Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/188/16
Є.У. № 0827/7302/15-ц
Головуючий у 1-й інстанції Дацюк О.І.
Суддя-доповідач: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Савченко О.В.

суддів: Подліянової Г.С.

ОСОБА_2

при секретарі: Мельник З.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення коштів,-

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2012 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до ОСОБА_3, вказавши, що він є спадкоємцем ОСОБА_5 за заповітом, який помер 25.01.2012 року, та прийняв спадщину, звернувшись в установлений строк до нотаріальної контори з відповідною заявою. Крім позивача спадщину після ОСОБА_5 прийняла вдова останнього ОСОБА_3, яка має право на обов'язкову частку у спадщині в розмірі 1/6 частки, та також звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини.

18.08.2009 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 був укладений договір позики, за яким ОСОБА_5 отримав від ОСОБА_4 в борг 40000 Євро, зобов'язавшись повернути кошти в строк до 18.08.2014 року. 25.07.2012 року ОСОБА_4, як кредитор спадкодавця ОСОБА_5, пред'явив свої вимоги за договором до спадкоємця ОСОБА_3, звернувшись до нотаріальної контори з заявою.

Посилаючись, що ОСОБА_3 спадщину прийняла в установленому порядку та до неї одночасно перейшли і зобов'язання спадкодавця за укладеними угодами, ОСОБА_4 просив стягнути з ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 64658 грн. 07 коп., що еквівалентно 6666,67 Євро (1/6 частини заборгованості за договором позики від 18.08.2009 року).

11.03.2015 року позивач уточнив позовні вимоги просив стягнути з ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 157 400.08 грн. , що еквівалентно 6666,67 Євро станом на 10.03.2015 року

Справа розглядалася судами неодноразово.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 січня 2014 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 як спадкоємця боржника на користь ОСОБА_6 64658 грн. 07 коп., а також 646 грн. 59 коп. судового збору.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 11 червня 2014 року рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 січня 2014 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 січня 2014 року та Ухвала апеляційного суду Запорізької області від 11 червня 2014 року скасовано, справа направлена на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01 жовтня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3, на користь ОСОБА_4, 64180,78 гривень., а також судовий збір в сумі 761,50 гривень.

В іншій частині у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_3, подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Судом встановлено, що 18 серпня 2009 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір позики, за умовами якого останній отримав у борг 40000 євро строком до 18 серпня 2014 року, на підтвердження чого склав розписку.

25 січня 2012 року ОСОБА_5 помер.

Відповідно до ст. ст. 10, 57, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Доказами є будь-як фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до висновку почеркознавчої експертизи проведеної експертом ГУМВС України в Запорізькій області науково-дослідного експертно-криміналістичного центру № 415 від 21.10.2013 року вбачається, що підпис на розписці від 18 серпня 2009 року, яка починається словами « ОСОБА_7 ОСОБА_5 Борисович…» та закінчується словами « … погасить долг. 18 августа 2009 года» від імені ОСОБА_8, виконаний ймовірно ОСОБА_5. Відповісти на питання в категоричній формі не є можливим у звязку з відсутністю достатньої кількості зразків, які відповідають досліджуваному підпису за часом виконання (т. 1 а.с. 94-97).

ОСОБА_3 в апеляційній скарзі зазначає, що оскільки висновком почеркознавчої експертизи факт належності підпису саме ОСОБА_5 не стверджується, то суд неправомірно прийняв розписку як укладений договір позики.

Натомість, висновком вищезазначеної експертизи категорично не спростовано той факт, що зазначена розписка виконана не ОСОБА_5

Стаття 204 ЦК України вказує, що правочин є правомірним , якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що укладення договору позики між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 підтверджено письмовою розпискою, зазначений договір позики в установленому законом порядку недійсним, безгрошовим не визнавався, висновком експертизи, а також іншими належними доказами категорично не спростований факт, що зазначена розписка виконана не ОСОБА_5,а іншою особою, отже, на момент смерті ОСОБА_5 має місце зобовязання з повернення ОСОБА_9 суми позики у розмірі 40000Євро.

Отже, доводи апеляційної скарги про те, що оскільки позивачем не надано договір позики у письмовій формі, приймати вищезазначену розписку за укладений договір позики суд першої інстанції не мав законних підстав, не заслуговує на увагу.

ОСОБА_4 є спадкоємцем після померлого за заповітом від 2 липня 2002 року.

ОСОБА_3 як дружина ОСОБА_5 є спадкоємцем після померлого на обовязкову частку як непрацездатна особа, яка становить 1/6 частки від спадкового майна, виходячи з того, що на час відкриття спадщини у ОСОБА_5 було три спадкоємці за законом: ОСОБА_3, та двоє повнолітніх дітей: ОСОБА_10 та ОСОБА_11

Згідно з заповітом, посвідченого нотаріусом 26.07.2002 року, ОСОБА_5 заповідав усе своє майно, яке належало йому на момент смерті своєму брату позивачу у справі ОСОБА_4 ( т. 1 а.с. 8).

Після смерті ОСОБА_5 з заявами про прийняття спадщини звернулися до нотаріальної контори 30.01.2012 року ОСОБА_4 - брат ОСОБА_5, спадкоємець за заповітом, та 06.04.2012 року дружина спадкодавця ОСОБА_3, яка має право на обовязкову частк у спадщині, що стверджується копією спадкової справи ( т. 2 а.с. 3-25).

Свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_5 нотаріальною конторою спадкодавцям не видавалися (а. с.140). ).

Згідно з нормою статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов'язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України). Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України). Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України).

Дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем спадщини визначені у частинах 3, 4 статті 1268, статті 1269 ЦК України.

Так, згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Чинне законодавство розмежовує поняття прийняття спадщини (глава 87 ЦК України "Здійснення права на спадкування") та оформлення спадщини (глава 89 ЦК України "Оформлення права на спадщину).

Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п'ята статті 1268 ЦК України).

Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Однак, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Таким чином, спадкові права є майновим об'єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що звернення ОСОБА_3 до нотаріальної контори в установлений законом строк із заявою про прийняття спадщини, після смерті ОСОБА_4, вона вважається такою, що прийняла спадщину.

Отже, доводи апеляційної скарги ОСОБА_3, що оскільки вона не отримала свідоцтво паро право на спадщину, то у неї немає обовязку задоволення вимог кредитора спадкодавця не заслуговують на увагу, оскільки відсутність свідоцтва про право на спадщину за законом не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, так як діючим законодавством України не встановлено строк, в межах якого спадкоємець може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Згідно зі статтею 1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора вони зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором не встановлено інше. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі.

Разом з тим, положення зазначеної норми застосовуються у випадку дотримання кредитором норм статті 1281 ЦК України щодо строків пред'явлення ним вимог до спадкоємців. Недотримання цих строків, які є присічними (преклюзивними), позбавляє кредитора права вимоги до спадкоємців.

Отже, встановлені статтею 1281 ЦК України строки це строки у межах яких кредитор здійснюючи власні активні дії, може реалізувати своє суб'єктивне право.

У справі, яка переглядається, кредитор пред'явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, в межах строків, встановлених статтею 1281 ЦК України, що не позбавляє його права вимоги до спадкоємців.

За системно-логічним змістом наведених вище норм матеріального права та ч. 2 ст. 1282 ЦК України випливає, що кредитор не позбавлений можливості у разі відмови спадкоємців від обов'язкового одноразового платежу, пред'явити вимогу про стягнення цієї суми, яка судом стягується з урахуванням вартості прийнятого спадкового майна, звернення стягнення на яке, при наявності рішення суду, буде здійснено в порядку, передбаченому Законом Уураїни "Про виконавче провадження".

Судом першої інстанції встановлено, що за життя на праві власності ОСОБА_5 належало наступне майно: житловий будинок № 44 по вул. Крилова у м. Запоріжжі на підставі свідоцтва по право на спадщину від 26.07.2002 року, автомобіль ВАЗ 2103, 1985 року випуску, реєстраційний номер 12570НЕ. ОСОБА_12 350634, реєстраційний номер 71523ПФ.

Оскільки відомостей про фактичне місцеперебування та стан транспортних засобів суду надано не було, у звязку з чим визначити вартість зазначених транспортних засобів не виявилося можливим, тому суд першої інстанції при визначені загальної вартості майна, яке спадкується після смерті ОСОБА_5 обґрунтовано не взяв їх до уваги.

Як вбачається з висновку судової будівельно-технічної експертизи № 0815 від 17.08.2015 року, яка була призначена ухвалою суду від 08.6.2015 року ринкова вартість жилого будинку з побутовими та господарськими спорудами по вул. Крилова, 44 у м. Запоріжжя становить 17888 доларів США, що з урахуванням курсу долару США до гривні України на дату оцінки складає 389201. 00 грн. ( т. 2 а.с. 66-68).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що судом взято до уваги висновок саме цієї експертизи, а не тих, які були надані сторони у справі, оскільки вона буда призначена в судовому засіданні ухвалою суду від 08.06.2015 року відповідно до положень ст.ст. 143, 144 ЦПК України, експерт попереджений про кримінальну відповідальність по ст. ст. 384, 385 КК України, тому сумнівів у правильності вищезазначеного висновку не вбачається.

Обовязкова частка ОСОБА_3, яка становить 1/6 частки від спадкового майна, становить 2981.333 доларів США, або 64180. 78 грн. виходячи, що курс гривні до долара США становить 2152.7544 гривень за 100 доларів США станом на 01 жовтня 2015 року , а 1/6 частка від вартості боргу 40000 Євро становить 6666. 67 Євро, що за офіційним курсом гривні до Євро, встановленим НБУ на день ухвалення судом рішення ( 2385.7501 гривень за 100 Євро) становить 159050.07 грн.

Позивач ОСОБА_4 успадкував після смерті спадкодавця ОСОБА_5 5/6 спадкового майна, що складає 14906.67 доларів США, або 320903.33 грн. від вартості вищезазначеного жилого будинку з господарськими будівлями та спорудами.

Відповідно до положень ст. 606 ЦК України зобовязання припинється поєднанням боржника і кредитора в одній особі.

Оскільки позивач ОСОБА_4 є спадкоємцем боржника, то обовязки останнього перед ним як кредитора в силу ст. 606 ЦК України припинилися.

Виходячи з того, що обовязкова частка відповідача у спадщині дорівнює 1/6 частці спадкового майна, що становить 64180 грн. 78 коп., та є меншою ніж 1/6 частка боргу, що становить 6666.67 Євро або 159050.07 грн. на день ухвалення судового рішення , тому суд першої інстанції з урахуванням вимог ст. 1282 ЦК України прийшов до вірного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики в межах вартості 1/6 частки майна, одержаного у спадщину ОСОБА_3.

Встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відсутні й передбачені ст. 309 ЦПК України підстави для обов'язкового скасування судового рішення.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів і не спростовують висновків суду.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01 жовтня 2015 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: