АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4378/16 Справа № 202/7506/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Волошин Є. В. Доповідач - Свистунова О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2016 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Свистунової О.В.

суддів Городнічої В.С., Демченко Е.Л.

за участю секретаря Синенка Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпропетровську цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 березня 2016 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант», ОСОБА_3 про захист прав споживачів, визнання дій протиправними, зобов'язання виконати грошове зобов'язання та стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2015 року позивач звернулась до Індустріального районного суду м.Дніпропетровська із позовом до Товариства з додатковою відповідальністю СК «Альфа-Гарант», ОСОБА_3 про захист прав споживачів, визнання дій протиправними, зобов'язання виконати грошове зобов'язання та стягнення моральної шкоди.

У обґрунтування заявлених позовних вимог зазначала, що 09 січня 2015 року по вул.Совхозній у м.Дніпропетровську стався нещасний випадок, джерелом підвищеної небезпеки - автомобілем, під керуванням ОСОБА_3, пішоходу ОСОБА_2 було завдано шкоди здоров'ю. Згідно ст.1187 ЦК України встановлено цивільно-правову відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки незалежно від вини заподіювача шкоди. Цивільно-права відповідальність ОСОБА_3 була забезпечена страховим полісом СК «Альфа-Гарант». Позивач зазначала, що після отримання повідомлення про ДТП, відповідно до ст.24 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон), СК «Альфа-Гарант» зобов'язаний був здійснити страхові виплати, для чого позивачем було надано реквізити платіжної карти. Однак, свої зобов'язання СК «Альфа-Гарант» не виконала, завдавши шкоди позивачу. Також, у позовній заяві зазначала, що у її випадку необхідно застосовувати положення ЗУ «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», що находить своє підтвердження у Постанові Пленуму ВССУ №4 від 01 березня 2013 року. Позивач просила стягнути на її користь з відповідача: заборгованість за витратами, пов'язаними з її лікуванням, що підтверджено документально складає 15653 грн.; заборгованість по відшкодуванню морально шкоди згідно ст.26-1 Закону становить 5000 грн. (5% від страхової виплати); заборгованість за шкоду, пов'язану з тимчасовою втратою працездатності (п.3 ч.1 ст.25 Закону) станом на 03 лютого 2016 року становить 24307 грн.

Крім того, позивач зазначала, що відповідно до ст.23 ЗУ «Про захист прав споживачів» СК «Альфа-Гарант» повинна сплатити на користь держави штраф у розмірі 6090 грн.

Уточнивши свої вимоги, просила визнати безпідставною бездіяльність СК «Альфа-Гарант», яка полягає у фактичній відмові споживачу фінансової послуги в реалізації свого права на отримання страхової виплати та стягнути вищезазначені суми з СК «Альфа-Гарант». Позовних вимог до ОСОБА_3 не заявляла.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 березня 2016 року в задоволені позовних вимог відмовлено.

У апеляційній скарзі позивач просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, оскільки вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції в межах заявлених вимог та на підставі тих доказів, що надані були сторонами під час розгляду справи по суті, у достатньо повному обсязі з'ясував права і обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку, постановив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Судом встановлено, що 19 грудня 2014 року Товариством з додатковою відповідальністю СК «Альфа-Гарант» (далі - Товариство) була застрахована цивільно-правова відповідальність ОСОБА_3, як власника наземного транспортного засобу, що підтверджено полісом про обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АІ/4510529.

12 січня 2015 року Товариством було отримано від ОСОБА_3 повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, яка мала місце 09 січня 2015 року за участю автомобіля НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_3

24 квітня 2015 року до Товариства, від імені ОСОБА_2, звернувся ОСОБА_4 із заявою про страхове відшкодування внаслідок ДТП, що мало місце 09 січня 2015 року.

На підтвердження своїх повноважень ОСОБА_4 надав довіреність на представництво з обслуговування договорів страхування для відновлення порушеного права власності та інших прав, зазначених у договорах страхування, у повному обсязі від 20 квітня 2015 року, укладеного між ним та ОСОБА_2

Товариством було відмовлено ОСОБА_4 у прийнятті заяви, оскільки він не надав належним чином посвідчених документів на представництво ОСОБА_2

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було вірно визначено норми матеріального права, які підлягають застосуванню у вирішенні заявленого спору, а саме норми ЦК України та Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Також судом першої інстанції вірно встановлено, що до вказаних правовідносин не можуть застосовуватись норми Закону України «Про загальнообов»язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності».

Так, відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно ч.5 ст.1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Статтею 1195 ЦК України передбачено, що фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я фізичній особі, зобов'язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

У разі каліцтва або іншого ушкодження здоров'я фізичної особи, яка в момент завдання шкоди не працювала, розмір відшкодування визначається виходячи з розміру мінімальної заробітної плати.

Договором або законом може бути збільшений обсяг і розмір відшкодування шкоди, завданої потерпілому каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я.

Відповідно до ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Статтею 24 вказаного Закону передбачено, що у зв'язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов'язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров'я, медичним лікуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів.

Згідно ст. 26-1 Закону, страховиком (у випадках, передбачених підпунктами «г» і «ґ» пункту 41.1 та підпунктом «в» пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров'я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров'ю.

Згідно п. 25 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» роз'яснено, що страхове відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю потерпілого в дорожньо-транспортній пригоді, а також особам, яким завдано шкоди смертю годувальника, та витрати на поховання, якщо смерть потерпілого настала в результаті страхового випадку, здійснюються в порядку, передбаченому параграфом 2 глави 82 ЦК та розділом III Закону № 1961-IV.

При цьому страховому відшкодуванню підлягають і додаткові витрати, зумовлені необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. Потреба у додаткових витратах встановлюється висновком медико-соціальної експертної комісії.

Так, статтею 35 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування. При цьому вказана заява повинна містити дані, передбачені пунктом 35.1 вказаної статті. Крім того, до заяви додаються документи, зазначені в пункті 35.2 ст. 35 зазначеного Закону.

Судом першої інстанції було встановлено, що особисто ОСОБА_2 у встановленому законом порядку до страховика про виплату страхового відшкодування не зверталась.

Довіреністю на представництво з обслуговування договорів страхування для відновлення порушеного права власності та інших прав, зазначених у договорах страхування, у повному обсязі від 20 квітня 2015 року, укладеною між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, останньому надані наступні права: надавати запити та одержувати необхідні матеріали, документи, пов'язані з виконанням правочинів; одержувати від страховика інформацію про стан страхової справи по врегулюванню збитків відповідно, укладених договорів страхування; відслідковувати терміни виконання зобов'язань сторін в процесі відшкодування збитків, вживати заходи до їх пришвидшення; забезпечувати належне оформлення усіх необхідних документів; домовлятися з зазначеними страховиком сервісними центрами (СТО) про вартість відновлювального ремонту, контролювати стан виконаних робіт; визначити можливість страхового шахрайства, вважати заходів щодо його уникнення; надавати запити в органи ДАІ, інші установ, організації, отримувати необхідні відповіді та довідки для страхувальника.

Тобто, вищезазначеною довіреністю не передбачені повноваження ОСОБА_4 щодо звернення із відповідними заявами до СК «Альфа-Гарант».

Вищезазначене також підтверджується наданою Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (Нацкомфінпослуг) відповіді на розгляд скарги ОСОБА_4, відповідно до якої встановлено, що ОСОБА_4 не має права представляти інтереси ОСОБА_2 згідно тієї довіреності, яку він надав страховику та те, що страховику не надано документи, які відповідно до Закону необхідні для здійснення страхової виплати.

Крім того, листом №03/1642 від 24 квітня 2015 року ТДВ СК «Альфа-Гарант» повідомило позивача про необхідність надати документи передбачені Законом, що надасть змогу Товариству визначити розмір страхового відшкодування. Однак, станом на день розгляду справи доказів того, що позивач належним чином звертався до Товариства суду не надано.

Колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції є обґрунтованим, оскільки, саме позивачем не дотриманий порядок, передбачений ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Відповідно до положень ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст.ст.57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Оскільки, позивачем не доведено, а ні суду першої, а ні апеляційної інстанції протиправність дій відповідача щодо відмови у виплаті страхового відшкодування, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Перед судом першої інстанції інших вимог, ніж ті що заявлені позивачем, з урахуванням уточнень, не заявлялось.

У відповідності до ст. 303 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. Досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Таким чином, повноваження суду апеляційної інстанції на дослідження нових доказів є обмеженим.

Оскільки, позивачем не було заявлено конкретних вимог до відповідача ОСОБА_3, позивач не позбавлена права звернення до суду із вимогами до вказаної особи.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків у рішенні суду першої інстанції, протирічать вимогам законодавства, яке регулює спірні правовідносини, матеріалам справи, зводяться до переоцінки доказів по справі.

Судом першої інстанції у досить повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка, справа розглянута у рамках позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які б могли призвести до скасування або зміни рішення суду, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права і тому, колегія апеляційного суду вважає, що згідно до ст. 308 ЦПК України правових підстав для скасування рішення не має, а тому, доводи апеляційної скарги підлягають відхиленню, а рішення суду першої інстанції, у оскаржуваній частині, залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 березня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий О.В.Свистунова

Судді В.С.Городнича

Е.Л.Демченко