У Х В А Л А

15 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І.,
Охрімчук Л.І., Яреми А.Г.,

розглянувши заяву публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 грудня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» про визнання недійсними кредитних договорів у частині третейських угод,

в с т а н о в и л а :

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від

22 червня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено: визнано недійсними укладені 23 серпня 2012 року між нею та ПАТ «Ідея Банк» кредитні договори в частині третейських угод.

Рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 7 жовтня

2015 року рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від

22 червня 2015 року змінено, виключено з мотивувальної частини рішення посилання суду першої інстанції, як на підставу задоволення позову, ведення позивача в оману та підписання договорів щодо третейських застережень під впливом обману; в іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 грудня 2015 року поновлено ПАТ «Ідея Банк» строк на касаційне оскарження та відмовлено у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 5 частини четвертої статті 328 ЦПК України.

2 лютого 2016 року до Верховного Суду України звернулося

ПАТ «Ідея Банк» із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 грудня 2015 року, посилаючись на неоднакове застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме положень частини першої статті 203 Цивільного кодексу України та пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди», що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

У підтвердження неоднаковості застосування норм матеріального права заявник надав ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 вересня 2015 року, а також послався на постанови Верховного Суду України від 20 травня, 4 й 18 листопада

2015 року.

Перевіривши доводи заявника, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

При цьому під застосуванням норм матеріального права у подібних правовідносинах слід розуміти такі правовідносини, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 суд першої інстанції виходив з того, що на момент укладення договорів Закон України «Про третейські суди» містив заборону розгляду третейськими судами спорів, які виникають у правовідносинах зі споживачами банківських послуг, однак пунктом 5.6. оспорюваних договорів передбачено, що всі вимоги, які виникають при виконанні договору або у зв'язку з ним підлягають розгляду у постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків; між сторонами виник спір з приводу виконання кредитного договору від 13 червня 2013 року, у зв'язку з чим банк звернувся з позовом до зазначеного третейського суду. Судом також установлено, що постійно діючий Третейський суд при Асоціації українських банків створений та діє при Асоціації українських банків, яка сприяє розвиту та представництву інтересів ПАТ «Ідея Банк», як члену асоціації, за таких обставин суд дійшов висновку, що ні асоціація, ні створені нею органи, у тому числі третейський суд, не можуть об'єктивно розглядати такий спір, оскільки в силу своїх статутних повноважень зобов'язані захищати інтереси банку.

Апеляційний суд, з висновками якого погодився суд касаційної інстанції, змінюючи зазначене рішення суду першої інстанції та виключаючи із мотивувальної частини рішення посилання як на підставу задоволення позову, введення позивача в оману та підписання договорів щодо третейських застережень під впливом обману, врахував правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 20 травня 2015 року та виходив з недоведеності позивачкою наявності умислу у діях відповідача й факту підписання кредитних договорів під впливом обману. Апеляційний суд дійшов висновку, що на час укладання кредитних договорів Закон України «Про третейські суди» містив заборону розгляду третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів банку, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню саме з цієї підстави.

Наданою для порівняння ухвалою від 2 вересня 2015 року суд касаційної інстанції погодився з висновками апеляційного суду, який відмовляючи у задоволення позовних вимог про визнання частково недійсним договору виходив з того, що судом першої інстанції не вказано яке саме третейське застереження порушує принцип добросовісності, які докази існують того, що позивач не мав можливості відмовився від третейського застереження та яка шкода завдана позивачу третейським застереженням; позивач підписав додаткову угоду з третейським застереженням без примусу та без зауважень; позивач не звертався з позовом до третейського суду та відповідно не сплачував більших сум, ніж у державному суді за розгляд його позову про захист прав споживача.

У судовому рішенні, наданому заявником для порівняння, та в судовому рішенні про перегляд якого подано заяву, наявні різні фактичні обставини справи, що не є неоднаковим застосуванням судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Верховний Суд України, усуваючи розбіжності у застосуванні зазначених заявником норм матеріального права у подібних правовідносинах, у постановах від 20 травня, 4 й 18 листопада 2015 року вже сформулював правову позицію, згідно з якою:

- положення пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди», які містять заборону на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної установи), поширюються на правовідносини з питань виконання, зміни, розірвання договору споживчого кредиту. Отже, суди дійшли помилкового висновку про те, що заборона на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів не поширюється на спори про захист прав банківських установ, тобто спори, в яких позивачем є банківська установа, а відповідачем - споживач (постанова від 4 листопада 2015 року);

- спори між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і під час виконання такого договору, відповідно до пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди», незважаючи на наявність третейського застереження, не можуть бути предметом третейського розгляду, оскільки цим Законом від 3 лютого 2011 року виключено з компетенції третейського суду вирішення спорів щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Незалежно від предмета та підстав позову та незважаючи на те, хто звернувся з позовом до суду (банк або інша фінансова установа чи споживач), на правовідносини, що виникають зі споживчого кредиту, поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів» (постанова від 18 листопада 2015 року);

- на час укладання кредитного договору (15 листопада 2011 року) Закон України «Про третейські суди» містив заборону на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). З огляду на наведене суди дійшли правильного висновку про те, що третейське застереження в кредитному договорі від 15 листопада 2011 року між фізичною особою (споживачем) і банком було укладено в порушення вимог пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди», і в цій частині кредитний договір слід визнати недійсним (постанова від 20 травня

2015 року).

Висновок Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 18 грудня 2015 року, про перегляд якої подано заяву, відповідає правовим висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду України від 20 травня, 4 й 18 листопада 2015 року.

За таких обставин вважати заяву ПАТ «Ідея Банк» обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись ст. ст. 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» про визнання недійсними кредитних договорів в частині третейських угод за заявою публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 грудня 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Гуменюк

Л.І. Охрімчук

А.Г. Ярема