У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 березня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області у складі: головуючого Буцяка З.І.,

суддів Боймиструка С.В., Гордійчук С.О.;

секретар судового засідання Коробчук А.М.,

з участю позивачки та представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду в м. Рівному цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рокитнівського районного суду від 17 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення, та визнання права власності на спадкове майно,

в с т а н о в и л а :

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення, та визнання права власності на спадкове майно.

Рішенням Рокитнівського районного суду від 17 лютого 2016 року позов задоволено частково. Встановлено, що ОСОБА_3 і ОСОБА_4 є синами ОСОБА_5 та ОСОБА_6 За позивачкою визнано право власності на ? житлового будинку АДРЕСА_1. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

В поданій на це рішення апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 зазначала, що за життя ОСОБА_4 відповідач узагалі не спілкувався з батьком та не надавав йому допомоги на його утримання і догляд.

Згідно зі ст. 1232 ЦК України спадкоємці зобов'язані відшкодувати розумні витрати, які були зроблені одним із них або іншою особою на утримання, догляд, лікування та поховання спадкодавця. Відповідно до ст. 1282 ЦК України спадкоємець зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину.

Враховуючи відмову відповідача від відшкодування понесених нею витрат на утримання, догляд, лікування і поховання його батька ОСОБА_4, від відшкодування витрат на встановлення пам'ятника, а також зважаючи на те, що вона понесла вказані витрати у сумі близько 22 000 грн. (що перевищує вартість спадкового майна вартістю 19 436 грн.), нею була заявлена позовна вимога про визнання права власності на весь спірний спадковий будинок.

На підтвердження витрат, які були понесені нею на утримання, догляд, лікування і поховання померлого батька відповідача ОСОБА_4, нею було надано суду довідку № 452 від 12 червня 2015 року про те, що ОСОБА_4 мав захворювання - пропфшизофренію та перебував на „д" обліку; довідки власників магазинів, в яких батько відповідача ОСОБА_4 за життя отримував у борг продукти, а вона в подальшому за них розраховувалася; а також документи, які підтверджують її витрати на поховання померлого батька відповідача ОСОБА_4 Такі її доводи підтвердили допитані у справі свідки.

Покликаючись на ці обставини, позивачка рішення місцевого суду в частині відмови їй у задоволенні позовних вимог вважала незаконним та необґрунтованим і просила апеляційний суд його у зазначеній частині скасувати й ухвалити у справі нове рішення про задоволення її позовних вимог у повному обсязі.

В частині задоволених позовних вимог рішення суду першої інстанції зацікавленими особами в апеляційному порядку не оскаржено.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі і з'явилися в судове засідання, перевіривши подані докази та доводи апелянта, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно зі ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до правил ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

В силу вимог ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 1266 ЦК України, внуки спадкодавця успадковують ту частину спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, дідові, бабі, якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Судом установлено, що співвласниками спірного житлового будинку АДРЕСА_1 були ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які збудували його в період шлюбу у 1953 році (за деякими документами, які є у справі - у 1949 році) (а. с. 7-9, 19-22).

Згідно з технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок, який було виготовлено у 2015 році, та листа КП „Рівненське ОБТІ" зазначений вище житловий будинок рахується за ОСОБА_5, право власності на нього не зареєстровано (а. с. 19, 20-22).

Відповідно до записів у погосподарських книгах зазначений будинок рахується за ОСОБА_5 (а. с. 8-9).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_6 мали двох синів - ОСОБА_4, 1949 р. н., і ОСОБА_3, 1951 р. н. (а. с. 10, 13, 15).

ОСОБА_3 є батьком позивачки у даній справі, а ОСОБА_4 - батьком відповідача.

Батько позивачки ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 15).

Дід сторін у справі ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2, не залишивши після себе заповіту (а. с. 14, 78-79, 82-83).

Після його смерті відкрилася спадщина на ? частину спірного житлового будинку, яку відповідно до правил ч. 3 ст. 1268 ЦК України у порядку спадкування за законом прийняли дружина спадкодавця ОСОБА_6, син спадкодавця ОСОБА_4 та позивачка у справі як внучка спадкодавця після смерті свого батька ОСОБА_3, який помер ще до відкриття спадщини.

Внаслідок зазначеного спадкування ОСОБА_6 стало належати 2/3 (1/2+1/6=2/3) частини спірного житлового будинку, а позивачці у справі та батькові відповідача ОСОБА_4 - по 1/6 його частині. Фактично прийнята спадкоємцями спадщина в нотаріальному порядку не оформлялася.

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_6, яка також не залишила після себе заповіту (а. с. 16, 78-79, 84-85).

Після її смерті відкрилася спадщина на 2/3 частини спірного житлового будинку, яку відповідно до правил ч. 3 ст. 1268 ЦК України у порядку спадкування за законом прийняли син спадкодавця ОСОБА_4 та позивачка у справі.

Після цього спадкування позивачці ОСОБА_1 стало належати 1/2 (1/6+1/3=1/2) частина спірного житлового будинку, а батькові відповідача ОСОБА_4 - теж 1/2 (1/6+1/3=1/2) його частина. Фактично прийнята спадкоємцями спадщина в нотаріальному порядку знову не оформлялася.

Встановлені вище обставини визнані сторонами у справі, а тому відповідно до правил ч. 1 ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягають.

ІНФОРМАЦІЯ_4 помер батько відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_4, який заповіту після себе також не залишив (а. с. 13, 78-79, 86-88).

19 травня 2015 року відповідач у справі ОСОБА_2 як спадкоємець ОСОБА_4 першої черги за законом (ч. 1 ст. 1261 ЦК України) у межах передбаченого ч. 1 ст. 1270 ЦК України шестимісячного строку подав у Рокитнівську районну державну нотаріальну контору заяву про прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті його батька ОСОБА_4 (а. с. 78-79).

28 травня 2015 року з аналогічною заявою в нотаріальну контору про прийняття спадщини свого дядька ОСОБА_4 звернулася позивачка ОСОБА_1 (а. с. 78-79).

Незважаючи на те, що 16 червня 2015 року нотаріусом було винесено постанову про відмову відповідачу ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спірний житловий будинок, зазначена постанова нотаріуса не позбавляє права ОСОБА_2 звернутися до суду із відповідним позовом з метою вирішення цього питання.

Тому зважаючи на викладене вище, позивачка, яка є племінницею покійного ОСОБА_4 і не відноситься до його спадкоємців першої черги за законом, а належить до наступних черг, претендувати як спадкоємець за законом на спадщину, яка відкрилася після смерті її дядька ОСОБА_4, на даний час за встановлених вище обставин не може.

Крім того, 16 червня 2015 року позивачка ОСОБА_1, покликаючись на ч. 3 ст. 1266 ЦК України, звернулася в Рокитнівську районну державну нотаріальну контору із заявами про видачу їй після смерті діда і баби ОСОБА_5 і ОСОБА_6 свідоцтв про право на спадщину за законом на спірний житловий будинок. Проте їй у цьому було відмовлено у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на цей будинок (а. с. 23-24).

Від інших спадкоємців заяв про прийняття спірної спадщини та видачу відповідного свідоцтва не надходило.

Оскільки нотаріусом позивачці в оформленні права на спадщину було відмовлено, а спірний житловий будинок до самочинного будівництва не відноситься (що підтверджується відповідними записами у погосподарських книгах Рокитнівської селищної ради), суд першої інстанції на підставі визнаних сторонами та встановлених самим судом обставин справи згідно із вимогами закону, на переконання колегії суддів, прийшов до цілком правильного висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання права власності на спадкове майно підлягають задоволенню частково стосовно ? частини спірного житлового будинку АДРЕСА_1 та обґрунтовано відмовив їй у задоволенні решти позовних вимог.

З пред'явленої ОСОБА_1 позовної заяви вбачається, що свої вимоги до відповідача про визнання права власності на весь спірний спадковий житловий будинок позивачка обґрунтовувала правилами ст.ст. 1232 і 1282 ЦК України і покликалася на те, що вона сама за свої кошти поховала свою із відповідачем бабу ОСОБА_6 та понесла всі витрати на утримання, догляд, лікування і поховання батька відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_4, якому за життя відповідач нічим не допомагав. Розмір усіх понесених нею витрат склав близько 22 000 грн., що перевищує інвентаризаційну вартість спадкового майна, відшкодувати половину яких відповідач їй відмовився.

Статтею 1232 ЦК України передбачено, що спадкоємці зобов'язані відшкодувати розумні витрати, які були зроблені одним із них або іншою особою на утримання, догляд, лікування та поховання спадкодавця. Витрати на утримання, догляд, лікування спадкодавця можуть бути стягнені не більш як за три роки до його смерті.

Згідно зі ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

Проте позивачка ОСОБА_1 позовних вимог до ОСОБА_4 за його життя, а також до відповідача у даній справі ОСОБА_2 про стягнення понесених витрат, які були зроблені нею на поховання баби ОСОБА_6, а також на утримання, догляд, лікування і поховання батька відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 не пред'явила, чим позбавила себе можливості на підставі рішення суду компенсувати розумні витрати, які були зроблені нею на поховання баби, та як кредитор у межах вартості майна, одержаного відповідачем у спадщину, реалізувати свої права, що надані їй ст. 1282 ЦК України (а. с. 6).

У зв'язку з викладеним колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, повно і всебічно з'ясувавши всі дійсні обставини спору сторін та виконавши інші вимоги цивільного судочинства, вирішив дану справу згідно із законом.

Підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає, оскільки доводи поданої апеляційної скарги обґрунтованості зроблених місцевим судом висновків не спростовують.

Тому підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог зацікавленими особами в апеляційному порядку не оскаржено.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 303, 304, 307, 308, 312-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Рокитнівського районного суду від 17 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення. Вона може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: