Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/4563/16 Головуючий у 1-й інстанції: Гашук К.В.
Є.У.№ 335/6723/16-ц Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

Савченко О.В.,

При секретарі:Остащенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району до ОСОБА_4

за апеляційною скаргою Органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20 вересня 2016 року по справі за апеляційною скаргою Органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20 вересня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2016 року районна адміністрація по Вознесенівському району Запорізької міської ради в особі органів опіки та звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про позбавлення її батьківських щодо сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, з підстав ухилення від виконання своїх батьківських обов'язків, ведення аморального способу життя, зловживання алкогольними напоями.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20 вересня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району подав апеляційну скаргу. в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення сторін, думку прокурора, який вважав рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно п. 1 ч. 1 ст.ст. 307, 308 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того що, позивачем не надано достатніх доказів, які б свідчили про ухилення ОСОБА_4 від виконання своїх батьківських обов'язків.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає обставинам справи та ґрунтується на доказах, яким дана правильна оцінка.

Встановлено, що ОСОБА_4 являється матір'ю малолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. Відомості про батька дитини були внесені за заявою матері відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України (а.с.6).

Малолітній ОСОБА_6 проживав разом із матір'ю ОСОБА_4 та має реєстрацію за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 5 зворот).

Розпорядженням голови районної адміністрації Запорізької міської ради № 443р «Про відібрання малолітнього ОСОБА_6 у матері без позбавлення батьківських прав» від 30 травня 2016 року № 443р, малолітній ОСОБА_6 вилучений з родини самотньої матері ОСОБА_4 та тимчасово влаштований до КУ «Запорізький обласний центр соціально-психологічної реабілітації дітей», де перебуває дотепер (а.с.13).

Положеннями ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Україною 27 лютого 1991 року визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Частиною 8 ст. 7 СК України передбачено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Статтею 150 СК України передбачений обов'язок батьків щодо виховання та розвитку дитини.

Згідно ч.ч. 2, 4 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

У відповідності до п. 2, п. 4 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини або є хронічними алкоголіками.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пунктах 15, 16 постанови від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки, встановлені ст. 166 СК України, як для матері (батька), так і для дитини.

З вищезазначеного випливає, що позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Відповідно до вимог ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків.

Судом першої інстанції встановлено, що на засіданні комісії з питань захисту прав дитини районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району розглядалося питання доцільності або недоцільності позбавлення ОСОБА_4 батьківських прав по відношенню прав до її малолітнього сина ОСОБА_6 у присутності відповідача.

За висновком органу опіки і піклування районної адміністрації по Вознесенівському району Запорізької міської ради від 09 червня 2016 року № 01-10/1709 визнано за доцільне позбавити ОСОБА_4 батьківських прав по відношенню до її малолітнього сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.3).

Згідно висновку органи опіки і піклування у 2015 році судом вже розглядалося питання позбавлення ОСОБА_4 батьківських у зв'язку з тим, що вона ніде не працювала та зловживала алкогольними напоями, неодноразово не забирала сина з дитячого садку. Після судового рішення ОСОБА_4 свого ставлення до батьківських обов'язків не змінила.

Проте, як вбачається із рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 27 травня 2015 року, яким відмовлено в задоволенні позову Органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради до ОСОБА_4 про позбавлення батьківських прав, позивачем не було доведено ухилення відповідача від виконання своїх обов'язків по вихованню сина. Вказаним судовим рішенням встановлено, що ОСОБА_4 піклується про свого сина ОСОБА_6, пройшла курс лікування віл алкогольної залежності, стала на облік до центру зайнятості та кожен день відвідує сина в дитячому будинку (а.с.7).

Далі у висновку зазначено, що з 2016 року ОСОБА_4 почала ухилятися від виконання своїх батьківських обов'язків по відношенню до сина. 30 березня 2016 року ОСОБА_4 не забрала сина із садочка, а тому співробітниками закладу дитина була доставлена додому та залишена з бабусею. Мати в цей час знаходилася вдома в нетверезому стані та на питання співробітників не відповідала. 05 квітня 2016 року дитина прийшла до дитячого садку подряпана та скаржилася, що його подряпала та вдарила мати. У 2015 році також були випадки коли мати не забрала дитину з дитячого садку. Родина ОСОБА_4 неодноразово відвідувалася за місцем проживання відділом по Вознесенівському району С(У)СД ЗМР та Запорізьким міським центром соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді. Під час відвідань в кімнаті де мешкає мати із дитиною було неприбране, брудно, відчувався неприємний запах, місце для сну та дозвілля малолітнього ОСОБА_4 знаходилося в занедбаному стані. Встановити зв'язок працівникам відділу не виявилося можливим через відсутність контактних телефонів ОСОБА_4 В ході спілкування із бабусею дитини ОСОБА_8, 1955 року народження, остання їм повідомила, що ОСОБА_4 з січня 2016 року вживає алкогольні напої, ніде не працює, вихованням та утриманням сина не займається, батьківських обов'язків по відношенню до нього не виконує. Відділом по Вознесенівському району С(У)СД ЗМР було направлено листа до Орджонікідзевського відділення поліції Ленінського відділу ГУНП в Запорізькій області від 25 квітня 2016 року № 01-06/137 про притягнення ОСОБА_4 до адміністративної відповідальності за ст. 184 КпАП України.

Вказаному висновку суд першої інстанції обгрунтовано надав критичну оцінку, оскільки він не містить обґрунтування, в чому полягає невиконання матір'ю малолітнього ОСОБА_6 обов'язку з повного та всебічного забезпечення його прав та законних інтересів, як наслідок належним чином не обгрунтовано з посилання на докази необхідності застосування такого крайнього заходу до відповідача.

На думку суду першої інстанції, під час засідання комісії з питань захисту прав дитини районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району щодо доцільності або недоцільності позбавлення ОСОБА_4 батьківських прав по відношенню до її малолітнього сина ОСОБА_6 не достатньо з'ясовані обставини відносин між матір'ю та дитиною, а також ставлення дитини до матері, як і не з'ясовані відносини самої ОСОБА_6 до малолітнього ОСОБА_6, її участі у його вихованні, а тому вказаний вище висновок не може бути достатнім доказом для позбавлення відповідача батьківських прав відносно її сина.

Обставини, викладені у висновку, щодо ухилення ОСОБА_4 від виконання батьківських обов'язків не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду справи та спростовуються показаннями допитаних судом свідків.

Згідно ч. 6 ст. 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Отже, висновок Органу опіки та піклування суд вважає передчасним та таким, що не відповідає інтересам малолітньої дитини, яка позбавляється можливості проживати разом з біологічною матір'ю, яка до того ж висловлює бажання брати участь у вихованні своєї дитини.

Згідно довідки КУ «Обласний клінічний наркологічний диспансер» Запорізької обласної ради № 1405 від 04 липня 2016 року, ОСОБА_4 на обліку у лікаря нарколога не перебуває (а.с.30).

Відповідно до довідки КУ «Обласна психіатрична лікарня» Запорізької обласної ради від 04 липня 2016 року, ОСОБА_4 на обліку у лікаря психіатра не знаходиться (а.с.31).

Із актів обстеження умов проживання, наявних у справі, вбачається, що квартира АДРЕСА_1, є трьохкімнатною та потребує ремонту. Є необхідні меблі та побутова техніка, санітарно-повітряний режим дотримано (а.с.10-12).

Доказів, які б негативно характеризували відповідача за місцем її фактичного проживання матеріали справи не містять.

Як вбачається із листа КЗ «Запорізький обласний центр соціально-психологічної реабілітації дітей» Запорізької обласної ради, виданої станом на 18 липня 2016 року за № 01-14/204, за час перебування малолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, а саме з 30 травня 2016 року, гр. ОСОБА_4 відвідувала сина 22 рази (а.с.32).

Притягнення відповідача 8 червня 2016 року до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 184 КпАП України не є достатньою підставою для позбавлення останньої батьківських прав. Як вбачається із постанови від 8 червня 2016 року, ОСОБА_4 притягнуто до адміністративної відповідальності за те, що вона не виконує свої батьківські обов'язки щодо малолітнього сина: веде аморальний спосіб життя, вживає алкогольні напої, дитина не відвідує дитячий садок. Підставою для притягнення відповідача до адміністративної відповідальності слугував лист начальна відділу служби у справах дітей про те, що 13 квітня і 30 березня 2016 р. мати не забрала сина із дитячого садочка, зі слів бабусі вона зловживає спиртними напоями, веде аморальний спосіб життя.

Проте, допитана судом першої інстанції в якості свідка мати відповідача і бабуся малолітнього ОСОБА_8 пояснила, що ОСОБА_4 повністю забезпечує сина всім необхідним для його розвитку та нормального життя, вона його любить, як і ОСОБА_6 її. Коли вона зараз спілкується із онуком, то він постійно плаче та каже, що хоче додому, до своєї матері. Коли ОСОБА_4 не вживає алкогольні напої вона є гарною матір'ю, вони живуть різними сім'ями, в її життя вона не втручається. Коли її донька вживає алкогольні напої, то вихованням онука займається вона. На питання як часто ОСОБА_4 вживає алкогольні напої свідок конкретної відповіді не надала. Зазначила, що її не було вдома протягом серпня, а з часу коли вона повернулася додому, протягом двох тижнів ОСОБА_4 жодного разу алкогольні напої не вживала. Крім того, зазначила, що онук не розуміє, що його мати вживає алкогольні напої.

Свідок ОСОБА_9, яка є вихователем дитячого садку № 145, вказала, що малолітній ОСОБА_6 був охайною та розвинутою дитиною, веселий. Дійсно одного разу стався випадок у дитячому садку, що не забрали ОСОБА_6, проте працівниками закладу дитину одразу ж доставили до додому. Щоб були ще такі випадки вона не пам'ятає. ОСОБА_4 своєчасно приводила та забирала свою дитину з дитячого садку. Між матір'ю - відповідачем ОСОБА_4 та сином ОСОБА_6 нормальні стосунки, вони люблять один одного. Фактів побиття дитини не було. Дитина не раз розповідала в садку тільки гарне про свою матір, ОСОБА_6 ніколи не скаржився. ОСОБА_4 виконувала всі вказівки вихователів та матеріально забезпечувала ОСОБА_6 всім, що необхідно для розвитку дитини його віку.

З викладено вбачається, що в судовому засіданні не був доведений той факт, що родинний зв'язок між матір'ю ОСОБА_4 і дитиною ОСОБА_6 втрачений, а також що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов'язків, на що посилався позивач.

В судовому засіданні було встановлено, що відповідач ОСОБА_4 постійно відвідує свого сина у КЗ «Запорізький обласний центр соціально-психологічної реабілітації дітей» Запорізької обласної ради, що свідчить про свідоме та цілеспрямоване бажання матері приймати участь у його житті та небайдужість до його долі.

Крім того, в ході судових засідань було встановлено, що відповідач не відмовлялася від утримання дитини, малолітнього ОСОБА_6

Відповідно до характеристики вихованця КЗ «Запорізький обласний центр соціально-психологічної реабілітації дітей» ОСОБА_6 від 14.11.2016 р., складеної психологом ОСОБА_11 мати часто відвідує хлопця, цікавиться його здоров'ям та життям в центрі. Хлопчик потребує турботи та любові, бажає повернутися в сім'ю до матері.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у п. 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння, вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

Крім того, статтею 9 Конвенції ООН про права дитини від 27 лютого 1991 року визначено неможливість розлучення дитини з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків коли таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

Відповідно до статте ст. 10, 57, 60 ЦПК України, суд вирішує цивільно-правовий спір на засадах змагальності, кожна сторона зобов'язана доказами довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Стаття 212 ЦПК України передбачає, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

В рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» зазначено, що вирішуючи питання про позбавлення батьківських прав, суд зобов'язаний дотримуватись вимог ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Як зазначено в судовому рішенні, право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції.

Визначаючи, чи було конкретне втручання «необхідним у демократичному суспільстві», Суд повинен оцінити - у контексті всієї справи загалом - чи були мотиви, наведені на виправдання втручання, доречними і достатніми для цілей пункту 2 статті 8 Конвенції і чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів, як цього вимагає стаття 8.

Хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин.

Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини. Зокрема, якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує.

При винесенні рішення про відібрання дитини від батьків може постати необхідність врахування цілої низки чинників. Можливо, потрібно буде з'ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров'я.

З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз'єднання сім'ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням.

Крім того, оцінюючи процес вирішення питання про встановлення опіки, який завершився рішенням про роз'єднання сім'ї, Суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки), і чи мали заінтересовані сторони, зокрема батьки, достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Суд також повинен врахувати, чи самим дітям було надано можливість висловити свою думку, коли цього вимагали обставини.

У будь-якому разі передання дитини під державну опіку слід зазвичай розглядати як тимчасовий захід, здійснення якого має одразу припинятися, коли це дозволяють обставини. Отже, такий захід не може бути санкціонований без попереднього розгляду можливих альтернативних заходів і має оцінюватися в контексті позитивного обов'язку держави вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз'єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою та, якщо це можливо, не допускаючи розлучення братів і сестер.

Доказів винної поведінки ОСОБА_4 та свідомого нехтування нею своїми батьківськими обов'язками, які б свідчили про ухилення від виховання сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, і як наслідок необхідності застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав, позивач суду не надав.

Суд дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем не надано доказів наявності достатніх підстав для позбавлення батьківських прав відповідача по відношенню до її малолітнього сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Проаналізувавши докази у справі в їх сукупності, приймаючи до уваги встановлені обставини справи, суд правильно визнав, що позбавлення відповідача ОСОБА_4 батьківських прав відносно її дитини не буде відповідати меті цього заходу, яка полягає передусім у захисті інтересів дитини.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позбавлення батьківських прав ОСОБА_4 відносно її сина ОСОБА_6 у даному випадку є не доцільним, оскільки відповідач приймає активну участь у вихованні дитини, виявляє стійке бажання у виконанні батьківських обов'язків, а позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків.

Суд першої інстанції повно і всебічно дослідив обставини справи, правильно визначив правовідносини сторін, дав належну оцінку наданим доказам в їх сукупності та прийшов до правильного висновку про часткове задоволення позову.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Докази та обставини, на які посилається апелянт в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст. ст.307,308,313,317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20 вересня 2016 року по цій справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: