Номер провадження: 22-ц/785/4339/16
Головуючий у першій інстанції Погрібний С. О.
Доповідач Артеменко І. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.10.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Артеменка І.А.,

суддів Сватаненка В.І.,

Черевка П.М.,

при секретарі Фабіжевській Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 квітня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «ОМЕГА БАНК», Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», Товариства з обмеженою відповідальністю Факторингової компанії «ВЕКТОР ПЛЮС» про визнання недійсними договорів факторингу, за участю третьої особи - ОСОБА_5,-

встановила:

У грудні 2014 року позивач ОСОБА_3 (уточнюючи свої позовні вимоги) звернувся до суду з зазначеним позовом, в якому просив визнати недійсними договір факторингу, укладений між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ ФК «Вектор плюс» 28.11.2012 року та договір факторингу, укладений між ТОВ ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» 28.11.2012 року.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 19.08.2008 року між ЗАТ «Сведбанк Інвест» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № 78/15-Ф з подальшим внесенням змін та доповнень, відповідно до якого останній отримав кредит у сумі 200000 доларів США.

28.11.2012 року між ПАТ «Сведбанк», який в свою чергу, виступає правонаступником за всіма правами та зобов'язаннями ЗАТ «Сведбанк Інвест» та Факторинговою компанією «ВЕКТОР ПЛЮС», укладено договір факторингу.

28.11.2012 року між ТОВ ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» укладено договір факторингу.

Зазначені договори факторингу позивач вважає недійсними з тих підстав, що вони порушують публічний порядок, договори укладені без отримання сторонами генеральної ліцензії, а також що при укладені договору порушено заборону на відступлення фактором грошової вимоги третій особі.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 04 квітня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням суду, представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 подала до суду апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити по справі нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм права.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, який доповів зміст рішення, яке оскаржено, доводи апеляційної скарги, межі, в яких повинні здійснюватись перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, вислухавши думку учасників процесу, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу відхилити, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу та залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті та справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що оспорювані правочини вчинено із дотриманням вимог ст. 1083 ЦК України, так як наступне відступлення прав вимог від ТОВ «ФК «Вектор Плюс» на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» відбулося із дотриманням п. 2.6. договору факторингу від 28.11.2012, укладеного між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «ФК «Вектор Плюс», тобто із отриманням попереднього письмового дозволу (погодження) Спостережної Ради. Факт отримання такого дозволу підтверджений належним та допустимим доказом. Доказів невідповідності спірного договору вимогам ст. 1083 ЦК України суду не надано.

Крім того, суд зазначив, що позивач не є стороною оскаржуваних договорів, та ним не доведено яким саме чином порушеного його права внаслідок укладання зазначених договорів факторингу.

Вирішуючи спір по суті, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює.

Так, апеляційним судом встановлено, підтверджено матеріалами справи та не спростовується сторонами, що згідно зі статутом ПАТ «ОМЕГА БАНК» рішенням Річних Загальних зборів акціонерів від 29 квітня 2013 року ПАТ «Сведбанк» змінив своє найменування на Публічне акціонерне товариство «ОМЕГА БАНК», яке виступає правонаступником по всіх правах та зобов'язаннях ПАТ «Сведбанк».

19.08.2008 року ЗАТ «Сведбанк Інвест», в особі заступника начальника відділення № 15 Закритого акціонерного товариства «Сведбанк-Інвест» у м. Одеса ОСОБА_6, та ОСОБА_3 уклали кредитний договір, відповідно до якого останній отримав кредит у сумі 200000 доларів США.

Договором про внесення змін та доповнень № 3 від 12.08.2010 року до вказаного кредитного договору розмір строкової заборгованості за кредитом, що відображений на позичковому рахунку позичальника, склав 159056,90 доларів США.

28.11.2012 року між ПАТ «Сведбанк», який в свою чергу виступає правонаступником по всіх правах та зобов'язаннях ЗАТ «Сведбанк Інвест», та Факторинговою компанією «Вектор Плюс» укладено договір факторингу.

28.11.2012 року між ТОВ ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» укладено договір Факторингу.

Відповідно до п. 2.1., 2.2. договору ТОВ ФК «Вектор Плюс» відступає свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, зокрема, за наведеним кредитним договором, укладеним з ОСОБА_3.

Позивач ОСОБА_3 в обґрунтування позову щодо недійсності правочину, посилався на ст. 1083 ЦК України, якою визначено, що наступне відступлення фактором грошової вимоги третій особі не допускається, якщо інше не встановлено договором факторингу. Якщо договором факторингу допускається наступне відступлення права грошової вимоги, воно здійснюється відповідно до положень цієї глави.

Пунктом 2.6. договору факторингу передбачено, що крім випадків, передбачених у п. 2.6.5. наступне відступлення фактором прав вимоги заборгованості до боржників будь-яким третім особам допускається виключно за умови отримання фактором від банку попереднього письмового дозволу Спостережної Ради Банку.

У п. 4 виписки № 1 з протоколу № 19 Спостережної Ради АТ «Сведбанк» зазначено надати дозвіл компанії групи «Укрборг» (до складу якої входить ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» згідно з п. 2 наведеної виписки), що придбає права вимоги згідно з цим рішенням, на наступний продаж (відступлення) прав вимоги заборгованості до боржників ТОВ «Кредитні ініціативи» (а.с.195-196, т.1, а.с.23-26, т.2).

Посилання апелянта на те, що такий документ як «Виписка № 1 з протоколу № 19 Спостережної Ради АТ «Сведбанк» до суду не надавався, та як доказ не заявлявся, тому необґрунтовано був прийнятий судом до уваги, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки додаткові документи були залучені судом відповідно до заяви представника ТОВ «Кредитні ініціативи» від 24.11.2015 року (а.с.1, т.2). та судом дана належна оцінка зазначеному доказу.

Відповідно до п. 2.6.5. письмовий дозвіл від банку не потрібен, якщо особа, яка має намір придбати у фактора право вимоги заборгованостей від боржника є банківською або фінансовою установою (у тому числі факторинговою компанією), яка пов'язана відносинами контролю із банківською установою. Відносинами контролю, згаданими вище, відповідно до цього договору вважається повне пряме або непряме володіння банківською або фінансовою установою не менше, ніж на 50 % особою, що має намір придбати права вимоги заборгованості від боржників.

Як вбачається з договору факторингу від 28.11.2012, що був укладений між ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи», витягів з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ТОВ « Кредитні ініціативи» є фінансовими установами, які надають фінансові послуги, що відповідає положенням п. 11 ст. 4 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Відповідно до ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оспорювані правочини вчинено із дотриманням вимог ст. 1083 ЦК України, так як наступне відступлення прав вимог від ТОВ «ФК «Вектор Плюс» на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» відбулося із дотриманням п. 2.6. договору факторингу від 28.11.2012, укладеного між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «ФК «Вектор Плюс», тобто із отриманням попереднього письмового дозволу (погодження) Спостережної Ради.

Доказів невідповідності спірного договору вимогам ст. 1083 ЦК України суду не надано.

Посилання позивача на обов'язковість наявності у ТОВ «Кредитні ініціативи» генеральної ліцензії НБУ на здійснення валютних операцій, суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв до уваги з наступних підстав.

Відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 4 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» факторинг є фінансовою послугою.

Згідно з ч. 1 ст. 21 зазначеного Закону державне регулювання ринків фінансових послуг здійснюється: щодо ринку банківських послуг та діяльності з переказу коштів - Національним банком України; щодо ринків цінних паперів та похідних цінних паперів (деривативів) - Національною комісією з цінних паперів та фондового ринку; щодо інших ринків фінансових послуг - Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг.

Статтею 34 Закону визначено види діяльності, на які Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у межах своєї компетенції видає ліцензії, а саме: страхової діяльності; діяльності з надання послуг накопичувального пенсійного забезпечення; надання фінансових кредитів за рахунок залучених коштів; діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб.

Частиною п'ятою ст. 5 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансові установи мають право надавати послуги з факторингу з урахуванням вимог Цивільного кодексу України та цього Закону.

Фінансова установа, що надає послуги з факторингу, може надавати послуги з пов'язаного з цим ведення обліку грошових вимог, надання поруки за виконання боржником свого обов'язку за грошовими вимогами постачальників товарів (послуг) та пред'явлення до сплати грошових вимог від імені постачальників товарів (послуг) або від свого імені, а також інші послуги, спрямовані на одержання коштів від боржника.

ТОВ «Кредитні ініціативи» зареєстроване як фінансова установа розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 18 вересня 2008 року № 1121, за реєстраційним номером 13102248, що підтверджується Свідоцтвом про реєстрацію фінансової установи від 15 вересня 2011 року.

Відповідно до статті 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), кредитор у зобов'язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом, кредитор у зобов'язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

Таким чином, відступлення права вимоги є договірною формою передачі зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредиторові у випадках, встановлених законом.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що ТОВ «Кредитні ініціативи», отримавши право грошової вимоги за кредитним договором до боржника, придбав фінансовий актив у юридичної особи.

В законодавстві України не містяться норми, внаслідок застосування яких у фактора за договором факторингу шляхом купівлі права грошової вимоги ТОВ «Кредитні ініціативи» існував чи існує обов'язок з отримання генеральної ліцензії для підтвердження свого права на здійснення факторингових операцій.

Суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв до уваги посилання ОСОБА_3 на положення про порядок надання небанківським фінансовим установам генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій, що затверджене постановою Правління Національного банку України від 9 серпня 2002 року № 297, оскільки зазначеним порядком регламентується виключно порядок видачі генеральної ліцензії, а не визначаються підстави для обов'язкового її отримання суб'єктами, та в зазначеному нормативному акті не міститься положень, з яких би слідував обов'язок отримання фінансовими установами, що реалізують факторингові операції, генеральної ліцензії.

Відповідно до п.п. 7, 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 № 9 правочин може бути визнано недійсним лише з підстав, визначених законом.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (ст. 203 ЦК України).

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою для недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами 1-3, 5,6 ст. 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

За правилом ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Крім того, як правильно зазначив суд першої інстанції позивач не є стороною оскаржуваних договорів, та не надав суду доказів, яким чином укладені договори факторингу порушують його права.

Відповідно до роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.

Аналізуючи зазначене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам законодавства, позивачем не надано доказів, які би свідчили про недійсність договорів факторингу та їх невідповідність чинному законодавству України.

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції оскільки вони відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин і закон, який їх регулює.

Викладені в апеляційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи по суті.

При таких обставинах, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені фактичні обставини по справі, рішення суду відповідає вимогам ст. ст. 213, 215 ЦПК України, є законним та справедливим, а тому не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала колегії суддів набирає законної сили з моменту проголошення.

Ухвала колегії суддів може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня проголошення до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області

І.А. Артеменко

В.І. Сватаненко

П.М. Черевко