У х в а л а

26 вересня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Охрімчук Л.І.,

Гуменюка В.І.,

Лященко Н.П.,

розглянувши заяву публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» про перегляд рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 14 листопада 2014 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 липня

2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» про стягнення суми вкладу за депозитним договором,

в с т а н о в и л а :

Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області рішенням

від 14 листопада 2014 року позов задовольнив частково, ухвалив стягнути з публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» (далі - АТ «Укрексімбанк») на користь ОСОБА_4 суму вкладу в розмірі 25 тис. дол. США, що становить 389 тис. грн, а також 3 тис. 654 грн судового збору в дохід держави.

Апеляційний суд Львівської області 28 травня 2015 року рішення суду першої інстанції скасував та ухвалив нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 6 липня 2016 року касаційну скаргу задовольнила, постановила скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

22 серпня 2016 року АТ «Укрексімбанк» звернулося до Верховного Суду України із заявою про перегляд рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 14 листопада 2014 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 липня 2016 року з передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, а саме статей 215, 216, 1059 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), та невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Обґрунтовуючи підставу подання заяви про перегляд зазначених судових рішень, передбачену пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, заявник посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 лютого 2010 року, 22 лютого 2012 року та 15 липня 2015 року, в яких, на його думку, по-іншому застосовано вказані норми матеріального права.

На підтвердження підстави перегляду вищевказаних судових рішень, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України, заявник посилається на постанови Верховного Суду України від 29 січня, 2 липня та 29 жовтня 2014 року.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження необхідно відмовити з огляду на таке.

За положеннями пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд касаційної інстанцій, виходив з того, що між сторонами виникли правовідносини за договором банківського вкладу (депозиту), а тому з банку на користь позивача підлягає стягненню сума грошового вкладу.

Разом з тим у наданих для порівняння ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ містяться такі висновки:

- в ухвалі від 3 лютого 2010 року касаційний суд, скасувавши рішення судів попередніх інстанцій та направивши справу на новий розгляд до суду першої інстанції, виходив з того, що відповідач, заперечуючи проти позову, зазначав, що грошові кошти позивача як грошовий вклад у банк не передавались і відповідно проценти на них не нараховувались, а договір банківського вкладу на суму 4 тис. 30 дол. США було видано позивачу недобросовісним працівником банку, який зловживав своїм службовим становищем. Відносно цього працівника банку прокуратурою Львівської області порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого частиною п'ятою статті 191 Кримінального кодексу України за фактом видачі працівником банку підроблених договорів клієнтам та відсутності грошових коштів за такими договорами на депозитах. Однак суди, у порушення вимог статей 214, 215 ЦПК України, на зазначене уваги не звернули, заперечень банку про нікчемність договору банківського вкладу належним чином не перевірили;

- в ухвалі від 22 лютого 2012 року суд касаційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції про відмову в позові та виходив з того, що позивачка не укладала письмовий договір банківського вкладу з банком, відсутній документ, що підтверджує внесення нею грошових коштів до каси банку, а тому й немає підстав для стягнення з банку на користь позивачки грошового вкладу та відшкодування моральної шкоди;

- в ухвалі від 15 липня 2015 року суд касаційної інстанції, залишивши без змін рішення судів попередніх інстанцій, зазначив, що оскільки на підтвердження додержання письмової форми договору банківського вкладу відповідно до вимог закону позивачка не надала суду жодного доказу - ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності, суди обґрунтовано відмовили в позові.

Отже, порівняння наведених судових рішень із судовими рішеннями, про перегляд яких подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ з тотожними предметами спору, підставами позову та аналогічними обставинами й однаковим застосуванням норм матеріального права у спірних правовідносинах дійшов протилежних висновків щодо заявлених вимог.

Крім того, у наданих для порівняння постановах Верховного Суду України містяться такі правові висновки:

- у постанові від 29 січня 2014 року Верховний Суд України керувався тим, що договір банківського вкладу в письмовій формі з дотриманням вимог, установлених законом та іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності, з позивачкою не укладався, а тому касаційний суд дійшов помилкового висновку про те, що факт видачі їй лише ощадної книжки засвідчує укладення договору банківського вкладу та внесення вкладником грошових коштів;

- у постанові від 2 липня 2014 року Верховний Суд України ухвалив відмовити в задоволені заяви про перегляд судових рішень з підстави відсутності неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права;

- у постанові від 29 жовтня 2014 року Верховний Суд України висловив правову позицію про те, що письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту. Зокрема, такий документ повинен містити: найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції), а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, та відбиток печатки (штамп) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ.

Отже, порівняння наведених судових рішень із судовим рішенням суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав вважати, що висновки, викладені в ухвалі колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 липня 2016 року, суперечать висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду України

від 29 січня, 2 липня та 29 жовтня 2014 року.

Ураховуючи наведене, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що заява є необґрунтованою, тому в допуску справи до провадження Верховного Суду України необхідно відмовити.

Керуючись частиною другою статті 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» про стягнення суми вкладу за депозитним договором за заявою публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» про перегляд рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області

від 14 листопада 2014 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 липня 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді Л.І. Охрімчук

В.І. Гуменюк

Н.П. Лященко