанк» в поданій ним апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно з"ясував обставини справи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - відхилити.

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 11 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою апеляційного суду законної сили.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Ванівський О.М.

ОСОБА_6