РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2016 року м. Мукачево Справа №303/7784/15-ц

2/303/381/16

Номер рядка стат. звіту - 38

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

в складі: головуючого - судді Кость В.В.

при секретарі Борисової І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Мукачево цивільну справу

за позовом ОСОБА_1

до відповідача Чинадіївської селищної ради Мукачівського району

про визнання права власності в порядку спадкування,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Чинадіївської селищної ради Мукачівського району про визнання за нею права власності на збудовану прибудову позначеною літ. А1, площею 66,8 кв.м., житловою площею 24, 8 кв.м., а також на господарські будівлі: сарай під літ. Г, сарай під літ. З, сарай під літ. з, гараж під літ. И, котельня під літ. Е, що знаходяться в АДРЕСА_1 (надалі - Домоволодіння), в порядку спадкування за заповітом.

Позовні вимоги обґрунтовуються обставинами щодо наявності у позивача всіх правових підстав для визнання за нею права власності на вищевказане спадкове майно за батьком ОСОБА_3, який був його фактичним власником.

Необхідність вирішення такого питання у судовому порядку, пов'язана з тим, що батько позивача за час свого життя, та за умови фактичного користування Домоволодінням, не оформив право власності на нього, в зв'язку з чим позивачу було відмолено у видачі Свідоцтва про право власності на спадкове майно.

В судове засідання позивач не з'явилася, оскільки на підставі поданої письмової заяви просила розглянути справу без її участі. Позовні вимоги підтримала та просила їх задоволити.

Представник відповідача у судове засідання також не з'явився, натомість подав суду заяву про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги ОСОБА_1 визнав у повному обсязі та не заперечив щодо їх задоволення.

Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне.

Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 16 квітня 1976 року ОСОБА_3 придбав житловий будинок з належними до нього надвірними прибудовами, що знаходиться в АДРЕСА_1

Згідно з даними свідоцтва про смерть серії І-ФМ №158315, виданого виконкомом Чинадіївської селищної ради, Мукачівського району Закарпатської області, актовий запис №48 (а.с. 16) ОСОБА_3 помер - ІНФОРМАЦІЯ_3 року.

Із заповіту, посвідченого 14.06.2013 року селищною головою Чинадіївської селищної ради Мукачівського району, ОСОБА_3 заповів ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4 рн. все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось і взагалі все те, що буде належати йому на день смерті і на що він за законом матиме право (а.с. 7).

В матеріалах справи міститься технічний паспорт на будинок за предметом позовних вимог (а.с. 8-11) з відображеними в ньому технічними характеристиками вказаного об'єкта нерухомості, до складу якого входить житловий будинок, під літ. А, 1960 року побудови, добудова під літ. А1, 1989 року побудови, сарай під літ. Г, 1989 року побудови, убиральня під літ. Д, 1970 року побудови, котельня під літ. Е, 1991 року побудови, сарай під літ. Ж, 1976 року побудови, сарай під літ. З, 1989 року побудови, сарай літ. з, 1989 року побудови, гараж під літ. И, 1989 року побудови, споруди №1-4, 1976 року побудови, вимощення під літ. 1, 1960 року побудови, насос піл літ. Н, 1960 року побудови.

Як свідчать дані довідки виконкому Чинадіївської селищної ради Мукачівського району Закарпатської області від 08.10.2015 №2972 на день смерті ОСОБА_3, у Домоволодінні проживали та були зареєстровані ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (донька), ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 (онучка) (а.с. 14) та які на сьогоднішній день проживають за вищевказаною адресою (довідка від 08.10.2015, а.с. 15).

Відповідно до Інформаційної довідки ТзОВ «Мукачівське районне бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» від 24 квітня 2014 року №46, право власності на реконструйований житловий будинок, у зв'язку з будівництвом добудови літ. А1, загальною площею житлового будинку АДРЕСА_1 яка змінилося з 61,6 кв.м. на 129,20 кв.м., житлова площа з 32,8 кв.м. на 80, 4 кв.м. не оформлено, державна реєстрація не проведена (а.с. 13).

На підставі постанови приватного нотаріуса Мукачівського районного округу від 25.04.2014 року позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_3, у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на реконструйований житловий будинок та належні до нього господарські будівлі (а.с. 17).

На момент судового розгляду справи ринкова вартість Домоволодіння складає суму 275584 грн. (висновок, а.с. 12).

З урахуванням вищевказаних фактичних обставин справи, суд приймає до уваги також наступне.

Згідно зі ст. 1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під способом захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у ст. 16 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

З урахуванням п. 1 частини другої ст. 16 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту порушеного права є його визнання.

При розгляді позовних вимог позивачки суд також виходить з того, відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року №7 згідно з правилами статті 1220 ЦК та статті 249 ЦПК часом відкриття спадщини слід вважати день смерті особи, зазначений у свідоцтві про смерть, виданим відповідним державним органом реєстрації актів цивільного стану. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця, яке визначається за правилами статті 29, частини другої статті 1221.

Роз'яснюючи спірні моменти, повзанні із застосуванням спадкового законодавства, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у листі 16.05.2013 №24-753/0/4-13 (надалі - Лист №24-753/0/4-13) зазначив, що при розгляді справ про визнання права власності на спадкове нерухоме майно у випадках, якщо спадщина прийнята, проте спадкоємцем не було одержано свідоцтво про право на спадщину (ст. 1297 ЦК) або не здійснено державну реєстрацію права на спадщину (ст. 1299 ЦК), слід брати до уваги, що законодавець розмежовує поняття "виникнення права на спадщину" та "виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини", і пов'язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки.

Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов'язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК) та не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК). Якщо спадщина відкрилась у період чинності ЦК УРСР, застосовуванню підлягають норми ЦК УРСР про належність спадщини спадкоємцеві з часу відкриття спадщини незалежно від оформлення права на спадщину.

Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтями 1218, 1222 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Згідно з абзацами другим та третім п. 23 постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 №7 свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Оцінюючи фактичні обставини по справі не предмет їх відповідності вищевказаним нормам цивільного законодавства суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

Як свідчать дані договору купівлі-продажу (а.с. 4, 5-6), забудовником будинку, що розташований в АДРЕСА_1 був ОСОБА_5, який продав Домоволодіння ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3. Будинок побудований в 1960 році.

По відношенню до наведених фактичних обставин слід зазначити, що відповідно до частини третьої ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину.

Поряд з цим, згідно з даними технічного паспорту на будинок (а.с. 8-11) у складі Домоволодіння, на яке позивач просить визнати за ним право власності, є також об'єкти самовільного будівництва, позначені літерами під літ. А1, сарай під літ. Г, сарай під літ. З, сарай літ. з, гараж під літ. И, котельня піл літ. Е, побудовані до 1991 року. Однак право власності на такі об'єкти нерухомості підлягає визнанню з урахуванням положень ст.ст. 331, 376 Цивільного кодексу України та приписів п. 6 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30.03.2012 №6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)».

По відношенню до цього суд виходить з того, що згідно з положеннями частин першої - третьої ст. 376 Цивільного кодексу України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Аналізуючи вищевказані положення Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у Листі №24-753/0/4-13 вказав, що право власності на об'єкти самочинного будівництва може бути визнано за спадкоємцем, що має право вимагати визнання такого права, виключно за умови наявності документів про право власності на землю або про право користування земельною ділянкою, що видані на ім'я спадкодавця або спадкоємця, та актів введення будівлі в експлуатацію, якщо їх наявність необхідна відповідно до вимог законодавства, чинного на час завершення будівництва.

Згідно зі ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Як свідчать дані технічного паспорту (а.с. 9 зворот) об'єкти самовільного будівництва, розташовані на земельній ділянці, яка була в користуванні померлого ОСОБА_3; на вказаній земельній ділянці також розташовані об'єкт нерухомості (літери «А1»), забудовником та фактичним власником якого був спадкодавець.

Оцінюючи фактичні обставини по справі на предмет їх відповідності вищевказаним нормам цивільного законодавства суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

Як свідчать матеріали справи, позивач в однозначній мірі є спадкоємцем майнових активів за заповітом (а.с. 7) за своїм батьком ОСОБА_3, який був володільцем Домоволодіння. В свою чергу, Домоволодіння побудовано до 1991 року, тому воно не підлягало обов'язковій державній реєстрації. Вказана обставина пояснює фактичну відсутність правовстановлюючих документів на Домоволодіння із добудовою. Також позивач, у повній мірі дотрималася і законодавчо визначеного порядку оформлення власності на спадкове майно, а саме звернулася з відповідною заявою до приватного нотаріуса, однак отримала відмову, тому її звернення щодо визнання за нею права власності на спадкове майно підлягає судовому захисту.

Також за результатами судового розгляду справи не встановлено обставин, які б свідчили про порушення прав, свобод та інтересів інших осіб, внаслідок ухвалення судом саме такого судового рішення.

З урахуванням вищенаведених фактичних обставин по справі та приписів законодавства, чинного у періоді виникнення та цивільно - правової реалізації відносин із спадкування Домоволодіння, а також

оформлення права власності на нього, суд приходить до висновку про підставність позовних вимог та необхідність їх задоволення.

Керуючись ст.ст. 8, 41, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 1, 2, 8, 10, 11, 14, 60, 209, 212-215, 223, 294 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити повністю.

2. Визнати за ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, АДРЕСА_1), в порядку спадкування за заповітом, право власності на збудовану прибудову позначеною літ. А1, площею 66,8 кв.м., житловою площею 24,8 кв.м., а також на господарські будівлі: сарай під літ. Г, сарай під літ. З, сарай під літ. з, гараж під літ. И, котельня під літ. Е, що знаходяться в АДРЕСА_1 Закарпатської області.

3. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В.В. Кость