Справа № 740/1680/16-ц Провадження № 22-ц/795/1785/2016 Категорія цивільнаГоловуючий у I інстанції Гордієць Л. В. Доповідач - Боброва І. О.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 вересня 2016 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіОСОБА_1,
суддів:ОСОБА_2, ОСОБА_3,
при секретарі:ОСОБА_4, ОСОБА_5,
за участю:представника позивача та третіх осіб ОСОБА_6 та ОСОБА_7- адвоката ОСОБА_8, представника відповідача ОСОБА_9- адвоката ОСОБА_10,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_11 на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 11 серпня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_11 до ОСОБА_12, ОСОБА_9 про визнання дійсним договору купівлі-продажу житлового будинку та визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог ОСОБА_6, ОСОБА_7, яка діє у власних інтересах та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_13, орган опіки та піклування Ніжинської міської ради Чернігівської області,

в с т а н о в и в:

В апеляційній скарзі ОСОБА_11 просить скасувати рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 11 серпня 2016 року і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Оскаржуваним рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 11 серпня 2016 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи. Так, апелянт зазначає, що суд не надав належної оцінки таким доказам як - технічний паспорт на будинок, робочий проект на його газифікацію, оригінали яких були передані відповідачем ОСОБА_12 разом з ключами від будинку і знаходяться у позивача з вересня 1996 року, показання свідка ОСОБА_14 Також, апелянт вважає безпідставними посилання суду на те, що позивач разом із сімєю проживають в спірному будинку без законних підстав, мають реєстрацію місця проживання за іншими адресами, що свідчить про забезпеченість іншим житлом. На думку апелянта, судом не взято до уваги розяснення, викладені в п.15 Постанови Пленуму Верховного суду України від 01.11.1996 № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя». Не враховано той факт, що відповідач ОСОБА_12 з 1996 року надала згоду на вселення сімї ОСОБА_11 в будинок, будь-яких вимог щодо звільнення будинку нею не заявлялися. Не взято до уваги акт органу опіки і піклування виконавчого комітету Ніжинської міської ради обстеження умов проживання від 03.12.2015.

В судовому засіданні представник ОСОБА_11, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 просив апеляційну скаргу задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_10 просив рішення суду залишити без змін.

Відповідач ОСОБА_12 в письмовій заяві від 21.09.2016 просила апеляційну скаргу відхилити, справу розглядати без її участі.

Третя особа - орган опіки та піклування Ніжинської міської ради Чернігівської області - належним чином була повідомлена про час розгляду справи, про що свідчить повідомлення про вручення 06.09.2016 та 19.09.2016 поштових відправлень, проте свого представника до суду не направила.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін, виходячи з наступного.

Згідно із ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Судом по даній справі встановлено, що власником житлового будинку № 103 по вул. Челюскіна в м. Ніжин Чернігівської області з 25.01.2016 є ОСОБА_9 (а.с.26). Даний будинок останній 21.01.2016 придбав у ОСОБА_12 (дошлюбне прізвище ОСОБА_15) за договором купівлі продажу, який посвідчений приватним нотаріусом Ніжинського міського нотаріального округу ОСОБА_16 та зареєстрований у реєстрі за №83 (а.с.24).

Сторонами не заперечується той факт, що в зазначеному житловому будинку за №103 по вул.Челюскіна м.Ніжин проживають без реєстрації ОСОБА_11, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та малолітній ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_1. Вказане підтверджується також довідкою голови вуличного комітету №25 м.Ніжина від 04.04.2016 (а.с.76) та актом обстеження умов проживання від 03.12.2015 (а.с.86).

Відповідно до довідки виконкому Ніжинської міськради від 21.01.2016 та копії домової книги (а.с.65) в зазначеному житловому будинку ніхто не зареєстрований (а.с.89).

Відповідно до даних робочого проекту газифікації вказаного вище будинку, замовником проекту виступила ОСОБА_15 (а.с.14). Згідно з робочим проектом на водопостачання будинку в 2006 році замовником виступив ОСОБА_17 (а.с.15). 02.10.2001 між ОСОБА_11 та ВАТ ЕК Чернігіводленерго укладений договір на поставку електричної енергії до спірного будинку.

Після придбання будинку ОСОБА_9 05.02.2016 звертався до правоохоронних органів із заявою щодо неправомірних дій ОСОБА_11 та ОСОБА_6, які виразилися в незаконному проживанні в його будинку (а.с.30).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів того, що між ним та відповідачем ОСОБА_12 в 1996 році досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору купівлі-продажу будинку, що ОСОБА_11 зі своєї сторони виконав всі його умови, а ОСОБА_12 ухилилася від нотаріального оформлення угоди купівлі-продажу. Не було надано доказів і щодо протизаконності укладення 21.01.2016 договору купівлі-продажу між ОСОБА_12 та ОСОБА_9, тому підстави для задоволення позову і цій частині були відсутні.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційного суду, зважаючи на таке.

Правовідносини сторін при вирішенні спору про визнання договору дійсним регулюються нормами ЦК УРСР (1963 року), оскільки події, на які посилається позивач, датовані ним 1996 роком.

Відповідно до ст.153 ЦК УРСР (1963 року), договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст.224 цього Кодексу, за договором купівлі-продажу продавець зобовязується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобовязується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 ст.227 ЦК УРСР (1963 року) передбачено, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору.(стаття 47 цього Кодексу).

За приписами ч.2 ст.47 ЦК ( в редакції 1963 року), якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

Аналізуючи вказані норми Закону, слід зазначити, що визнання угоди дійсною можливо лише за умови, коли сторонами було досягнуто згоди з усіх істотних умов угоди.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем не надано суду доказів на підтвердження досягнутої з відповідачем ОСОБА_12 згоди з істотних умов угоди купівлі-продажу та вчинених сторонами дій на виконання досягнутих домовленостей.

Посилання апелянта на наявність в нього технічного паспорту на спірний будинок, робочого проекту на його газифікацію та ключів від будинку не можуть підтверджувати факту досягнення домовленості з ОСОБА_12 щодо продажу будинку. Відповідач ОСОБА_12 в своїй письмовій заяві пояснювала ці обставини тим, що вказані документи знаходилися в спірному будинку. Щодо ключів, то господарські споруди взагалі не запиралися на замки. ОСОБА_12 не заперечувала того, що дійсно дозволила ОСОБА_11 проживати тимчасово в її будинку та підтримувати останній в належному стані. Відповідач наполягала на тому, що будинок ОСОБА_11 вона не продавала і гроші за продаж не отримувала.

Вказані обставини позивачем не спростовані. Письмова розписка від ОСОБА_12, на існуванні якої наполягав ОСОБА_11, останнім суду надана не була.

Доводи ОСОБА_11 щодо невірного посиланні суду першої інстанції на ст.44,46 ЦК УРСР (1963 року) та неврахування показань свідка ОСОБА_14 не є підставою для скасування рішення суду.

За змістом ст.44 ЦК ( в редакції 1963 року), угоди громадян між собою на суму понад сто карбованців, за винятком угод, що зазначені у статті 43 цього Кодексу, та інших угод, передбачених законодавством СРСР і Української РСР, повинні укладатись у письмовій формі.

Згідно з ст. 46 ЦК ( в редакції 1963 року) недодержання простої письмової форми, що вимагається законом (стаття 44 цього Кодексу), позбавляє сторони права в разі спору посилатися для підтвердження угоди на показання свідків, а у випадках, прямо зазначених у законі, тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

Посилаючись на дані статті суд першої інстанції констатував, що позивач не надав письмової розписки, яка б свідчила про передачу ОСОБА_12 грошей за проданий будинок. Саме тому, з огляду на положення ст. 46 ЦК УРСР, показання свідка ОСОБА_14 суд правомірно не взяв до уваги.

Зважаючи на викладене, твердження апелянта про укладення в 1996 році договору купівлі-продажу між ним та ОСОБА_12 є безґрунтовними. Матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів, які б достовірно свідчили про укладення в 1996 році сторонами договору купівлі-продажу та про наявність підстав для визнання укладеного між сторонами договору купівлі-продажу дійсним.

Також, апеляційний суд погоджується із висновком суду про відмову у задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу спірного житлового будинку, укладеного між ОСОБА_12 та ОСОБА_9 та посвідченого 21.01.2016 приватним нотаріусом Ніжинського міського нотаріального округу ОСОБА_16 та зареєстрованого в реєстрі №83, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 та 3 ст.215 ЦК України (в редакції 2003 року), підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно з частинами 1, 2 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ст.657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Відповідно до вимог ч.1 ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Як вірно встановлено судом, сторони договору купівлі-продажу ОСОБА_9 та ОСОБА_12 не заявляють вимог щодо недійсності договору від 21.01.2016 та порушення зазначених вище норм права, а тому підстав для визнання його недійсним судом не встановлено.

Даних щодо порушення укладенням цього договору законних прав позивача також не встановлено.

Є безпідставними доводи апеляційної скарги щодо констатації судом першої інстанції факту проживання ОСОБА_11 з сімєю в спірному будинку без законних підстав. Дана обставина судовим рішенням не встановлювалася, оскільки це питання не стосувалося позовних вимог. Обставина, на яку послався суд, а саме, наявність реєстрації малолітнього ОСОБА_13 в будинку 23 по вул. Остапа Вишні в м.Ніжин сторонами в судовому засіданні не оспорювалася. Посилання в цьому випадку апелянта на постанову Пленуму ВСУ від 01.11.1996 №9 та ст.33 Конституції України є безґрунтовним.

Твердження апелянта щодо обізнаності відповідача ОСОБА_9 на час укладення договору купівлі-продажу від 21.01.2016 про проживання в спірному будинку малолітньої дитини не впливає законність укладення даного правочину.

Розглядаючи справу відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України, тобто в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що доводи викладені в апеляційній скарзі обґрунтованості судових висновків не спростовують, тому підстави для її задоволення відсутні.

Судове рішення постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_11 відхилити.

Рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 11 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів

Головуючий:Судді: