22-ц/775/197/2016(м)
Категорія 53 Головуючий у 1 інстанції Міхєєва І.М.
Доповідач Кочегарова Л.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 березня 2016 року м. Маріуполь

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого Кочегарової Л.М.,

суддів: Ігнатоля Т.Г., Попової С.А.,

з участю секретаря Герасимової Г.Є.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про стягнення середнього заробітку, зобов'язання працевлаштування, виплату допомоги по тимчасовій непрацездатності, відшкодування моральної шкоди та судових витрат за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 21 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (далі АТ «Ощадбанк») про стягнення середнього заробітку, зобов'язання працевлаштування, виплату допомоги по тимчасовій непрацездатності, відшкодування моральної шкоди та судових витрат. В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що з 12 березня 2015 року вона працювала на посаді контролера-касира операційного відділу філії АТ «Ощадбанк». 24 квітня 2015 року її було звільнено з посади, в зв'язку з закінченням строку дії трудового договору. На дату звільнення вона була вагітна, про що 23 квітня 2015 року усно повідомила адміністрацію, а 24 квітня 2015 року повідомляла керівництво банку та відділу телеграмою і листом. Протягом трьох місяців з дня звільнення відповідач її не працевлаштував і тому, вона просила стягнути з товариства середній заробіток за три місяця від дня звільнення в сумі 7 905 гривень, зобов'язати відповідача працевлаштувати її, нарахувати та сплатити їй допомогу по тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання за перші п'ять днів тимчасової непрацездатності, починаючи з 24 квітня 2015 року, стягнути у відшкодування моральної шкоди 5 000 грн. та витрати на правову допомогу.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 21 грудня 2015 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за три місяця з дня закінчення трудового договору в сумі 7 905 гривень, з утриманням з цієї суми передбачених законом податків й обов'язкових платежів при її виплаті, моральну шкоду в розмірі 1500 гривень, витрати на правову допомогу 900 гривень. Зобов'язано Публічне акціонерне товариства «Державний ощадний банк України» нарахувати та сплатити ОСОБА_1 допомогу по тимчасові непрацездатності внаслідок захворювання за перші п'ять днів тимчасової непрацездатності починаючи з 24 квітня 2015 року. В решті позовних вимог відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі АТ «Ощадбанк» просить рішення суду змінити, в частині задоволення позовних вимог, відмовивши у позові в повному обсязі, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. В іншій частині просять залишити рішення без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника АТ «Ощадбанк» Александрової І.О., заперечення проти апеляційної скарги ОСОБА_1 та її представника Крохмальової Л.П., дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін, з таких підстав.

Судом встановлено, що 12 березня 2015 року ОСОБА_1 було прийнято на посаду контролера касира операційного відділу філії Донецького обласного управління АТ «Ощадбанк» на період відпустки основного працівника ОСОБА_4 до дня її фактичного виходу на роботу, з 12 березня 2015 року, з укладанням договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, з трьохмісячним випробувальним терміном, з посадовим окладом 2 635 грн. на місяць.

Як вбачається з довідки комунального закладу «Пологовий Будинок» № 2 м. Маріуполя, ОСОБА_1 перебувала на обліку по вагітності в жіночій консультації пологового будинку № 2 з 14 квітня 2015 року, а з 24 квітня 2015 року вона знаходилася на лікуванні в відділенні патології вагітних пологового будинку № 2.

Наказом філії Донецького обласного управління АТ «Ощадбанк» № 122-к від 24 квітня 2015 року ОСОБА_1 звільнено з роботи за п.2 ст. 36 КЗпП України у зв'язку з закінченням строку дії трудового договору. Одночасно прийнято рішення про проведення повного розрахунку та виплату позивачці грошової компенсації за невикористану відпустку у кількості 3 календарних днів, за період роботи з 12 березня 2015 року по 24 квітня 2015 року в сумі 267, 21 грн. Цього ж дня вказана сума була перерахована на картковий рахунок позивачки.

27 квітня 2015 року позивачка заявою повідомила керівництво філії Донецького обласного управління АТ «Ощадбанк» про те, що знаходиться на лікуванні в відділенні вагітних в пологовому будинку № 2 з 24 квітня 2015 року.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що, оскільки відповідач не працевлаштував колишнього працівника, яка була вагітною на час звільнення, то позивач має право на отримання середньої заробітної плати протягом трьох місяців з дня звільнення, відшкодування моральної шкоди у зв'язку із порушенням її прав та інтересів, а також на відшкодування витрат на правову допомогу, яка була їй надана у зв'язку зі зверненням до суду.

Висновки суду відповідають обставинам справи та нормам матеріального права.

Згідно із ч. 3 ст. 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років ч. 6 ст. 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" (зі змінами та доповненнями), звільнення за п. 2 ст. 36 КЗпП України вагітних жінок провадиться з обов'язковим працевлаштуванням. Не може бути визнано, що власник чи уповноважений ним орган виконав цей обов'язок по працевлаштуванню, якщо працівниці не було надано на тому ж або іншому підприємстві (в установі, організації) іншу роботу або запропоновано роботу, від якої вона відмовилася з поважних причин.

Колегія вважає, що вирішуючи позов, суд дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 і стягнення з відповідача середнього заробітку в межах заявлених позивачем позовних вимог; про відшкодування моральної шкоди та судових витрат, оскільки адміністрації АТ «Ощадбанк» стало відомо про вагітність позивача невдовзі після її звільнення 24 квітня 2015 року, але заходи щодо працевлаштування ОСОБА_1 виконані не були, що призвело до заподіяння позивачу моральних страждань, про які вона зазначила у позовній заяві. Суд вірно визначився з характером спірних правовідносин, дав їм належну оцінку, вірно застосував норми матеріального права до правовідносин, які виникли між сторонами.

Так, судом попередньої інстанціі встановлено, що після звернення ОСОБА_1 з позовом до суду про поновлення на роботі - у травні 2015 року, їй лише 4 червня 2015 року було запропоновано роботу за межами міста Маріуполя. Проте, від таких пропозицій ОСОБА_1. відмовилась, оскільки, будучи вагітною, вона не мала можливості переїхати до іншого населеного пункту.

З листа ОСОБА_1 від 9 червня 2015 року на ім'я керуючого Донецьким обласним управлінням АТ «Ощадбанк» вбачається, що їй було відомо про можливі вакансії у відділенні № 43 в м.Маріуполі і вона була згодна почекати звільнення контролера - касира та запропонування їй цієї посади, однак такі заходи відповідачем виконані не були.

При цьому, за повідомленням заступника керуючого Територіального відокремленого відділення № 10004/0497 АТ «Ощадбанк», в у станові мали місце вакансії за період з 24 квітня 2015 року до 27 квітня 2015 року, в тому числі, контролера-касира, завідуючого сектором, начальника відділу тощо (а.с.81-82).

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду про поважність причин відмови позивача від запропонованої відповідачем посади і, враховуючи, що відповідачем зазначених вище вимог закону належним чином дотримано не було, суд першої інстанцій дійшов правильного та обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог щодо виплати на користь позивача середнього заробітку за три місяці з дня закінчення строкового трудового договору.

У відповідності з вимогами ст. ст. 10, 212, 213, 214 ЦПК України суд звернув достатньо уваги на доводи позовної заяви та додані до неї матеріали; надав належну оцінку наявним у справі доказам та встановив фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, що призвело до правильного вирішення справи.

Висновки апеляційного суду, щодо законності ухваленого рішення, ґрунтуються на позиціях Верховного Суду України, викладених у постановах від 21 квітня 2010 року та 15 жовтня 2013 року, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для судів, та практиці Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеній в ухвалах від 18 лютого 2015 року та 21 жовтня 2015 року з аналогічного питання.

Відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

ОСОБА_1 з рішенням суду погодилася.

При цьому, апеляційний суд враховує, що згідно п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року N 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», суд апеляційної інстанції при перевірці законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги згідно з частинами третьою та четвертою статті 303 ЦПК лише в разі, якщо буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення. У разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Заперечуючи проти ухваленого рішення АТ «Ощадбанк» в апеляційній скарзі посилається на те, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку стосовно того, що на момент звільнення відповідачу було відомо про вагітність працівника, оскільки даний висновок не підтверджений жодним доказом.

Ці доводи скарги колегія вважає неспроможними, оскільки за положеннями ст.184 КЗпП України не вимагається безумовної підстави про повідомлення підприємства про вагітність працівника на день звільнення. Зі справи вбачається, що раніше позивач звернулася до суду з позовом про поновлення на роботі протягом одного місяця з дня звільнення і вже тоді відповідачу стало відомо про вагітність ОСОБА_1 та зобов'язання, згідно із законом, працевлаштувати її. Тому, 4 червня 2015 року, як зазначено у скарзі, позивачу пропонували іншу роботу.

В судовому рішенні надано належну оцінку тому факту, що позивач не надала тексту телеграми, якою вона ніби - то 24 квітня 2015 року повідомляла відповідача про свою вагітність та знаходження на лікуванні в відділенні патології вагітних пологового будинку № 2, і тому, апеляційний суд не вбачає підстав для переоцінки висновків суду та скасування рішення з цих підстав.

Наведені в апеляційній скарзі доводи про те, що суд першої інстанції безпідставно визнав поважними причини пропуску строку звернення до суду з позовом, який подано ОСОБА_1 у даній справі, колегія вважає неспроможними, оскільки ці заперечення представника АТ «Ощадбанк» були досліджені під час судового розгляду в суді першої інстанції і зроблено висновок, який, на думку апеляційного суду, є переконливим, що пропуск строку мав місце у зв'язку з необхідністю стаціонарного лікування та збереження вагітності позивача.

Рішення суду в цій частині відповідає ст. 234 КЗпП України, яка передбачає, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки та роз'ясненням, які викладені в п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів».

Зі справи вбачається, що ОСОБА_1 посилалася на те, що у зв'язку з протиправними діями відповідача вона зазнала значних моральних страждань, оскільки весь час переживала щодо свого матеріального стану та незаконного звільнення з роботи. Таким чином, суд обґрунтовано, відповідно до вимог ст.23 ЦК України щодо розумності та справедливості, зобов'язав відповідача відшкодувати позивачу моральну шкоду, визначивши її у розмірі 1500 грн.

В рішенні суду правильно застосовані відповідні норми матеріального права та наведені обґрунтування висновків щодо наявності підстав для часткового задоволення позову про відшкодування моральної шкоди та стягнення з відповідача витрат на правову допомогу, з урахуванням положень ст.237-1 КЗпП України та Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних і адміністративних справах».

Так, згідно з положеннями ч.1 ст.84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правовою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатно правової допомоги.

Згідно ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

З матеріалів справи вбачається, що при зверненні до суду з позовом ОСОБА_1 31 серпня 2015 року уклала з адвокатом Крохмальною Л.П. договір про надання правової допомоги, згідно якого, остання взяла на себе зобов'язання надати клієнту правові допомогу по підготовці позовної заяви та представництву в суді. Розмір витрат на правову допомогу, визначених судом, не виходить за межі норм матеріального права з цього питання.

Отже, апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, в ньому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Доводи АТ «Ощадбанк», викладені в скарзі, не спростовують правильності висновків, зроблених судом першої інстанції, зводяться до переоцінки доказів, їх належності та допустимості і не містять правових підстав для скасування судового рішення.

Керуючись п.1 ч.1. ст.307, ст.308 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 21 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Л.М. Кочегарова

Судді : Т.Г.Ігнатоля

С.А.Попова