У Х В А Л А

12 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Романюка Я.М., Охрімчук Л.І., Яреми А.Г.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 грудня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_4 до Ізмаїльської міської ради Одеської області, третя особа - ОСОБА_5, про визнання незаконними та скасування рішення та державного акта на право власності на земельну ділянку,

встановила:

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 4 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 17 червня 2015 року, позов задоволено. Визнано незаконними та скасовано рішення Ізмаїльської міської ради Одеської області від 20 червня 2008 року про передачу земельної ділянки, розташованої за адресою : АДРЕСА_1, у приватну власність ОСОБА_6 Скасовано акт серії НОМЕР_1 на право особистої власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель площею 0,1 га за адресою : АДРЕСА_1, кадастровий № НОМЕР_2, та припинено право власності на цю земельну ділянку за ОСОБА_6

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 грудня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_7 задоволено частково, рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 4 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 17 червня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

У поданій до Верховного Суду України заяві ОСОБА_4 просить скасувати ухвалу суду касаційної інстанції та залишити в силі рішення судів першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права та на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме статей 15, 21, 393, 1223, 1268 ЦК України та статті 120 ЗК України.

Перевіривши доводи заяви, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що у допуску справи до провадження необхідно відмовити.

Скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій та направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, суд касаційної інстанції виходив із того, що суди попередніх інстанцій фактично задовольнили позовні вимоги до особи, яка є померлою, однак спадкоємця - ОСОБА_7 до участі у справі в якості відповідача залучено не було. Третя особа ОСОБА_7, є спадкоємцем першої черги після смерті матері та прийняла спадщину у встановленому законом порядку, отже є спадкоємцем Ѕ частини земельної ділянки. Спадкоємцю спадщина належить з моменту її відкриття, тобто з моменту смерті спадкодавця ОСОБА_6 - 5 липня 2012 року. Крім того, у договорі дарування будинку від 1 листопада 2008 року вказано, що будинок розташований за адресою : АДРЕСА_2, разом з тим, спірний державний акт видано на земельну ділянку, що знаходиться за адресою : Одеська область, АДРЕСА_1. Отже судом не з'ясовано, яка саме земельна ділянка є предметом спору у даній справі. Враховуючи вищезазначене, суд у порушення вимог статей 214, 215 ЦПК України, пояснень ОСОБА_7 повністю не перевірив, не визначився із характером спірних правовідносин та безпідставно не застосував до спірних правовідносин сторін норму статті 120 ЗК України.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 серпня 2012 року суд касаційної інстанції виходив із того, що рішення апеляційного суду відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а викладені в касаційній скарзі доводи були предметом перевірки під час судового засідання та висновків суду не спростовують, тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 квітня 2013 року суд касаційної інстанції виходив із того, що апеляційний суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов правильного висновку про те, що рішення органу місцевого самоврядування про передачу відповідачам у власність земельних ділянок, які входять до складу прибудинкової території, є незаконними, тому видані на підставі них державні акти є недійсними.

У наданому для порівняння рішенні Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 березня 2013 року суд касаційної інстанції виходив із того, що договір купівлі-продажу від 21 квітня 2003 року та договір купівлі-продажу від 19 серпня 2005 року не можуть бути визнанні нікчемними, як такі, що порушують публічний порядок, оскільки відсутні правові підстави передбачені статтею 228 ЦК України. Крім того, відсутні і правові підстави для усунення позивачу перешкод у користуванні земельною ділянкою, на якій розташовано багатоквартирний житловий будинок. Ураховуючи викладене, права ОСОБА_5, за захистом яких він звернувся до суду, діями відповідачів не порушені.

У наданій для порівняння постанові Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року суд виходив із того, що при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності.

Порівняння вищенаведених судових рішень із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що судами касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального права спірних правовідносин дійшли протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог, а надана для порівняння постанова Верховного Суду України не слугує прикладом невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Керуючись статтею 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до Ізмаїльської міської ради Одеської області, третя особа - ОСОБА_5, про визнання незаконними та скасування рішення та державного акта на право власності на земельну ділянку за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 грудня 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.М. Романюк

Л.І. Охрімчук

А.Г. Ярема