Справа № 307/561/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

18 березня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів ЛЕСКА В.В., КОЖУХ О.А.

при секретарі ВОЛОЩУК В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та Углянської сільської ради Тячівського району Закарпатської області про визнання недійсними державного акту на право власності на земельну ділянку та дозволу на виконання будівельних робіт, скасування реєстрації земельної ділянки, знесення самочинно зведених будівель та відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Тячівського районного суду від 22 грудня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_1 12.02.2015 звернувся до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_2 та Углянської сільської ради Тячівського району мотивуючи таким. Постановою Тячівського районного суду від 25.06.2008, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 02.09.2014, визнано недійсним та скасовано рішення Углянської сільської ради від 07.08.2001 № 2 щодо надання ОСОБА_2 у приватну власність земельної ділянки площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку в урочищі «Підділком» і визнано протиправними дії землевпорядника щодо відведення цієї земельної ділянки. Цими судовими рішеннями, а також постановою Тячівського районного суду від 09.04.2008 у кримінальній справі № 1-197/08 встановлено, що відповідач ОСОБА_2 будучи землевпорядником сільської ради вчинив злочин, передбачений ст. 366 ч. 1 КК України, оскільки підробив рішення Углянської сільської ради від 07.08.2001 № 2 і землевпорядні документи, внаслідок чого були порушені земельні права ОСОБА_1, зокрема, право на приватизацію земельної ділянки, що була в його користуванні.

Тим часом, на підставі підробленого рішення Углянської сільської ради від 07.08.2001 № 2 ОСОБА_2 був 18.06.2007 виданий Державний акт серії НОМЕР_1 на право власності на земельну ділянку площею 0,2500 га по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, відповідач внаслідок своїх злочинних дій оформив право власності на землю, якою раніше користувався позивач. Зазначене дало можливість ОСОБА_2 виготовити будівельний паспорт та на підставі дозволу на будівництво здійснити забудову земельної ділянки, що є незаконним. Таке будівництво відповідно до положень ст. 376 ЦК України є самочинним, позивач заперечує проти визнання права власності на самочинно збудовану нерухомість за відповідачем.

Отже, відповідач ОСОБА_2 незаконно оформив право власності на земельну ділянку, незаконно її забудував, його незаконні дії викликали для позивача необхідність тривалий час у судових процесах захищати своє порушене право, що його він досі не може реалізувати, не може користуватися земельною ділянкою та збудувати на ній власний будинок. Це спричинило йому значних негативних переживань, душевних страждань і завдало моральної шкоди, компенсацію якої він визначив первісно в розмірі 10000,00 грн і згодом зменшив до 9000,00 грн.

Посилаючись на ці обставини, позивач остаточно просив:

визнати недійсним та скасувати Державний акт серії НОМЕР_1 на право власності на земельну ділянку площею 0,2500 га по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, виданий 18.06.2007 ОСОБА_2, скасувати в Державному земельному кадастрі реєстрацію за відповідачем ОСОБА_2 цієї земельної ділянки;

визнати недійсним дозвіл на право виконання будівельних робіт від 30.12.2005 № 339, зобов'язати відповідача знести самочинно збудовані будівлі на земельній ділянці по АДРЕСА_1 за власний рахунок та привести ділянку в попередній стан;

стягнути з відповідача ОСОБА_2 9000,00 грн у рахунок відшкодування завданої позивачу моральної шкоди.

Рішенням Тячівського районного суду від 22.12.2015 уточнений позов задоволено частково:

визнано недійсним та скасовано Державний акт серії НОМЕР_1 на право власності на земельну ділянку площею 0,2500 га по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, виданий 18.06.2007 ОСОБА_2, скасовано в Державному земельному кадастрі реєстрацію за відповідачем ОСОБА_2 цієї земельної ділянки;

визнано недійсним дозвіл на право виконання будівельних робіт від 30.12.2005 № 339, зобов'язано відповідача знести самочинно збудовані будівлі на земельній ділянці по АДРЕСА_1 за власний рахунок та привести ділянку в попередній стан;

стягнуто зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 6000,00 грн у рахунок відшкодування завданої позивачу моральної шкоди, а також у рахунок відшкодування сплачених судового збору 343,60 грн і витрат по оплаті правової допомоги - 1000,00 грн.

У решті позову - відмовлено.

Відповідач ОСОБА_2 рішення суду першої інстанції оскаржив, вважає його незаконним, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким у позові відмовити повністю. Наводить у скарзі такі доводи: ОСОБА_1 не є позивачем у справі, оскільки не має рішення про надання йому спірної земельної ділянки; відповідач має дозвільні документи на будівництво, тому будівництво не є самочинним, крім того, він із сім'єю проживає у збудованому на спірній земельній ділянці будинку понад 10 років.

Заслухавши доповідь судді, розглянувши справу за правилами ст. 305 ч. 2 ЦПК України за відсутності учасників процесу, обговоривши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до такого.

Із урахуванням положень ст.ст. 10, 11 ЦПК України щодо диспозитивності судового процесу та норм ст. 303 ч. 1 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено, що рішенням від 14.04.1998 № 1 Виконавчого комітету Углянської сільської ради «Про землекористування» ОСОБА_1 виділено земельну ділянку площею 0,25 га (0,07 га під будівництво жилого будинку і 0,18 га у користування) в урочищі «За ріка» між сусідами ОСОБА_3 та ОСОБА_4, що її до цього часу використовував ОСОБА_5 (а.с. 35).

Рішенням 18-ї сесії 3-го скликання Углянської сільської ради від 07.08.2001 № 2 «Про надання дозволу щодо передачі земельної ділянки у власність та будівництва житлового будинку» надано ОСОБА_2 у приватну власність земельну ділянку площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку в урочищі «Підділком» між сусідами ОСОБА_5 і ОСОБА_6 по АДРЕСА_1 (а.с. 14).

КПП «Тячів-Проект» виготовило на ім'я ОСОБА_2 будівельний паспорт від 20.05.2005 № 4 на забудову земельної ділянки по АДРЕСА_1 (а.с 31-34). 30.12.2005 Тячівською районною інспекцією Державного архітектурно-будівельного контролю Відділу містобудування та архітектури Тячівської райдержадміністрації ОСОБА_2 був виданий дозвіл на право виконання будівельних робіт № 339 (а.с. 32).

Документи на будівництво ґрунтувалися на рішенні Углянської сільради від 07.08.2001 № 2, на підставі якого у подальшому (у 2007 році) ОСОБА_2 була виготовлена й Технічна документація із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку із кадастровим № НОМЕР_2 (а.с. 7-17), а 18.06.2007 був виданий Державний акт серії НОМЕР_1 на право власності на земельну ділянку площею 0,2500 га по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку (а.с. 6).

Постановою Тячівського районного суду від 25.06.2008 (а.с. 38-41), залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 02.09.2014 (а.с. 45-48), задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 до землевпорядника Углянської сільради ОСОБА_2 та до Углянської сільради про визнання протиправними дій землевпорядника та скасування рішення сільради: визнано недійсним та скасовано рішення Углянської сільської ради від 07.08.2001 № 2 щодо надання ОСОБА_2 у приватну власність земельної ділянки площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку в урочищі «Підділком» і визнано протиправними дії землевпорядника щодо відведення собі цієї земельної ділянки.

Цими судовими рішеннями, а також постановою Тячівського районного суду від 09.04.2008 у кримінальній справі № 1-197/08, на яку покликається постанова Тячівського районного суду від 25.06.2008, встановлено, що відповідач ОСОБА_2 будучи землевпорядником сільської ради вчинив злочин, передбачений ст. 366 ч. 1 КК України, оскільки підробив рішення Углянської сільської ради від 07.08.2001 № 2 і землевпорядні документи, внаслідок чого були порушені земельні права ОСОБА_1, зокрема, право на приватизацію земельної ділянки, що була в його користуванні. Суди дійшли висновку, що порушене право позивача на набуття в установленому порядку права на спірну земельну ділянку, яка йому раніше була надана рішенням від 14.04.1998 № 1 Виконкому Углянської сільради, підлягає захисту. Львівський апеляційний адміністративний суд в своїй ухвалі, окрім наведеного, вказав на необґрунтованість доводів ОСОБА_2 стосовно того, що ОСОБА_1 начебто не має прав користувача земельної ділянки, оскільки відсутність певних документів не позбавляє його права користуватися земельною ділянкою, що була виділена йому чинним рішенням органу місцевого самоврядування.

Таким чином, ОСОБА_1 управі був пред'явити позов на захист свого права землекористування та на захист законного і обґрунтованого цивільного інтересу щодо одержання у власність земельної ділянки, яка була йому на підставі обов'язкового до виконання рішення органу місцевого самоврядування виділена для будівництва жилого будинку та для господарського використання. Це право на позов випливає з відповідних положень, передбачених ст.ст. 4, 6, 86 ЦК Української РСР (1963 р.), ст.ст. 2, 4, 8, 12-14, 48, 49, 51, 55 Закону України «Про власність», ст.ст. 6, 17, 43, 44 ЗК України (1990 р.), ст.ст. 11-16, 20, 21, 316-319, 321, 373, 378, 386, 396 ЦК України (2003 р.), ст.ст. 78, 79, 81, 90, 152-155, п. 1 Перехідних положень ЗК України (2001 р.), ст.ст. 59, 73 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (Закон № 280/97-ВР), ст.ст. 2, 3, 4, 15 ЦПК України (тут і далі норми матеріального права в редакції, чинній на час виникнення відповідних юридичних фактів), та з інших норм законодавства. Право ОСОБА_1 на відповідний позов визнане й чинними судовими рішеннями, які враховуються за правилами ст. 61 ч. 3 ЦПК України. Відтак, доводи апеляції, що заперечують це право ОСОБА_1, безпідставні і як такі не заслуговують на увагу.

Відповідно до наведених законодавчих норм із врахуванням положень ст.ст. 14, 41 Конституції України, право власності на землю набувається громадянами відповідно до закону і лише як таке це право підлягає захисту. Оформлення права власності на землю ОСОБА_2 було наслідком протиправних дій, що встановлено чинними судовими рішеннями. Набуття особою за таких обставин, коли саме протиправні дії уможливили передачу землі у власність, відповідного права апріорі не може бути законним і як таке порушує права інших осіб, порушує установлений офіційний законодавчий порядок.

Із визнанням недійсним (скасуванням) рішення органу місцевого самоврядування, що слугувало підставою для оформлення прав на землю, перестає існувати правова підстава, на якій особі був виданий похідний від рішення державний акт на право власності на земельну ділянку, який посвідчував право власності на земельну ділянку і внаслідок цього теж підлягає визнанню недійсним (ст. 19 Конституції України, ст. 16 ч. 2 п. 10, абз. 2, ст. 21 ч. 1 ЦК України (2003 р.), ст.ст. 125, 126, ст. 152 ч. 3 п.п. «г», «д», ст. 155 ч. 1, п. 1 Перехідних положень ЗК України (2001 р.), ст.ст. 4, 24, ст. 59 ч. 10 Закону № 280/97-ВР у взаємозв'язку з наведеними вище нормами законодавства). Як випливає з одержаної 17.03.2016 апеляційним судом Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна за № 55324909, попри вказівку в технічній документації на наявність кадастрового № НОМЕР_2 земельної ділянки, на яку ОСОБА_2 був виданий вищезгаданий державний акт, відомості про державну реєстрацію цього речового права у відповідних реєстрах відсутні.

Визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку (відсутність державного акту), який є підставою для державної реєстрації земельної ділянки та речового права (права власності) на неї, виключає правову підставу для такої реєстрації, тому скасування відповідної реєстрації не суперечить характеру спірних правовідносин, вимогам закону як у редакції, що була чинною на час пред'явлення позову, вирішення справи судом першої інстанції, так і в редакції, чинній на час розгляду справи апеляційним судом (відповідно ст. 1 ч. 1 абз. 2, 3, ст. 10 ч. 1 абз. 5, ст. 15 ч. 2, ст. 22 ч. 1 абз. 4, ст.ст. 24, 30 Закону України «Про Державний земельний кадастр» і відповідно ст. 2 ч. 1 абз. 1-4, ст. 3 ч. 1, ст. 4 ч. 1 п. 1, ст. 5 ч. 1, ст.ст. 15-17, ст. 19 ч. 1 п. 4, ст. 26 ч. 2 та ст. 2 ч. 1 п.п. 1, 2, ст. 3 ч. 1 п.п. 1, 2, 4, ст. 4 ч. 1 п. 1, ст. 5 ч. 1, ст.ст. 18, 20, 22, ст. 26 ч. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»), які передбачають можливість і порядок скасування державної реєстрації прав і у випадках, коли такі були зареєстровані до 01.01.2013, або скасовані документи, на підставі яких було проведено реєстрацію, або якщо інформація про їх реєстрацію відсутня у реєстр прав.

Апеляція не містить жодних доводів, які б спростовували правильність по суті і справедливість рішення суду першої інстанції в цій частині, як відсутні й будь-які доводи щодо вирішення вимоги позову про відшкодування моральної шкоди.

Даючи оцінку доводам відповідача щодо незаконності задоволення вимог позову про визнання недійсним дозволу на право виконання будівельних робіт, зобов'язання відповідача знести самочинно збудовані будівлі на земельній ділянці та привести за власний рахунок ділянку в попередній стан апеляційний суд виходить з наступного.

Дозвіл на право виконання будівельних робіт № 339 був виданий 30.12.2005 відповідно до вимог чинних на день його видачі норм Законів України «Про основи містобудування» (Закон № 2780-XII), який передбачав, що забудова земельних ділянок, що надаються для містобудівних потреб, здійснюється після виникнення права власності чи права користування земельною ділянкою у порядку, передбаченому законом, та отримання дозволу на виконання будівельних робіт (ст. 22 ч. 1), і «Про планування і забудову територій», який встановлював, що дозвіл на виконання будівельних робіт - це документ, що засвідчує право забудовника та підрядника на виконання будівельних робіт, підключення об'єкта будівництва до інженерних мереж та споруд, видачу ордерів на проведення земляних робіт, дозвіл надається інспекціями державного архітектурно-будівельного контролю (ст. 29 ч.ч. 1, 2).

Дозвіл видано органом державного архітектурно-будівельного контролю (ст. 10 Закону України «Про архітектурну діяльність» (Закон № 687-XIV)), а спеціально уповноваженими органами містобудування та архітектури цей Закон визначав, серед інших, відділи містобудування та архітектури районних державних адміністрацій (ст. 13 ч. 1 абз. 4). По суті аналогічно це питання було врегульовано і на день звернення ОСОБА_1 до суду із позовом, що розглядається.

Згідно із Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» (Закон № 3038-VI) у редакції, що була чинною на день подачі позову, управління у сфері містобудівної діяльності здійснюється, зокрема, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю, іншими уповноваженими органами містобудування та архітектури, місцевими державними адміністраціями, органами місцевого самоврядування (ст. 6); було змінено порядок набуття права на виконання будівельних робіт, яке, втім, реалізується через повідомні, реєстраційні та дозвільні процедури щодо відповідних документів, що здійснюються органами державного архітектурно-будівельного контролю, які у відповідних випадках видають і дозволи на виконання будівельних робіт (ст.ст. 34-37).

На час вирішення справи:

Закон № 687-XIV визначає, що державний архітектурно-будівельний контроль здійснюють органи державного архітектурно-будівельного контролю, визначені ст. 6 Закону № 3038-VI (ст. 10), а до уповноважених органів містобудування та архітектури належать структурні підрозділи районних державних адміністрацій з питань архітектури (ст. 13 ч. 1 абз. 5);

Закон № 3038-VI відносить до уповноважених органів містобудування та архітектури органи, визначені у ст. 13 Закону № 687-XIV, а до органів державного архітектурно-будівельного контролю - структурні підрозділи з питань державного архітектурно-будівельного контролю Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, виконавчі органи з питань державного архітектурно-будівельного контролю сільських, селищних, міських рад (ст. 6 ч. 2, ч. 3 п.п. 1, 2); повідомні, реєстраційні та дозвільні процедури, видача у відповідних випадках дозволів на виконання будівельних робіт здійснюються органами державного архітектурно-будівельного контролю (ст.ст. 34-37).

Відповідно до ст. 2 ч. 3, ст. 3 ч. 1 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Особа на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета спору (ст.ст. 10, 11, 27, 31 ЦПК України). Сторонами у справах позовного провадження є позивач - особа, яка вважає, що її цивільне право порушене і яка пред'явила вимогу про захист порушеного права, і відповідач - особа, яку відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу визначає позивач і яка, виходячи із заявленої тим правової позиції, порушує (не визнає, оспорює, заперечує) його право та має відповідати за позовом, у результаті задоволення якого повинна вчинити відповідні дії (утриматися від таких), може бути примушена до вчинення відповідних дій з метою поновлення прав позивача тощо (ст. 26 ч. 1, ст.ст. 30, 33 ЦПК України). Правомірній вимозі відповідає обов'язок належного відповідача усунути порушення права.

Апеляційний суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення (ст. 303 ч. 3 ЦПК України). За змістом норм ст.ст. 27, 31-34, ст. 37 ч. 1, ст. 45 ч.ч. 2, 3, ст.ст. 107, 291, 292, ст. 304 ч. 1 ЦПК України, розгляд справи покладається на суд першої інстанції, під час апеляційного розгляду справи суд не може залучати до участі в справі додаткових відповідачів, зміни у складі учасників процесу можуть мати місце лише у прямо передбачених цивільним процесуальним законом випадках, зокрема, при правонаступництві.

Позивач ОСОБА_1 просив визнати недійсним дозвіл на право виконання будівельних робіт від 30.12.2005 № 339, чим поставив питання про позбавлення відповідача ОСОБА_2 відповідного права, підставою для чого був оспорений дозвіл, а у разі завершення будівництва та реєстрації права власності на збудоване - питання про законність будівництва та виникнення у відповідача права власності на нерухомість. За обставинами справи, між ОСОБА_1, ОСОБА_2 та державним органом, який видав дозвіл на право виконання будівельних робіт, має місце спір щодо законності та дійсності дозволу та щодо прав відповідача, які випливають із факту його видачі. Орган, що видав дозвіл, управі судовим порядком захищати законність своїх дій, заперечувати правомірність пред'явлених вимог, а спори з питань містобудування вирішуються судом (ст.ст. 80, 91, 92, 96 ЦК України, ст. 26 Закону № 2780-XII, інші норми законодавства). З огляду на викладене, питання, пов'язані із дійсністю оспореного дозволу, стосуються праві і обов'язків органу, який його видав.

Попри вищенаведене, позивач на власний розсуд розпорядився своїми процесуальними правами і поряд із відповідачем ОСОБА_2 не пред'явив позову до державного органу, який видав дозвіл на право виконання будівельних робіт, тоді як просив визнати недійсним цей дозвіл. Якщо ОСОБА_2 є належним відповідачем за позовом, то відповідний орган, про законність дій якого йдеться і який поряд із особою, на користь якої були вчинені ці дії, повинен відповідати за позовом, не був відповідачем у справі. Беручи до уваги реквізити дозволу «Тячівська районна інспекція Державного архітектурно-будівельного контролю Відділу містобудування та архітектури Тячівської райдержадміністрації», наразі не є належної визначеності й щодо конкретного органу, який у межах відповідних повноважень вчинив оспорювані дії.

Тож позов не був пред'явлений, а справу не було вирішено щодо всіх належних відповідачів. Державний орган, який виходячи із суті спірних правовідносин повинен відповідати за позовом, не брав участі в справі, між тим, саме сторона у справі повинна доводити обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, саме відповідачу належить право визнавати, заперечувати позов, укладати мирову угоду, пред'явити зустрічний позов (ст. 10 ч. 3, ст. 31 ч.ч. 2, 3, ст. 60 ч. 1, ст.ст. 123, 128, 174, 175 ЦПК України). Суд першої інстанції в порядку, передбаченому ст. 10 ч. 4, ст. 33, ст. 130 ч. 1, ч. 6 п.п. 1, 2, 8, ст. 160 ч. 2 ЦПК України, питання про участь відповідного державного органу в якості відповідачів не обговорив і не мав процесуальних підстав за відсутності одного з належних відповідачів для вирішення спору в цій частині щодо сторін по суті, що, крім іншого, може тягти наслідки, які випливають із положень ст. 292 ч. 1 ЦПК України. Таке вирішення справи є неправильним у процесуальному розумінні, рішення суду не відповідає вимогам ст.ст. 212-215 ЦПК України, вищенаведені обставини виключали можливість задоволення відповідної вимоги позову через відсутність у справі всіх належних відповідачів, без яких про законність розв'язання спору не йдеться.

Зважаючи на те, що для визнання недійсним оспореного дозволу належних підстав немає, то передчасними і необґрунтованими є й міркування про незаконність будівництва, здійсненого на підставі такого дозволу. Питання обґрунтованості позову по суті в цій частині та пов'язаних вимог про зобов'язання відповідача знести самочинно збудовані будівлі на земельній ділянці та привести за власний рахунок ділянку в попередній стан як такі, питання щодо належної доведеності обставин, які підлягають доказуванню (ст. 179 ч. 1 ЦПК України), зокрема, щодо складу майна, яке за вимогою позивача належить знести (необхідних даних про таке майно в справі немає, а на стадії апеляційного розгляду справи встановлено, що 24.03.2011 за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на житловий будинок АДРЕСА_1, тоді як у будівельному паспорті та в інших матеріалах справи, як, зрештою, і у формулюванні позовних вимог, немає точної адреси розташування нерухомого майна, про знесення якого поставлено питання), щодо точного розташування нерухомості відносно земельної ділянки, право позивача на яку порушене, інші обставини, які є істотними, наразі значення не мають.

Встановлення такої ознаки самочинного будівництва, як зведення житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети (ст. 376 ч. 1 ЦК України), не виключає необхідності встановлення пооб'єктного складу нерухомості та розташування її щодо відповідної земельної ділянки, навпаки - передбачає встановлення відповідних обставин із метою належного вирішення позову.

У даному випадку факти щодо права на будівництво на підставі оспореного дозволу, факти, що необхідні для вирішення похідних вимог про знесення самочинного будівництва та відновлення попереднього стану земельної ділянки, мають правове значення, якщо встановлені у справі, в якій є належний відповідач - орган, внаслідок рішення (дій) якого виникло право на будівництво.

Відтак, з урахуванням положень ст. 303 ч. 3 ЦПК України вирішення зазначених вимог без участі в справі усіх належних та необхідних для вирішення спору відповідачів є обов'язковою підставою для скасування рішення суду, тому на підставі ст. 309 ч. 1 п. 4 цього Кодексу апеляцію, оскільки про відмову в позові по суті питання не вирішується, слід задовольнити частково. Рішення суду, яке в цій частині не відповідає нормам ст.ст. 212-215 ЦПК України, слід скасувати та відмовити в задоволенні відповідних вимог із наведених вище процесуальних підстав - у зв'язку з пред'явленням їх не до всіх належних відповідачів.

Судові витрати слід розподілити між сторонами з урахуванням фактично сплаченого, в т.ч., з огляду на неповну оплату судовим збором немайнових позовних вимог, враховуючи часткове задоволення вимог і виходячи із встановлених правил такого розподілу, за якими: при частковому задоволенні позовної вимоги немайнового характеру правила пропорційного розподілу судових витрат (ст. 88 ч. 1 ЦПК України) не застосовуються, судові витрати в такому разі розподіляються між сторонами порівну; витрати на оплату правової допомоги повинні обґрунтовуватися матеріалами справи, документально підтверджуватися та доводитися, що вимагає подання відповідного розрахунку витрат у розрізі затраченого часу (годин) на виконання відповідних видів роботи (надання конкретних видів правової допомоги). Відсутність належного документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку, який обґрунтовує розміри таких витрат, є підставою для відмови у відшкодуванні цих витрат.

Оскільки розрахунку витрат у розмірі 1000,00 грн (а.с. 88) за видами правової допомоги та за обсягом часу, витраченого на їх надання, у справі немає, факт надання відповідних видів правової допомоги та обґрунтованість відповідних витрат за матеріалами справи встановити немає змоги, у стягненні позивачу витрат по оплаті правової допомоги слід відмовити і в цій частині рішення суду першої інстанції на підставі ст. 309 ч. 1 п. 4 ЦПК України належить скасувати. За результатом розгляду справи слід стягнути зі ОСОБА_2 859,80 грн судового збору в дохід держави (ст. 88 ч. 5 ЦПК України).

Керуючись ст. 303 ч.ч. 1, 3, ст. 307 ч. 1 п.п. 1, 2, ст. 308, ст. 309 ч. 1 п. 4, ст.ст. 314, 316 ЦПК України, колегія суддів -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково, рішення Тячівського районного суду від 22 грудня 2015 року:

у частині задоволення вимог позову про визнання недійсним дозволу на право виконання будівельних робіт від 30.12.2005 № 339 та про зобов'язання відповідача знести самочинно збудовані будівлі на земельній ділянці по АДРЕСА_1 за власний рахунок і привести ділянку в попередній стан скасувати, у задоволенні цих вимог позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та Углянської сільської ради Тячівського району Закарпатської області про визнання недійсними державного акту на право власності на земельну ділянку та дозволу на виконання будівельних робіт, скасування реєстрації земельної ділянки, знесення самочинно зведених будівель та відшкодування моральної шкоди відмовити, у решті рішення суду по суті спору залишити без змін;

у частині стягнення зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1000,00 грн у рахунок відшкодування витрат по оплаті правової допомоги рішення суду скасувати, за результатом розгляду справи стягнути зі ОСОБА_2 859,80 грн судового збору в дохід держави.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді