Справа № 303/1220/16-ц
Номер рядка статистичного звіту 26
РІШЕННЯ (Заочне)

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2016 року м. Мукачево

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області у складі:

головуючого-судді Заболотного А.М.

при секретарі Штець І.І.

за участю: позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні залі засідань в м. Мукачево цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання договору поруки припиненим,-

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання договору поруки № MKA0GK.11.2006 року, укладеного між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 припиненим. Свої вимоги мотивує тим, що 14.11.2006 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 був укладений договір поруки № MKA0GK00000207, відповідно до якого ОСОБА_2 зобовязався нести відповідальність за виконання ОСОБА_3 умов кредитного договору № MKA0GK00000207 від 14.11.2006 року. При цьому в позові зазначається про те, що останній платіж по кредитному договору боржником було здійснено 05.05.2014 року, а тому саме з цього моменту в кредитора виникло право предявити вимогу по виконання зобовязання. Поряд з тим, ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду про солідарне стягнення заборгованості, в тому числі і до позивача як до поручителя, тільки у вересні 2015 року. З огляду на це позивач вважає, що ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся з позовом до поручителя після спливу преклюзивного шестимісячного строку, а тому вважає, що правовідносини за договором поруки є припиненими.

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві, проти заочного розгляду справи не заперечив.

Відповідач в судове засідання не зявився за невідомих причин. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином судовою повісткою в порядку ст. 74 ЦПК України. Клопотань про відкладення розгляду справи від відповідача не надходило. Причини своєї неявки відповідач суду не повідомив. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача та за згодою позивача відповідно до ст.ст. 224, 225, 226 ЦПК України ухвалити заочне рішення.

Дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази, постановляючи рішення відповідно до вимог ст.ст. 215, 225, 226 ЦПК України, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 3-4 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи: розяснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених ЦПК України.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частина 1 ст. 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обовязок держави забезпечувати захист прав усіх субєктів права власності і господарювання (ст. 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (ч. 1 ст. 55).

Відтак, особа може звернутися до суду за захистом свого права не в будь-який спосіб, а в порядку та у формі, встановлених нормами ЦПК України та ЦК України, зокрема, заява повинна містити чітко сформульоване прохання (позовні вимоги), відповідне обґрунтування таких вимог, що лише і дає можливість належно вирішити такі вимоги по суті.

В судовому засідання встановлено, що з метою забезпечення виконання зобовязань ОСОБА_3 перед ПАТ КБ «Приватбанк» за кредитним договором № MKA0GK00000207 від 14.11.2006 року, між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк» 14.11.2006 року був укладений договір поруки № MKA0GK00000207. Відповідно до п. 2 договору поруки поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобовязань за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник. Пунктом 4 договору поруки передбачено, що боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Згідно з п. 11 договорів поруки, такий набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання зобовязань за кредитним договором. Також як передбачено п. 12 договору поруки, що порука за цим договором припиняється після закінчення пяти років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором. При цьому в п. 1 договору поруки зазначено, що кредит згідно з кредитним договором № MKA0GK00000207 від 14.11.2006 року має бути повернутий у строк до 15.11.2021 року включно. Також зазначено, що кредит повертається частинами (щомісячними платежами) згідно з графіком платежів. Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобовязань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобовязання, яке виникло на основі договору.

Відповідно до ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог Закону. Договір є обовязковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Визначення поняття зобовязання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобовязання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Таке визначення розкриває сутність зобовязання як правового звязку між двома субєктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обовязок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобовязання надано право, що кореспондує обовязку першої. Обовязками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобовязання (ст. 510 ЦК України).

Згідно з ст.ст. 553, 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником. У разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, відсотків, неустойки, відшкодування збитків.

Обгрунтовуючи наявність підстав для визнання договору поруки припиненим, позивач вказує на те, що останній платіж по кредитному договору боржником було здійснено 05.05.2014 року, а тому саме з цього моменту в кредитора виникло право предявити вимогу по виконання зобовязання. В той же час, ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду про солідарне стягнення заборгованості, в тому числі і до позивача як до поручителя, тільки у вересні 2015 року, а тому вважає, що позивачем пропущено преклюзивний шестимісячний строк для звернення з вимогою до поручителя, а відтак правовідносини за договором поруки № MKA0GK00000207 від 14.11.2006 року є припиненими.

Будучи за своєю правовою природою зобовязанням порука припиняється на загальних підставах, передбачених главою 50 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України зобовязання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Крім того, у ст. 559 ЦК України встановлені спеціальні підстави припинення поруки. Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. Виходячи із ч. 4 ст. 559 ЦК України такий строк може бути передбачений в договорі або визначений в законі. Договірний строк застосовується до всіх без винятку зобовязань. Визначення строку дії поруки як припиняючого тягне певні юридичні наслідки, зокрема, його закінчення є підставою для припинення поруки. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк може бути визначено актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду. На підставі ч. 1 ст. 252, ч. 1 ст. 253 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями, годинами. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок. Частина 1 ст. 530 ЦК України містить загальне правило, згідно з яким якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Водночас абзац другий ч. 1 ст. 530 ЦК України містить норму, якою встановлено, що зобовязання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

У звязку з цим суд звертає увагу на те, що регулюючи правовідносини з припинення поруки у звязку із закінченням строку її чинності ч. 4 ст. 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення ч. 4 ст. 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання, якщо кредитор не предявить вимоги до поручителя (друге речення ч. 4 ст. 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобовязання не встановлено або встановлено моментом предявлення вимоги), якщо кредитор не предявить позову до поручителя (третє речення ч. 4 ст. 559 ЦК України). Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у ч. 4 ст. 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування субєктивного права кредитора й субєктивного обовязку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом предявлення позову), кредитор вчиняти не може.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобовязань застосоване в другому реченні ч. 4 ст. 559 ЦК України словосполучення «предявлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання як умови чинності поруки слід розуміти як предявлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість предявлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання.

Отже, виходячи з положень другого речення ч. 4 ст. 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобовязання за договором повинно бути предявлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч. 2 ст. 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобовязання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобовязання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Саме такі висновки зробив Верховного Суду України, які відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обовязковими для всіх судів України (постанова від 17.09.2014 року, справа № 6-53цс14; постанова від 17.09.2014 року, справа № 6-41цс14; постанова від 10.09.2014 року, справа № 6-32цс14; постанова від 02.09.2015 року, справа № 6-438цс15).

У звязку з цим суд враховує і те, що як стверджує позивач, у вересні 2015 році ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором № MKA0GK00000207 від 14.11.2006 року, в тому числі і до позивача як до поручителя. Таким чином слід прийти до висновку, що ПАТ КБ «Приватбанк» змінив строк виконання основного зобовязання (дострокове виконання основного зобовязання), звернувшись до суду з вимогою про солідарне стягнення заборгованості, а тому саме така обставина могла би впливати на початок шестимісячного строку, передбаченого ч. 4 ст. 559 ЦК України, для предявлення вимоги до поручителя у випадку звернення до суду ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення заборгованості виключно до боржника.

Також суд звертає увагу і на те, що в постанові Верховного Суду України від 17.09.2014 року (справа № 6-53 цс14) зазначено, що у разі предявлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобовязання в силу положень ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобовязань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. Разом із тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобовязань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобовязань, та в частині вимог про дострокове погашення кредитних коштів.

Зазначене однозначно спростовує твердження позивача про те, що оскільки після сплати чергового платежу за договором до моменту звернення ПАТ КБ «Приватбанк» до суду з позовом про солідарне стягнення заборгованості, в тому числі і до позивача як до поручителя, пройшло більше шести місяців, позивач втратив право на звернення до суду з позовною заявою про стягнення з поручителя заборгованості по кредиту так як відповідно до умов договору поруки, порука є припиненою. Додатково суд зазначає, що така обставина може виключно впливати на суму заборгованості, яка підлягає стягненню з поручителя, що не є предметом розгляду цієї справи, а не наявність підстав вважати поруку припиненою.

З урахуванням наведеного оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1І до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання договору поруки припиненим слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 14, 57-60, 209, 212-215, 218, 223, 224, 225, 294 ЦПК України, ст.ст. 203, 215, 216, 227, 533, 548, 559 ЦК України, суд,-

в и р і ш и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання договору поруки припиненим відмовити.

На рішення суду відповідачем може бути подана заява про перегляд заочного рішення протягом десяти днів з дня отримання його копії.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Закарпатської області через Мукачівський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя А.М.Заболотний