Справа № 570/1562/16-ц
Номер провадження 2/570/791/2016
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне рішення)

15 вересня 2016 року

Рівненський районний суд Рівненської області в особі:

судді Красовського О.О.

при секретарі Птюшинська І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Рівне в порядку заочного розгляду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 Тімураза Мурманієвича до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Ваш Авто" про захист прав споживача та визнання недійсним договору фінансового лізингу, зобов'язання лізингодавця повернути споживачу грошові кошти за недійсним правочином, -

в с т а н о в и в :

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що в січні 2016 року вирішив придбати трактор МТЗ-82.1 та звернувся до ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО». Там він підписав договір фінансового лізингу № 001565 від 15.01.2016 року для купівлі трактора МТЗ-82.1.26 за 180 000, 04 грн., після чого ним було сплачено 18 050 грн. авансу. В той же день він виїхав до м. Володимир-Волинський Волинської області для отримання трактора та сплати частини вартості трактора. Однак трактор ним не був отриманий, так як неодноразово реальна купівля скасовувалася відповідачем. Позивач вважає вказаний договір фінансового лізингу № 001565 від 15.01.2016 року таким, що укладено з істотним порушенням законодавства про захист прав споживачів, а також внаслідок обману з боку продавця транспортного засобу, та під впливом помилки покупця стосовно правової природи правочину та його дійсного змісту. Зокрема, вважає обманом зазначення в договорі про вартість предмету лізингу в сумі 6 896,55 дол. США та те, що вартість в договорі зазначена ручкою, а не надруковано. Сплата 18 050 грн., зі слів менеджерів відповідача, були авансовим платежем. Однак, як зясувалося, то це був адміністративний платіж. Як Законом України «Про захист прав споживачів», так і Законом України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що адміністративні витрати не можуть включатися в ціну договору. Відповідачем не надано документів, які б підтверджували наявність права власності на предмет лізингу - трактор. В договорі вказується на наявність додатку №3, де міститься графік покриття витрат та виплати лізингових платежів, однак даного додатку немає. В пункті 12.1. договору зазначено що лізингоотримувач, який сплатив адміністративний платіж та повністю або частково сплатив авансовий платіж, має право розірвати договір, однак в цьому випадку лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання в розмірі 40% від сплаченої суми авансового платежу. В такому випадку адміністративний платіж за договором (18 050 грн.) лізингоодержувачу також не повертається. Дана умова є несправедливою що не відповідає принципу добросовісності та рівності є істотний дисбаланс прав та обовязків сторін. Вказане, на думку позивача, є порушенням як Закону України «Про захист прав споживачів», так і Закону України «Про фінансовий лізинг»; свідчить про використання відповідачем нечесної підприємницької практики. Просить задовольнити позовні вимоги виходячи з наступного. Згідно з п. 1.3 вище вказаного Договору фінансового лізингу, лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність (отримати право власності на Предмет лізингу) та передати Предмет лізингу у користування Лізингоодержувачу на строк та умовах, передбачених цим Договором. Лізингоодержувач користується Предметом лізингу на умовах на умовах даного Договору фінансового лізингу та згідно з положенням чинного законодавства. Пунктом 1.7 Договору передбачено, що предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 (сто двадцять) робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок Лізингодавця: Адміністративного платежу; Авансового платежу; Комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності Сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.4 ст. 9 даного Договору, або різниці вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.6 ст. 9 даного Договору. У пункті 8.2 оспорюваного Договору вказана погоджена сторонами вартість предмета лізингу 6 896,55 доларів США, що на дату укладання договору становить 180 000,04 грн. Згідно ч.2 ст.1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до ч.1 ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Таким чином, визначення умов договору приєднання за законом віднесено до питань внутрішньої діяльності відповідача, підготовка документів для укладення договору не може бути послугою в розумінні п.17 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів», а отже, відповідач не може безпосередньо включати витрати на них в ціну договору та зобов'язувати споживача їх оплатити. Частиною 2 ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. З наведеного вбачається, що чинним законодавством не передбачено лізинговий платіж, пов'язаний з укладенням самого Договору фінансового лізингу. Відповідно до пп. 2 п. 6 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі, коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаний недійсним у цілому. Відповідно до норми ч. 1 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона Лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним. В оспорюваному договорі лізингу відповідачем не зазначено, що трактор належить на праві власності лізингодавця, і такими чином не надано жодних документів, які б дійсно свідчили про наявність у останнього права власності на предмету лізингу - трактора МТЗ-82.1.26. Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Пункти 4 ч. 5 ст. 11, ч.ч. 1-2, п. 3 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачають, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати до договорів зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу, а також встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця. Відповідно до ч. 6 ст. 19 цього Закону України «Про захист прав споживачів» правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Згідно п.14 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів», нечесна підприємницька практика - будь-яка підприємницька діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим та іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції. Відповідно до ч.1 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. З врахуванням вищевикладеного, аналізу договору фінансового лізингу Позивач вважає, що в оспорюваний договір включені несправедливі умови, які зазначені у ч. 3 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", а саме: встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця;надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. Враховуючи положення пп.2 п.6 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» визнання цих положень договору недійсними зумовлює зміну інших положень Договору, а тому оспорюваний Договір може бути визнаний недійсним у цілому із застосуванням наслідків недійсності правочину. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» № 5 від 12.04.1996 року, умови договору, що обмежують права споживача порівняно з положеннями, передбаченими законодавством, визнаються недійсними. Згідно з ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Частиною 1 ст.216 ЦК України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно зст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Порушення цієї норми Закону полягає в тому, що при укладенні з позивачем договору фінансового лізингу відповідач завуалював призначення адміністративного платежу в розмірі 18 050,00 гривень під вигляд платежу за договором, який за умовами договору не повертається в жодному випадку та є платою за укладення самого договору. Враховуючи наведене, договір фінансового лізингу №001565 від 15.01.2016 року по своїй природі порушує вимоги Закону України "Про фінансовий лізинг" та Закону України "Про захист прав споживачів", а тому є несправедливим, порушує принцип добросовісності, умови якого призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін та завдають шкоди споживачеві. Окрім того, Договір лізингу не містить графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (додаток № 3 до договору) сторони не погодили та не підписали в момент укладення договору, що вказує на невизначеність загального обсягу фінансування, що у свою чергу відповідно до п.10 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» також є ознакою несправедливої угоди, а саме, установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору. Крім того, за умовами вищезазначеного договору до отримання трактора Позивач має сплатити товариству не менше половини його вартості, зокрема, комісійну винагороду у розмірі 10 % вартості предмета лізингу, аванс у розмірі не менше 50 % вартості предмета лізингу, відшкодування вартості предмета лізингу, сплатити відсоткову ставку за користування предметом лізингу та комісію за супроводження договору. Такі умови позивач вважає несправедливими, а обов'язок сплатити 50 % вартості трактора у вигляді авансу є фактичним залученням коштів для його придбання, що потребує ліцензії як для залучення фінансових активів від фізичних осіб, яка відсутня. Відповідач не має ліцензії на надання послуг в сфері ринків фінансових послуг відповідно до умов Закону України «Про фінансовий лізинг» та Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», умови договору фінансового лізингу від 4 жовтня 2014 року з огляду на положення Закону України «Про захист прав споживачів» є несправедливими, оскільки містять обмежені права лізингоодержувача як споживача послуг. Вищенаведену позицію також підтримав Верховний Суд України у своїй постанові від 16 грудня 2015 року у справі про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 серпня 2015 року. У пунктах 8.2, 8.3 оспорюваного Договору вказана погоджена сторонами вартість предмета лізингу, однак лише на момент укладання договору (6896,55 доларів США). За умовами договору вона може бути змінена, в залежності від зміни обмінного курсу долара США до української гривні або у разі зміни відпускної ціни транспортного засобу у продавця, що у свою чергу відповідно до п.13 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» також є ознакою несправедливої угоди, а саме: визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. Аналогічна правова позиція висловлена в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31.08.2015 року по справі № 152/426/15-ц. За наведеного вище позивач просить суд постановити рішення, яким: визнати неправомірним дії Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» щодо порушення прав споживача ОСОБА_1 під час укладання договору фінансового лізингу від 15.01.2016 року № 001565 на придбання транспортного засобу трактору МТЗ 82.1.26; визнати недійним з моменту підписання Договір фінансового лізингу від 15.01.2016 року № 001565, укладений між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» на придбання транспортного засобу трактору МТЗ82.1.26; зобовязати Товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» повернути ОСОБА_1 Тімуразу Мурманієвичу сплачену ним грошову суму адміністративного платежу в розмірі 18050,00 грн.; та стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» на користь ОСОБА_1 Тімураза Мурманієвича сплачений судовий збір.

Позивач не зявився в судове засідання.

Представник позивача не зявився в судове засідання. Згідно до поданої заяви позов підтримує та просить справу розглядати без його участі. В разі неявки відповідача не заперечує щодо можливості проведення заочного розгляду справи.

Представник відповідача не зявився в судове засідання. Згідно до положень ЦПК України про порядок повідомлення особи про час та місце судового засідання відповідач є належним чином повідомленим про час та місце судового розгляду даної цивільної справи. Крім того, на веб-сайті суду розміщується список справ, що призначені судом до розгляду, і така інформація є відкритою, загальнодоступною та зрозумілою; і при бажанні відповідач мав можливість отримати інформацію про дату і час розгляду справи. Від сторони не надходили заяви про відкладення розгляду справи чи про слухання справи без його участі.

Судом приймається до уваги, що за положеннями частини 3 статті 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобовязані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обовязки.

Тому суд вважає за можливе застосувати положення ЦПК України щодо можливості проведення заочного розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення.

Як встановлено в судовому засіданні, сторони уклали договір фінансового лізингу № 001565 від 15.01.2016 року з метою придбання позивачем трактора МТЗ-82.1.26 за ціною 180 000, 04 грн., після чого позивач сплатив 18 050 грн. адміністративно платежу.

Суд вважає, що зазначений договір фінансового лізингу № 001565 від 15.01.2016 року є таким, що укладено з істотним порушенням законодавства про захист прав споживачів,

Сплата 18 050 грн., як зазначає позивач зі слів менеджерів відповідача, були авансовим платежем. Однак, як зясувалося, то це був адміністративний платіж.

Як Законом України «Про захист прав споживачів», так і Законом України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що адміністративні витрати не можуть включатися в ціну договору.

В пункті 12.1. договору зазначено, що лізингоотримувач, який сплатив адміністративний платіж та повністю або частково сплатив авансовий платіж, має право розірвати договір, однак в цьому випадку лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання в розмірі 40% від сплаченої суми авансового платежу.

В такому випадку адміністративний платіж за договором (18 050 грн.) лізингоодержувачу також не повертається.

Дана умова є несправедливою, не відповідає принципу добросовісності та рівності сторін, створює істотний дисбаланс прав та обовязків сторін. Зазначене, на думку суду, є порушенням як Закону України «Про захист прав споживачів», так і Закону України «Про фінансовий лізинг»; свідчить про використання відповідачем нечесної підприємницької практики.

Згідно з п. 1.3 вищевказаного Договору фінансового лізингу, лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність (отримати право власності на Предмет лізингу) та передати Предмет лізингу у користування Лізингоодержувачу на строк та умовах, передбачених цим Договором. Лізингоодержувач користується Предметом лізингу на умовах на умовах даного Договору фінансового лізингу та згідно з положенням чинного законодавства. Пунктом 1.7 Договору передбачено, що предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 (сто двадцять) робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок Лізингодавця: Адміністративного платежу; Авансового платежу; Комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності Сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.4 ст. 9 даного Договору, або різниці вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.6 ст. 9 даного Договору. У пункті 8.2 оспорюваного Договору вказана погоджена сторонами вартість предмета лізингу 6 896,55 доларів США, що на дату укладання договору становить 180 000,04 грн.

Згідно ч.2 ст.1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до ч.1 ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Таким чином, визначення умов договору приєднання за законом віднесено до питань внутрішньої діяльності відповідача, підготовка документів для укладення договору не може бути послугою в розумінні п.17 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів», а отже, відповідач не може безпосередньо включати витрати на них в ціну договору та зобов'язувати споживача їх оплатити.

Частиною 2 ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що лізингові платежі можуть включати:

а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу;

б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно;

в) компенсацію відсотків за кредитом;

г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

З наведеного вбачається, що чинним законодавством не передбачено лізинговий платіж, пов'язаний з укладанням самого Договору фінансового лізингу.

Відповідно до пп. 2 п. 6 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі, коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаний недійсним у цілому.

Відповідно до норми ч. 1 ст. 806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона Лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним.

В оспорюваному договорі лізингу відповідачем не зазначено, що трактор належить на праві власності лізингодавця, і такими чином не надано жодних документів, які б дійсно свідчили про наявність у останнього права власності на предмету лізингу - трактора МТЗ-82.1.26.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Пункти 4 ч. 5 ст. 11, ч.ч. 1-2, п. 3 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачають, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати до договорів зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірнихправ та обов'язків на шкоду споживачу, а також встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця.

Частина 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає, що правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Згідно п.14 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» - нечесна підприємницька практика - будь-яка підприємницька діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим та іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції.

Відповідно до ч.1ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів»продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

З врахуванням вищевикладеного, аналізу договору фінансового лізингу суд вважає, що в оспорюваний договір включені несправедливі умови, які зазначені у ч. 3 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", а саме:

●встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця;

●надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору;

●надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається;

●установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору;

●надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору.

Враховуючи положення пп.2 п.6 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» визнання цих положень договору недійсними зумовлює зміну інших положень Договору, а тому оспорюваний Договір може бути визнаний недійсним у цілому із застосуванням наслідків недійсності правочину.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» № 5 від 12.04.1996 року умови договору, що обмежують права споживача порівняно з положеннями, передбаченими законодавством, визнаються недійсними.

Згідно з ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Частиною 1 ст.216 ЦК України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно з ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Порушення цієї норми Закону полягає в тому, що при укладанні з позивачем договору фінансового лізингу відповідач завуалював призначення адміністративного платежу в розмірі 18 050,00 гривень під вигляд платежу за договором, який за умовами договору не повертається в жодному випадку, та є платою за укладення самого договору.

Враховуючи наведене, договір фінансового лізингу №001565 від 15.01.2016 року по своїй природі порушує вимоги Закону України "Про фінансовий лізинг" та Закону України "Про захист прав споживачів", а тому є несправедливим, порушує принцип добросовісності, умови якого призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін та завдають шкоди споживачеві.

Крім того, за умовами вищезазначеного договору до отримання трактора Позивач має сплатити товариству не менше половини його вартості, зокрема, комісійну винагороду у розмірі 10 % вартості предмета лізингу, аванс у розмірі не менше 50 % вартості предмета лізингу, відшкодування вартості предмета лізингу, сплатити відсоткову ставку за користування предметом лізингу та комісію за супроводження договору. Такі умови позивач вважає несправедливими, а обов'язок сплатити 50 % вартості трактора у вигляді авансу є фактичним залученням коштів для його придбання, що потребує ліцензії як для залучення фінансових активів від фізичних осіб.

Вищенаведену позицію також підтримав Верховний Суд України у своїй постанові від 16 грудня 2015 року у справі про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 серпня 2015 року.

У пунктах 8.2, 8.3 оспорюваного Договору вказана погоджена сторонами вартість предмета лізингу, однак лише на момент укладання договору (6896,55 доларів США). За умовами договору вона може бути змінена, в залежності від зміни обмінного курсу долара США до української гривні або у разі зміни відпускної ціни транспортного засобу у продавця, що у свою чергу відповідно до п.13 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» також є ознакою несправедливої угоди, а саме: визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору.

Аналогічна правова позиція висловлена в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31.08.2015 року по справі № 152/426/15-ц.

За таких умов заявлений позов є обґрунтованим та доведеним, а тому підлягає до задоволення. На думку суду, немає потреби окремо визнавати дії відповідача з укладання договору неправомірними за умови, коли суд дійшов висновку щодо недійсності правочину. Розподіл судових витрат між сторонами відбувається за правилами статті 88 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 61, 88, 209, 212, 214, 215, 225, 226 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 Тімураза Мурманієвича до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Ваш Авто" про захист прав споживача та визнання недійсним договору фінансового лізингу, зобов'язання лізингодавця повернути споживачу грошові кошти за недійсним правочином - задоволити частково.

Визнати недійсним договір фінансового лізингу від 15.01.2016 року № 001565 щодо придбання транспортного засобу - трактора МТЗ 82.1.26, що був укладений між ОСОБА_1 Тімуразом Мурманієвичем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО».

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» (, адреса: вул. Шовковична, 42-44, м. Київ, 01601) на користь ОСОБА_1 Тімураза Мурманієвича (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, мешканця ІНФОРМАЦІЯ_1, кув. 24, с. Зоря Рівненського району Рівненської області) 18 050 грн. (сплачена грошова сума адміністративний платіж) та 1 102, 40 грн. судові витрати (сплата судового збору), а всього 19 152 (девятнадцять тисяч сто пятдесят дві) грн. 40 коп.

В задоволенні решти заявлених позовних вимог відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом десяти днів з дня отримання копії заочного рішення.

Позивач має право подати апеляційну скаргу на рішення суду до Апеляційного суду Рівненської області через Рівненський районний суд Рівненської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу (заяву про перегляд заочного рішення) протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Красовський О.О.