Справа №472/876/15-ц 04.10.2016 04.10.2016 04.10.2016
Провадження №22-ц/784/858/16
Головуючий у першій інстанції-Кучерявенко С.С.
Справа № 472/876/15-ц Доповідач апеляційної інстанції-Данилова ОСОБА_1 27
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 жовтня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Довжук Т.С., Коломієць В.В.,

із секретарем Тищенком Л.С.,

за участю позивачки ОСОБА_2, її представника ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк»

на рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 2 лютого 2016 року у цивільній справі за позовом

ОСОБА_2

до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

про захист прав споживача,

У С Т А Н О В И Л А:

У липні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до ПАТ КБ «ПриватБанк» з позовом про захист прав споживача.

Позивачка зазначала, що 25 березня 2008 року між нею та банком, права якого набув ПАТ КБ «ПриватБанк», укладено договір про іпотечний кредит №NKVSG2, за умовами якого вона отримала 55000 грн. кредитних коштів строком до 25 березня 2028 року з умовою оплати 15 % річних за користування кредитом.

18 серпня 2008 року між сторонами укладено Додаткову угоду до договору про іпотечний кредит від 25 березня 2008 року, умовами якої передбачена сума кредиту у розмірі 12 030,99 доларів США з відкриттям рахунку у валюті кредиту та перерахунку на нього кредитних коштів.

Проте, банк не виконав своїх зобовязань за додатковою угодою, а саме не надав кредитних коштів в іноземній валюті. Крім того, істотні умови цієї угоди (порядок видачі та погашення кредиту) не відповідають вимогам законодавства та Інструкції про касові операції в банках України. При цьому перед укладенням угоди відповідач свідомо ввів її в оману, не надавши повної інформації щодо умов кредитування та приховавши дійсні сукупну вартість кредиту та розмір відсотків, чим порушив вимоги Закону «Про захист прав споживачів». Про порушення своїх прав вона дізналась у липні 2015 року після проведення незалежного аудиту умов валютного кредитування за додатковою угодою, яким встановлена невідповідність визначеної в угоді та дійсної процентної ставки.

Посилаючись на зазначені обставини, а також порушення порядку здійснення касових операції з валютною готівкою та положення статей 203, 215,230 ЦК, ОСОБА_2 просила визнати недійсною додаткову угоду до кредитного договору, зобовязати відповідача зробити перерахунок заборгованості за попередніми умовами кредитування та зарахувати всі платежі, внесені нею за додатковою угодою в іноземній валюті як сплату платежів за попередніми умовами.

Представник ПАТ КБ «ПриватБанку» позов не визнав, посилаючись на належне узгодження сторонами як всіх умов кредитування, так і наступну зміну за згодою сторін валюти кредиту, а також сплив позовної давності, перебіг якої почався з часу укладення додаткової угоди.

Рішенням Веселинівського районного суду Миколаївської області від 2 лютого 2016 року та додатковим рішенням того ж суду від 11 квітня 2016 року позов задоволено частково. Визнано недійсною додаткову угоду до кредитного договору, у задоволенні інших вимог відмовлено. З відповідача на користь ОСОБА_2 стягнуто 121,80 грн. судових витрат.

В апеляційній скарзі представник ПАТ КБ «ПривтБанк» просив рішення скасувати та відмовити у задоволенні позову. Апелянт посилався на невірну оцінку судом наданих доказів; недоведеність обставин, які за законом є підставою недійсності правочину, та не застосування судом правил позовної давності.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає її такою, що підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги щодо визнання додаткової угоди до кредитного договору недійсною, суд першої інстанції вважав доведеним факт введення ОСОБА_2 в оману щодо дійсних умов кредитування (процентної ставки та загальної вартості кредиту), що відповідно до статей 203,215,230 ЦК та статті 11 Закону «Про захист прав споживачів» є підставою недійсності угоди.

Проте не з усіма висновками суду можна погодитись.

Так, відповідно до статті 626 ЦК договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 ЦК визначено свободу договору, а саме вільність сторін в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина 1 статті 628 ЦК ).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина 1 статті 638 ЦК ).

За правилами статті 651 ЦК зміна умов договору допускається за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит, сплатити проценти (частина 1 статті 1054 ЦК).

Розмір процентів, тип процентної ставки та порядок їх сплати визначається у договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту та пропозиції, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів (частина 2 статті 1056-1 ЦК).

Згідно з частиною 2 статті 16, частиною 1 статті 215 ЦК одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням в момент вчинення правочину вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 ЦК, зокрема у звязку з невідповідністю змісту правочину цьому кодексу та іншим актам цивільного законодавства, невідповідністю волевиявлення внутрішній волі його учасника, не спрямованістю на реальне настання правових наслідків.

Відповідно до статті 230 ЦК недійсним є і правочин, за яким одна із сторін ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина 1 статті 229 ЦК).

З матеріалів справи вбачається, що 25 березня 2008 року між ОСОБА_2 та ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», укладено договір про іпотечний кредит № NKVSG2 (далі -Кредитний договір), за умовами якого позивачка отримала 55000 грн. кредитних коштів строком до 25 березня 2028 року з умовою оплати 15 % річних а.с. 89-92, 107-110 том 2).

Умовами Кредитного договору (пункти 2.1.1 - 2.4) також визначено забезпечення (іпотека, порука), обовязок позичальника щодо щорічного укладення договорів страхування предмета іпотеки та особистого страхування, розмір щомісячного ануїтентного (незмінного) платежу не менше 732,71 грн., строк його внесення до 25 числа кожного місяця та інші зобовязання сторін.

Пунктами 8.8, 8.9 та 10.2 Кредитного договору передбачена можливість зміни чи доповнення цього договору як в односторонньому порядку, так і за взаємною згодою сторін.

Додатком №1 до Кредитного договору визначена загальна вартість кредиту (орієнтовно), в тому числі нотаріальні витрати та податки 1575 грн., витрати на укладення договорів страхування орієнтовно 650 грн. щорічно, загальний розмір процентів 120 850 грн.(а.с.111 том 2). .

Кредитні кошти ОСОБА_2 отримала 25 березня 2008 року (а.с.86 том 2).

15 серпня 2008 року ОСОБА_2 звернулась до банку з письмовою заявою, підписаною особисто, в якій просила змінити валюту кредиту за Кредитним договором, а заборгованість конвертувати у долари США за курсом на дату укладення додаткової угоди (а.с. 58 том 2).

18 серпня 2008 року між ОСОБА_2 та банком укладено додаткову угоду до договору про іпотечний кредит № NKVSG2 від 25 березня 2008 року (далі Додаткова угода, а.с.104-106 том 2).

За умовами Додаткової угоди (розділ 8 «Особливі умови») сторони визначили, що станом на 18 серпня 2008 року заборгованість позивачки за Кредитним договором від 25 березня 2008 року складає 55 648,33 грн., що за діючим курсом валют еквівалентно 12030, 99 доларів США.

Сторонами також узгоджені інші умови, а саме плату за користування кредитом у розмірі 1,17% на місяць на суму залишку заборгованості, що дорівнює 14,04 % річних, винагороду за резервування валютних ресурсів у розмірі 3% річних (пункт 8.1 Додаткової угоди), порядок та строки погашення кредиту, які відповідають Графіку, що є невідємною частиною цього договору (пункт 8.9 Додаткової угоди).

Водночас з укладенням Додаткової угоди сторонами також узгоджено Графік погашення кредиту, який підписано сторонами, в тому числі і особисто позичальником ОСОБА_2 Розмір щомісячного платежу у період з 25.08 2008 року по 25.03. 2028 року визначено у 179,36 доларів США (а.с. 59-61 том 2).

18 серпня 2008 року ОСОБА_2 подала заяву № 03, якою уповноважила банк продати 12030,99 доларів США, а отримані гривні перерахувати на її транзитний рахунок № 4262, передбачений Кредитним договором для погашення ануїтентних платежів (а.с. 95, 92- зворот том 2).

Прийняті на себе зобовязання банк виконав 21 серпня 2008 року (а.с.116,117 том 2).

При цьому колегія суддів не може погодитись з твердженням позивачки про те, що відповідач не виконав умови Додаткової угоди, не надав кредит в іноземній валюті, який мав надати у готівковій формі.

Зміст Додаткової угоди свідчить про те, що нею сторони внесли зміни до умов Кредитного договору, укладеного 25 березня 2008 року, змінивши валюту попереднього кредитування, зменшивши процентну ставку та окремі умови повернення кредитних коштів.

Умов про видачу валютного кредиту позичальнику у готівковій формі або перерахування коштів на поточний рахунок позичальника Додаткова угода не містить.

Факт надання валютного кредиту підтверджено виписками з рахунків № 14034, № 7333 відкритих на імя ОСОБА_2 (а.с.116,117 том 1). Рух коштів на цих рахунках свідчить про те, що кошти в розмірі 12 030,99 доларів США, продані банком за дорученням позичальника, були спрямовані на погашення гривневого кредиту (55000 грн.) з вихідним залишком станом на 21 серпня 0.00 грн. (а.с. 117 том 1).

Отже, повне погашення заборгованості за гривневим кредитом у розмірі 55648,33 грн. за рахунок продажу банком валюти в розмірі 12030,99 грн. свідчить про виконання відповідачем фактичних зобовязань, які виникли внаслідок укладення Додаткової угоди.

Помилковість зазначення у пункті 8.1 Додаткової угоди номера рахунку, на який банк має перерахувати валютні кошти (№ 4168), при тому, що саме цей рахунок призначений для зарахування коштів, спрямованих на погашення заборгованості (пункт 8.2) не може свідчити про невиконання банком зобовязань щодо надання валютного кредиту.

Не встановлено судом і факту введення банком позичальника в оману при укладенні Додаткової угоди.

Відповідно до статті 230 ЦК ознакою обману є навмисне введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину, а також наявність умислу в діях відповідача.

Істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману (пункти 19, 20 Постанови № 9 Пленуму ВСУ від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»,).

Отже, за правилами цієї норми захищаються права однієї із сторін угоди, за умови доведення нею будь-яких умисних дій іншої сторони угоди, спрямованих на створення невірної уяви щодо характеру угоди чи її істотних умов.

Судом, як зазначено вище, встановлено, що ОСОБА_2 особисто звернулась до банку з заявою про конвертацію її кредитної заборгованості у долари США та зміну валюти кредиту, власноручно підписала Додаткову угоду, в якій зазначені всі істотні умови валютного кредитування (курс валют, розмір зобовязання у доларах США, процентна ставка, винагорода, інші витрати, порядок поверненя коштів тощо) та Графік погашення платежів, яким визначено розмір щомісячного ануїтентного платежу та його складові.

Будь-яких інших зобовязань, не передбачених умовами Додаткової угоди, на позивачку не покладалось.

Обгрунтовуючи недійсність Додаткової угоди, позивачка посилалась на введення її в оману щодо розміру процентної ставки, яка мала складати 14,04 %, а фактично склала 19,197 %.

При цьому ОСОБА_2 посилалась на розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту ТОВ «Аудиторська фірма «Аудитінформсервіс».

Аналіз зазначеного висновку свідчить про те, що при розрахунку реальної процентної ставки за кредитом аудитор врахував всі кошти, які отримуються банком, та всі витрати споживача за рахунок власних коштів протягом дії договору, а саме винагорода за резервування, плата на користь третіх осіб, послуги нотаріуса, щорічне страхування.

Тобто розрахована аудитором ставка 19,197 % річних є показником реального збільшення кредиту, а не процентною ставкою за користування кредитом, як це зазначено статтею 1048 ЦК та Кредитним договором і Додатковою угодою. Умови угод передбачають як проценту ставку за користування кредитом, так і окремо інші витрати позичальника.

Крім того, розрахунок аудитором розміру щомісячного платежу по тілу кредиту (51,2 доларів США) не відповідає умовам Кредитного договору та Додаткової угоди та суперечить узгодженому сторонами Графіку.

Таким чином, колегія суддів не може прийняти аудиторський розрахунок як доказ введення позивачки в оману та вважати його достатньою підставою для визнання Додаткової угоди недійсною за статтею 230 ЦК.

Не встановлено судом і інших підстав недійсності правочину, передбачених статтею 203 ЦК, та порушень Закону «Про захист прав споживачів» ( статей 11,18).

При укладенні Додаткової угоди та здійснюючи банківські операції з іноземною валютою, банк мав всі необхідні на той час документи, а саме Банківську ліцензію №21, видану Національним банком України 04 грудня 2001 року, та Дозвіл Національного банку України №22-2 від 4 грудня 2001 року з додатком від 29 липня 2003 року (а.с.206 209 том 1).

Посилання позивачки на інші порушення при здійсненні банківських операцій з валютними коштами (використання при видачі та погашенні кредиту замість поточного рахунку клієнта (2620…) інших видів рахунків (2909…) повязане з невірним тлумачення внутрішніх банківських правил та, у будь-якому разі, не може бути підставою для визнання Додаткової угоди на час її укладення недійсною.

Не може бути такою підставою і посилання ОСОБА_2 на порушення статті 11 Закону «Про захист прав споживачів», в тому числі не визначення орієнтовної сукупної вартості кредиту станом на серпень 2008 року.

Додатковою угодою лише змінювались окремі умови Кредитного договору, при укладенні якого визначалась орієнтовна загальна вартість кредиту, що було узгоджено з позичальником (додаток №1, а.с.111 том 2).

Графік, доданий до Додаткової угоди (а.с. 59-62 том 2), який містить підпис позивачки, включає і щомісячний розмір змінених відсотків з витратами на резервування.

Сума цих розмірів (колонка 5 Графіку) і є тією складовою загальної вартості кредиту, яка змінилась у порівняні з цією ж складовою, що була визначена раніше.

Додаткове визначення загальної вартості кредиту при зміні умов кредитування, як обовязкова умова надання належної інформації, статтею 11 Закону «Про захист прав споживачів» не передбачена.

При цьому колегія суддів вважає, що дискримінаційність умов Додаткової угоди, на що посилається ОСОБА_2, для неї, насамперед, повязана з подальшою стрімкою зміною курсу валюти.

За змістом статей 1046 та 1054 ЦК відповідальність за валютні ризики лежить на позичальнику. Відповідно до частини 1 статті 1056-1 ЦК від кредитного ризику залежить і розмір процентної ставки.

Станом на серпень 2008 року змінилась грошово-кредитна політика НБУ та умови фінансового ринку. З травня 2008 року ПАТ КБ «ПриватБанк» встановлена процентна ставка в іпотечному кредитуванні 20,04 % при середній ставці на фінансовому ринку 20,9 % (а.с. 193-196 том 2).

Відповідно до пункту 8.9 Кредитного договору ці обставини є підставою для одностороннього збільшення банком процентної ставки за гривневими кредитами.

В цих умовах позивачці ОСОБА_2, як і іншим позичальникам банку, було запропоновано змінити умови кредитування, в тому числі і шляхом обрання іншої валюти.

Укладаючи Додаткову угоду позивачка мала можливість передбачити зміну курсу гривні по відношенню до долара США, виходячи з ситуації в країні та враховуючи динаміку зміни курсів гривні та її девальвації. Обравши кредит в іноземній валюті з меншою процентною ставкою, ніж в гривні, ОСОБА_2 на той час вважала ці умови для себе більш вигідними та справедливими. Воля позивачки відповідала волевиявленню, про що свідчать не тільки її дії під час укладення Додаткової угоди, а і виконання нею умов договору протягом 2008-2015 років.

Посилання ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції на те, що заяви від 15 серпня та 18 серпня 2008 року про зміну валюти кредиту та продаж валюти, а також Графік вона не підписувала, спростовуються матеріалами справи та висновками експерта №1445 від 23 серпня 2016 року (а.с. 164-174 том 2).

Таким чином, колегія суддів не встановила умов, передбачених статтями 203, 215,230 ЦК та статей 11,18 Закону «Про захист прав споживачів», а тому і підстав для визнання Додаткової угоди недійсною.

Оскільки суд першої інстанції не звернув належної уваги на вимоги закону та вважав встановленим факт обману позичальника з боку банку при укладенні Додаткової угоди, який є недоведеним, рішення суду від 2 лютого 2016 року підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2

Виходячи з того, що висновки суду першої інстанції щодо інших позовних вимог (перерахунок заборгованості та зарахування внесених платежів на виконання Кредитного договору), які викладені у додатковому рішенні від 11 квітня 2016 року, нерозривно повязані з висновками, викладеними в рішенні від 2 лютого 2016 року, колегія суддів вважає, що скасуванню підлягає і додаткове рішення.

Відповідно до статті 88 ЦПК відповідачу підлягають відшкодуванню понесені ним судові витрати.

Керуючись статтями 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 2 лютого 2016 року та додаткове рішення цього ж суду від 11 квітня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 536 грн. судових витрат.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий О.О.Данилова

Судді: Т.С. Довжук

ОСОБА_5