Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Є.У. № 335/8263/15-ц Головуючий у 1-й інстанції: Рибалко Н.І.
Провадження № 22-ц/778/650/16 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Крилової О.В.

Суддів: Трофимової Д.А.

ОСОБА_2

При секретарі: Семенчук О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 09 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Держави Україна в особі Орджонікідзевського відділення № 7717 ОСОБА_4 банку України про зобовязання нарахувати та сплатити проценти за користування вкладом,

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що Держава не повернула йому вклад (заощадження), внесений до Ощадбанку до 1992 року. Проіндексований у 1996 році вклад розміщений на рахунку № НОМЕР_1, відкритому у квітні 1997 року Орджонікідзевським відділенням № 7717 Державного Ощадбанку України. Сума зарахованого вкладу 3 697,02 грн., залишок суми з 16.08.2004 року становить 3 647,02 грн. Він звернувся до відповідача з вимогою нарахувати та сплатити проценти на неповернуту суму вкладу на підставі ст. 536 ЦК України, на що відповідач йому відмовив. Позивач вважає відмову відповідача безпідставною.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_3 просив суд визнати відповідача його боржником на суму відновленого та неповернутого вкладу, внесеного до 1992 року до Ощадбанку СРСР, порушником його права власності у визначенні ст. 41 Конституції України, грабіжником його вкладу, визнати зобовязання відповідача сплачувати по закону проценти за користування його грошовими коштами у Державному ощадному банку України згідно ст. 536 ЦК України, зобовязати відповідача нарахувати та сплатити йому проценти на неповернуту суму вкладу з квітня 1997 року до дати їх виплати.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 09 грудня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове по суті позовних вимог.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Таким чином, судова колегія перевіряє зазначене рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_3 має рахунок № 6, розміщений у Територіально відокремленому безбалансовому відділенні № 10007/0265 філії Запорізьке обласне управління ПАТ Державний ощадний банк України (раніше - Орджонікідзевське відділення № 7717 ОСОБА_4 банку України), із залишком суми - 3 647,02 грн. (а.с. 71, 72).

Позивач у червні 2015 року звернувся до Територіально відокремленого безбалансового відділення № 10007/0265 філії Запорізьке обласне управління ПАТ Державний ощадний банк України з вимогою нарахувати та сплатити проценти на неповернуту суму вкладу, внесеного до Ощадбанку до 1992 року (а.с. 61).

Листом № 10-378/1857 від 11.06.2015 року йому було відмовлено з тих підстав, що зобов'язання держави перед громадянами України, які внаслідок знецінення втратили грошові заощадження, поміщені в період до 02 січня 1992 року в установи ОСОБА_4 банку СРСР регулюються Законом України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України», зобовязання держави не являються грошовими коштами, АТ „Ощадбанк ними не користується, тому на компенсаційні вклади не має можливості нараховувати відсотки (а.с. 62).

Згідно п. 9 статуту ПАТ „Державний ОСОБА_4 України ОСОБА_4 не відповідає за зобов'язаннями держави, а держава не відповідає за зобов'язаннями Банку, крім випадків, передбачених законом або договором (а.с. 56-58).

Згідно частин 1, 4 статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Положення цієї глави застосовуються до інших фінансових установ при укладенні ними договору банківського рахунка відповідно до наданої ліцензії, а також застосовуються до кореспондентських рахунків та інших рахунків банків, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч. 1 статті 1067 ЦК України договір банківського рахунка укладається для відкриття клієнтові або визначеній ним особі рахунка у банку на умовах, погоджених сторонами.

За положеннями ч. 1 ст. 1068 ЦК України банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка.

Відповідно до статті 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом.

Наведені положення ЦК України регулюють правовідносини між фінансовою установою та клієнтом щодо відкриття та обслуговування банківського рахунка.

На сьогоднішній день між позивачем та ПАТ „Державний ОСОБА_4 України існують правовідносини, які витікають з договору банківського рахунка. В таких відносинах за загальним правилом фінансова установа має обовязок виконувати розпорядження клієнта щодо вільного зняття, перерахування та інших операцій з грошовими коштами, які знаходяться на рахунку клієнта. Проте положення статей 1066, 1067 та 1074 ЦК України передбачають можливість існування та застосування певних обмежень в розпорядженні коштами та вчиненні дій за рахунком в разі, якщо інше встановлено законом, тобто більш спеціальною нормою, яка допускає відступ від загального порядку.

Таким спеціальним законом є Закон України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України» N 537/96-ВР від 21.11.1996 року (далі - Закон).

Статтею 1 цього Закону України передбачено, що за цим законом встановлюються зобов'язання держави перед громадянами України, які внаслідок знецінення втратили грошові заощадження, поміщені в період до 2 січня 1992 року в установи ОСОБА_4 банку СРСР та державного страхування СРСР, що діяли на території України.

Згідно статті 2 Закону Держава зобов'язується забезпечити збереження та відновлення реальної вартості заощаджень громадян і гарантує їх компенсацію у встановленому порядку.

Отже, вказаним Законом встановлено спеціальний статус грошових коштів, заощаджень, які були поміщені в період до 2 січня 1992 року в установи ОСОБА_4 банку СРСР, і правила розпорядження ними.

Суд дійшов обґрунтованого висновку, що грошові кошти, які були поміщені державою на рахунок відповідача, є компенсаційними нарахуваннями, стосовно яких застосовується спеціальний порядок розпорядження та вчинення інших операцій із ними.

З наведених положень Закону слідує, що субєктом даних зобовязань по виплаті компенсаційних виплат за вкладами поміщеними до 02.01.1992 року в установи ОСОБА_4 банку СРСР, є держава, а не ПАТ „Державний ОСОБА_4 України.

Статтею 6 Закону встановлено, що компенсація громадянам України втрат від знецінення грошових заощаджень проводиться починаючи з 1997 року в грошовій формі за рахунок коштів Державного бюджету України та інших формах відповідно до законодавства.

Компенсація втрат від знецінення грошових заощаджень, поміщених до 2 січня 1992 року в установи ОСОБА_4 банку СРСР, що діяли на території України, а також у державні цінні папери, придбані в таких установах, проводиться їх власникам у готівковій чи безготівковій формі через установи ОСОБА_4 банку України після внесення в інформаційно-аналітичну систему "Реєстр вкладників заощаджень громадян" відомостей про них, необхідних для ідентифікації вкладника під час відкриття рахунку. Обслуговування громадян, пов'язане із внесенням зазначених відомостей, здійснюється безоплатно.

Кошти для компенсації заощаджень громадян визначаються в Державному бюджеті України окремою статтею.

Порядок проведення компенсації, у тому числі перерахування коштів, передбачених у Державному бюджеті України, установам ОСОБА_4 банку України та колишнього Укрдержстраху, визначається Кабінетом Міністрів України.

Кабінет Міністрів України може залучати для проведення компенсаційних виплат позабюджетні кошти, у тому числі кошти, залучені до Державного бюджету України через спеціальні податки, встановлені законами України, а також від здійснення операцій з державними цінними паперами.

Статтею 7 Закону передбачено, що заощадження повертаються поетапно, залежно від суми вкладу в межах коштів, передбачених для цього Державним бюджетом України на поточний рік.

Перелік груп вкладників і порядок проведення виплат проіндексованих грошових заощаджень, а також обсяг виплат згідно із статтею 8 цього Закону у межах коштів, передбачених Державним бюджетом України, встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, з наведених норм Закону вбачається, що фактична виплата зазначених грошових коштів, які нараховані Державою, здійснюється поетапно за рахунок державних асигнувань, що прямо передбачені державним бюджетом окремою статтею. Використання позивачем вказаних компенсаційних нарахувань зі свого рахунку до їх фактичного отримання із державного бюджету спеціальним законом не передбачено.

З даних ощадної книжки позивача вбачається, що в останнє виплата в розмірі 50,00 грн. проводилась в 2004 році (а.с. 71, 72). Положеннями Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» не було закладено грошових асигнувань та не передбачено здійснення компенсаційних виплат вкладникам ОСОБА_4 банку СРСР.

Крім того, згідно статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (стаття 633 цього Кодексу).

До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

Наведені норми статті 1058 ЦК України передбачають можливість укладання договору банківського вкладу щодо тих коштів, які надійшли від вкладника та є вільними в обороті та стосовно них відсутні будь-які обмеження передбачені законом. Натомість, компенсаційні нарахування вкладникам ОСОБА_4 банку СРСР на поточний рахунок не є вільними для розпорядження, а відтак не можуть бути прийняті банком для зарахування на банківський вклад, оскільки фактично ще не були виплачені державою, а тому подальший рух по банківських рахунках не може відбутися.

Крім того, позивачем для захисту свого права обрано спосіб визнання відповідача його боржником на суму відновленого та неповернутого вкладу, внесеного до 1992 року до Ощадбанку СРСР, порушником його права власності у визначенні ст. 41 Конституції України, грабіжником його вкладу.

Вирішуючи питання законності такого способу захисту права суд першої інстанції обґрунтовано відмовив позивачу в задоволенні позову.

Статтею 19 Конституції України в цивільних правовідносинах закріплено принцип згідно з яким ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачене законом.

Згідно частини 1 статті 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

За положенням ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК України установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що такий спосіб захисту цивільних прав, як визнання відповідача його боржником на суму відновленого та неповернутого вкладу, внесеного до 1992 року до Ощадбанку СРСР, порушником його права власності у визначенні ст. 41 Конституції України, грабіжником його вкладу, не передбачений ст. 16 ЦК України.

Таким чином, враховуючи викладені обставини, положення діючого законодавства, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову та захисту прав позивача в обраний ним спосіб.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення судом норм процесуального права, оскільки суддя Рибалко Н.І. після скасування ухвали від 07.09.2015р. про визнання позовної заяви ОСОБА_3 неподаною та повернення позивачу (оскільки у визначений строк ОСОБА_3 не усунув недоліки позовної заяви), ухвалила рішення по суті справи, не є підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Так, за правилами ч. 1 ст. 21 ЦПК України суддя, який брав участь у вирішенні справи в суді першої інстанції, не може брати участі в розгляді цієї самої справи в судах апеляційної і касаційної інстанцій, у перегляді справи Верховним Судом України, а так само у новому розгляді її судом першої інстанції після скасування попереднього рішення або ухвали про закриття провадження в справі.

Проте, скасування іншої ухвали, якою не закінчувалося провадження у справі, в даному випадку про визнання неподаною та повернення позовної заяви, не відстороняє суддю від повторної участі у справі.

В апеляційній скарзі позивач наголошує на порушенні судом норм процесуального права, на тому, що суд безпідставно не задовольнив заяву про відвід судді. Вказані доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження, постановлена судом ухвала про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_3 про відвід судді Рибалко Н.І. (а.с. 67) відповідає нормам процесуального права.

Вимоги апеляційної скарги щодо перевірки процесуальний дій судді за участю останньої, витребування у судді пояснень (як виду доказу) щодо порушення нею норм процесуального права при розгляді заяви про відвід, ознайомлення позивача з цими поясненнями, проведення перевірки того чи порушив головуючий у 1-й інстанції присягу судді задовольнити неможливо, оскільки апеляційний суд не має на те повноважень.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду також не спростовують, оскільки базуються на викладі фабули справи, є повторенням обставин, якими позивач обґрунтовував свої позовні вимоги, всебічна оцінка яким була дана судом першої інстанції, і зводяться лише до особистої незгоди з висновками суду щодо їх оцінки.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_3 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що судом повно і всебічно з'ясовані обставини справи, що мають для неї значення, висновки відповідають цим обставинам і набутим доказам, характер правовідносин між сторонами судом визначений правильно, рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування або зміни не вбачається.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 - 315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 09 грудня 2015 року по цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: