Справа №486/228/16-ц 06.10.2016 06.10.2016 06.10.2016
Провадження №22-ц/784/1713/16
Головуючий у першій інстанції-.ОСОБА_1
Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 жовтня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Крамаренко Т.В., Ямкової О.О.,

із секретарем Горенко Ю.В.,

за участю представника позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

ОСОБА_4

на рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 16 червня 2016 року у цивільній справі за позовом

ОСОБА_4

до Дочірнього підприємства електричних мереж

приватного акціонерного товариства «Атомсервіс»

(далі ДПЕМ ПрАТ «Атомсервіс»)

про відшкодування шкоди

У С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2016 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до ДПЕМ ПрАТ «Атомсервіс» про відшкодування майнової та моральної шкоди.

Позивач зазначав, що є споживачем електричної енергії, яка надається відповідачем до житлового будинку № 16а по вул. Набережна енергетиків м.Южноукраїнськ Миколаївської області, та проживає у 30-ти кілометровій зоні атомної електростанції. За цих обставин та відповідно до Закону «Про електроенергетику» та Порядку застосування тарифів на електричну енергію він має право на оплату спожитої електроенергії у розмірі 70 відсотків від діючого тарифу. Проте з липня 2010 року відповідач розраховував оплату, виходячи з повної вартості електроенергії за діючими тарифами, та відмовився провести перерахунок, посилаючись на відсутність реєстрації за вказаною адресою будь-кого з членів його сімї.

Неодноразово уточнюючи позовні вимоги (а.с.123-126) та посилаючись на те, що внаслідок неправомірних дій ДПЕМ ПрАТ «Атомсервіс» йому заподіяно майнову шкоду в розмірі різниці між сплаченою вартістю та нормативно визначеною, а також моральну шкоду, заподіяну надмірною втратою часу для відновлення своїх прав споживача, ОСОБА_4 просив стягнути з відповідача 2 921,62 грн. майнової шкоди, заподіяної за період з липня 2010 року по 30 листопада 2015 року, та 2000 грн. моральної шкоди. При цьому позивач посилався на те, що про порушення свого права він дізнався у вересні 2015 року.

Представники ДПЕМ ПрАТ «Атомсервіс» позов не визнали, посилаючись на відсутність підстав для застосування пільгового (70 % діючого) тарифу у звязку з ненаданням позивачем доказів свого проживання за вказаною адресою, та заявили про застосування позовної давності.

Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 16 червня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просив рішення скасувати та задовольнити позов. Апелянт посилався на обставини, якими обґрунтовував позов, та невірне застосування судом правил позовної давності

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції не дав оцінку обґрунтованості позовних вимог, а виходив лише з того, що ОСОБА_4 пропустив строк позовної давності, встановлений статтею 257 ЦК, дізнавшись про порушення своїх прав у липні 2010 року та звернувшись до суду у лютому 2016 року.

Проте з таким застосуванням норм матеріального права погодитись не можна.

Так, відповідно до статті 256 ЦК позовна давність це строк, в межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За змістом зазначеної норми та інших правил глави 19 ЦК позовна давність є певним періодом часу, протягом якого особа може удаватись до заходів судової форми захисту свого порушеного права.

Отже правила позовної давності застосовуються у разі доведеності факту порушення цивільного права (інтересу), а тому пропуск цих строків не може бути підставою для відмови у задоволенні позову без оцінки обґрунтованості та доведеності вимог позивача по суті.

При цьому застосовуючи правила глави 19 ЦК, суд має визначити початок перебігу позовної давності, який залежить не тільки від часу, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права, але й від характеру правопорушення.

Оскільки суд першої інстанції не звернув належної уваги на умови застосування позовної давності, не дав належної оцінки обставинам, якими позивач обґрунтовував позов та не встановив наявність або відсутність підстав відповідальності за завдану шкоду, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення.

Так, відповідно до частини 3 статті 17 Закону «Про електроенергетику», якою передбачені загальні принципи встановлення тарифів на електроенергію, такі тариф для побутових споживачів, які постійно проживають у 30-кілометровій зоні атомних електростанцій, встановлюються у розмірі 70 відсотків діючого тарифу для відповідної групи населення.

Пункт 2.1.3 Порядку застосування тарифів на електроенергію, затвердженого Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики від 23 квітня 2012 року № 498 (далі Порядок), також передбачено, що населенню, яке проживає в 30-кілометровій зоні атомних електростанцій, відпуск електричної енергії проводиться за тарифом у розмірі 70 відсотків від рівня діючого тарифу для відповідної групи населення. Зазначений тариф на електроенергію застосовується тільки за місцем проживання.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що право на оплату спожитої електроенергії у розмірі 70 відсотків діючого тарифу надається при сукупності таких умов як: а) статус побутового споживача, б) споживання електроенергії за місцем проживання, в) помешкання розташоване в 30-кілометровій зоні атомної електростанції.

Судом встановлено, що з 2008 року ОСОБА_5 здійснював будівництво житлового будинку на належній йому земельній ділянці по вул.Набережна енергетиків у м.Южноукраїнськ (а.с.10).

28 листопада того ж року між ним та ДПЕМ ВАТ «Атомсервіс» укладено договір про приєднання до електричних мереж (а.с.13-14).

22 липня 2010 року між тими ж сторонами укладено Договір №7003 про користування електроенергією (далі Договір), та на імя ОСОБА_4 відкрито особовий рахунок (а.с.17-18, 129).

Пунктом 16 Договору встановлені умови та порядок оплати споживачем використаної електроенергії, якими передбачено надання споживачеві рахунку (планового рахунку) за попередній період.

Пунктом 19 Договору передбачені підстави відповідальності енергопостачальника за шкоду, заподіяну споживачу порушенням його прав, в тому числі, внаслідок відмови в реалізації його прав.

ОСОБА_4 є власником житлового будинку №16-а по вул. Набережна енергетиків на підставі рішення виконкому Южноукраїнської міської ради Миколаївської області від 10 жовтня 2012 року (а.с. 11,12).

Факт проживання сімї ОСОБА_4 за вказаною адресою з травня 2011 року підтверджено актом №15 від 6 квітня 2016 року, затвердженим заступником начальника Управління житлово-комунального господарства (а.с.102).

У цей період споживачеві щомісячно надсилались рахунки на оплату вартості використаної електроенергії, в якому зазначалась кількість спожитої електроенергії, сальдо на початок розрахункового періоду, нарахування та інші відомості (субсидія, донарахування тощо).

Оплата вартості спожитої електроенергії здійснювалась ОСОБА_4 відповідно до наданих рахунків (а.с. 27 57).

Сторони підтвердили, що як нарахування, так і оплата спожитої електроенергії здійснювалась без врахування пільги, встановленої статтею 17 Закону «Про електроенергетику» та пункт 2.1.3 Порядку.

Відмовляючи позивачу у застосуванні правил зазначених норм, енергопостачальник посилався на те, що житловий будинок №16а по Набережній енергетиків не може вважатись місцем постійного проживання позивача, оскільки за вказаною адресою ні він, ні члени його сімї не зареєстровані.

Проте відмова в реалізації прав споживача за такої підстави не може вважатись обґрунтованою.

Стаття 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання.

Це право кореспондується з положенням частини 2 статті 310 ЦК та статті 2 Закону «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» (далі Закону), якою також встановлено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

За визначенням термінів, які застосовуються цим Законом (стаття 3), місцем проживання є житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає (абзац 5), а реєстрація - це внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця

перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку; (абзац 11).

Отже, сама по собі реєстрація фізичної особи за тією чи іншою адресою, як і відсутність такої реєстрації, не може бути достатнім доказом факту проживання або непроживання особи за цією адресою.

Альтернативою місця проживання особи є місце її перебування, яке Законом визначається, як адміністративно-територіальна одиниця, на

території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік (абзац 4 статті 3 Закону).

Аналогічне тлумачення системи положень норм цивільного законодавства та Закону, зокрема співвідношення понять «місце проживання» та «реєстрація», застосовується і судовою практикою (ЄДРСРУ № 35732243, провадження № 6-41137св13, ЄДРСРУ № 42768191, провадження 6-472111св13 та інші).

Факт розташування житлового будинку в 30-кілометровій зоні атомної електростанції відповідач не заперечує.

Таким чином, колегія суддів вважає встановленим, що ОСОБА_4 є побутовим споживачем електроенергії, споживає електроенергію за місцем свого фактичного проживання і це помешкання розташоване в 30-кілометровій зоні атомної електростанції, що в сукупності свідчить про набуття ним права на встановлення оплати в розмірі 70 відсотків діючого тарифу для відповідної групи населення.

Відмова у встановленні оплати в такому розмірі з мотиву відсутності реєстрації споживача за місцем споживання електроенергії є порушенням прав споживача, передбачених статтею 17 Закону «Про електроенергетику», а тому відповідно до статті 20 Закону «Про житлово-комунальні послуги», підпункту 6 пункту 10.1 Правил користування електричною енергією та пункту 19 Договору є підставою відшкодування заподіяної шкоди.

Майновою шкодою позивача, є втрати, які він зазнав внаслідок оплати вартості спожитої електроенергії в більшому обсязі, ніж встановлено законом. Розмір шкоди є різницею між сумою щомісячних платежів, здійснених позивачем, та сумою щомісячних платежів, які мали розраховуватись у розмірі 70 % діючого тарифу.

Разом з тим, відповідно до статті 257 ЦК позовна давність, в межах якої особа може звернутись до суду з вимогою про захист своїх прав, встановлюється у три роки.

Оскільки умовами закону та договору передбачені обовязки споживача здійснювати оплату щомісячних платежів,і саме в такому порядку йому надсилались рахунки та здійснювалась їх оплата, то і право на повернення надмірно сплачених коштів виникає у позивача відносно кожного чергового платежу окремо.

Отримуючи щомісячні рахунки на оплату, з яких вбачається кількість спожитої електроенергії за місяць, її вартість та інші відомості, ОСОБА_4 міг довідатись про розмір застосованого тарифу або запитати у відповідача необхідну йому інформацію.

Таким чином, колегія суддів вважає, що перебіг позовної давності щодо вимог про повернення надмірно сплачених коштів за кожним щомісячним платежем починається після проведення оплати за кожним рахунком окремо.

ОСОБА_4 звернувся до суду у лютому 2016 року.

Отже, в межах трьохрічної позовної давності заявлені вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної споживачу внаслідок оплати послуг у більшому розмірі, ніж встановлено законом, за період з лютого 2013 року по листопад 2015 року.

За наданими позивачем рахунками та квитанціями про оплату вартості електроенергії ( а.с.27-66) ним сплачено у період лютий-грудень 2013 року 1493,88 грн., за 2014 рік 1923,35 грн., за січень-листопад 2015 року 3470 грн.

Надмірно сплачена сума за цей час складає 2066,3 грн. (6887,59 грн. х 30%), що є майновою шкодою позивача та підлягає відшкодуванню на підставі вищезазначених норм.

Вирішуючи питання щодо відшкодування моральної шкоди, колегія суддів виходить з наступного.

Спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема, при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону "Про захист прав споживачів" чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди ( пункт 2 Постанови №4 Пленуму Верховного Суду України « Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року з наступними змінами, далі Постанова №4).

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 4 та статті 22 Закону «Про захист прав споживачів» споживачі мають право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту продукції), відповідно до закону.

Виходячи з положень частини 5 Закону № 3390-УІ «Про відповідальність за шкоду, завдану внаслідок дефекту в продукції» від 19 травня 2011 року шкода, заподіяна внаслідок застосування невідповідного тарифу, не підпадає під ознаки шкоди. Завданої внаслідок дефекту продукції.

Крім того, під моральною шкодою розуміються втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, в тому числі, неможливість продовження активного громадського життя, порушення стосунків з оточуючими людьми, вимушеність змін у стосунках, необхідність докладання зусиль для відновлення попереднього стану тощо (пункти 3,9 Постанови №4).

Проте доказів моральних або фізичних страждань або настання інших негативних явищ внаслідок усвідомлення порушень своїх прав позивач не надав.

За таких обставин колегія суддів не вбачає підстав для відшкодування ОСОБА_4 моральної шкоди.

Таким чином, позов ОСОБА_4 про відшкодування шкоди підлягає задоволенню в частині відшкодування за рахунок відповідача 2066,30 грн. майнової шкоди.

Згідно зі статтею 88 ЦПК між сторонами підлягають розподіленню судові витрати, сплачені позивачем при подачі позовної заяви та при подачі сторонами апеляційних скарг. Пропорційно задоволеним вимогам позивача відшкодуванню підлягають його витрати при подачі позову та апеляційної скарги (1 157,52 грн.) у розмірі 818,34 грн.

Керуючись статтями 309,316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 16 червня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_4 задовольнити частково.

Стягнути на користь ОСОБА_4 з Дочірнього підприємства електричних мереж приватного акціонерного товариства «Атомсервіс» 2066,30 грн. майнової шкоди.

В задоволенні вимог про відшкодування моральної шкоди відмовити.

Стягнути з Дочірнього підприємства електричних мереж приватного акціонерного товариства «Атомсервіс» на користь ОСОБА_4 818,34 грн. судових витрат.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий О.О.Данилова

Судді: Т.В.Крамаренко

ОСОБА_6