Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" січня 2016 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Виниченко Л.М.,

при секретарі Локоткова І.С.,

розглянувши заяву ОСОБА_1, заінтересовані особи Публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк», ОСОБА_2 про скасування рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 11.03.2015 року у справі № 254/15 року,-

встановив:

ОСОБА_1 21.07.2015 року звернулася до суду із завою про скасування рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 11.03.2015 р. у справі № 254/15, постановленого за позовом ПАТ «ВТБ Банк» до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором від 31.01.2013 року у розмірі 283 784 грн. 94 коп. та в рівних частках третейського збору у розмірі 3 237 грн. 85 коп.

Вимоги заяви мотивовані тим, що справа, у якій прийнято рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 11.03.2015 року не підвідомча третейському суду відповідно до Закону України «Про третейські суди», оскільки на час укладання кредитного договору від 31.01.2013 року вказаний закон містив заборону на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів.

У заяві зазначено, що про прийняте рішення третейським судом стало відомо з телефонної розмови з представником банку, а з рішенням заявник ознайомилася після ознайомлення з матеріалами справи її представника 22.04.2015 року. Працівники третейського суду повідомили, що рішення було відправлено поштою, однак такого рішення на поштову адресу заявника не надходило.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 28.09.2015 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про скасування рішення третейського суду було відмовлено (а.с. 51-53).

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 04.11.2015 року ухвала Дніпровського районного суду м. Києва від 28.09.2015 року була скасована, справа направлена на новий розгляд (а.с. 89-91).

Представником заявника ОСОБА_3 подане клопотання про поновлення строку звернення до суду із вищевказаною заявою, у якому вказує, що ОСОБА_1 не була присутньою на засіданнях третейського суду, рішення третейського суду не отримувала, про прийняте рішення дізналася вже після його винесення. Крім цього, ОСОБА_1 є інвалідом 2 групи, внаслідок хвороби практично увесь 2015 рік перебувала на стаціонарному лікуванні, де також знаходилася у період третейського розгляду справи.

В судове засідання заявник, представник заявника, представник позивача та відповідач ОСОБА_2 у третейській справі не з'явилися, про дату, час та місце розгляду заяви повідомлені належним чином, про причини неявки суд повідомлено не було.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 389-4 ЦПК України, неявка осіб, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи про оскарження рішення третейського суду.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

У клопотанні представника заявника про поновлення процесуального строку звернення до суду зазначено, що про прийняте рішення третейським судом ОСОБА_1 стало відомо з телефонної розмови з представником банку, спірне рішення заявник не отримувала, копію рішення представником було отримано 20.07.2015 року, про що свідчить відмітка на копії заяви про видачу рішення третейського суду. Розгляд справи відбувся у відсутності відповідачів. Заявник є інвалідом 2 групи, згідно копій виписки із медичної карти № 184 та виписки з історії хвороби № 232, виданої неврологічним відділенням Васильківської ЦРЛ, ОСОБА_1 у період 17.02.2015 року по 27.02.2015 року та з 02.03.2015 року по 12.03.2015 року була госпіталізована і знаходилася на стаціонарному лікуванні..

Враховуючи зазначене суд вважає за можливе задовольнити клопотання представника заявника про поновлення встановленого законом процесуального строку звернення до суду, оскільки у спростування викладених обставин будь-яких доказів з боку представника позивача у третейській справі суду не надано.

Судом встановлено, що Постійно діючим Третейським судом при Асоціації українських банків, який знаходиться за адресою м. Київ, вул. М.Раскової,15, у складі третейського судді Андреєва В.А. 11 березня 2015 року у справі № 254/15 постановлене рішення, яким позов Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором задоволено. Даним рішенням стягнуто солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість в сумі 283 784 грн. 94 коп. та в рівних частках третейський збір у розмірі 3 237 грн. 85 коп. (а.с. 6-9).

Перелік підстав для скасування рішення третейського суду наведений у ст. 389-5 ЦПК України.

Заявник просить скасувати рішення третейського суду з тих підстав, що справа, у якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону. При цьому посилається на те, що на правовідносини за кредитним договором поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів», у зв'язку з цим справа, згідно п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди», не підвідомча третейським судам.

З матеріалів справи убачається, що рішення третейського суду постановлене на підставі укладеного між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_2 кредитного договору № R1В від 31.01.2013 року, а також на підставі договору поруки від 31.01.2013 року № R1В-П1 укладеного між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_1

Згідно до п. 1 ч. 2 ст. 389-5 ЦПК України, рішення третейського суду може бути скасовано у разі якщо справа, в якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону.

Законом України «Про внесення змін до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам» від 03.02.2011 р. зазначену норму закону було доповнено пунктом 14, відповідно якого третейським судам не підвідомчі справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Даний закон набрав чинності 12.03.2011 р.

Згідно п. п. 22, 23 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника; а споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

Як убачається із укладеного між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_2 кредитного договору № R1В від 31.01.2013 року, його предметом є надання банком позичальнику кредиту (грошових коштів) на споживчі потреби, отже цей кредит у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів» є споживчий і на правовідносини, що виникають між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за даними договором під час його укладення і виконання поширюється дія вказаного Закону.

Третейська угода щодо розгляду спорів, пов'язаних з виконанням умов кредитного договору безпосередньо у Постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків викладена сторонами у п. 8.1 кредитного договору та у п. 6.1 договору поруки.

Відповідно рішення Конституційного Суду України у справі № 1-26/2011 від 10.11.2011 р., дія пунктів 22, 23 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Згідно ст. 150 Конституції України, рішення Конституційного Суду України, зокрема з питань офіційного тлумачення законів України, є обов'язковими до виконання на території України, остаточними і не можуть бути оскаржені.

Відповідно ч. 1 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом.

Виходячи з положень ст. ст. 55, 64, 124 Конституції України, аналізуючи зміст Закону України «Про третейські суди» та ст. 17 ЦПК України, третейський суд як недержавний орган за цим Законом має повноваження вирішення тих спорів та лише тих сторін, якими укладено угоду (прийнято рішення) про передачу спору на розгляд третейського суду і ці повноваження третейського суду не поширюються на спори, в яких, крім цих осіб, сторонами є інші особи, які не були сторонами третейської угоди, або спори, які стосуються прав і обов'язків інших осіб, що не є сторонами третейської угоди, а також на спори, які не підвідомчі третейським судам.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що заява ОСОБА_1 про скасування рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 11 березня 2015 року по справі № 254/15 є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню, оскільки відносини, які виникли між сторонами спору та були предметом розгляду в третейському суді, пов'язані з виконання зобов'язань по кредитному договору, а враховуючи той факт, що на момент укладання кредитного договору від 31.01.2013 року з позичальником ОСОБА_2 та договору поруки від 31.01.2013 року у забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, де поручителем виступає ОСОБА_1, діяла редакція Закону України «Про третейські суди» яким передбачена заборона на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки), тому третейські застереження, які міститься у цих договорах, були укладені в порушення вимог п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди», а отже справа, у якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до Закону.

Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 20.05.2015 р. у справі № 6-64цс15, яка у відповідності до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Також постановою Верховного Суду України від 02 вересня 2015 року, винесеною у справі № 6-856цс15 про перегляд судового рішення за заявою фізичної особи про скасування рішення постійно діючого третейського суду, яка прийнята за результатами розгляду справи у подібних правовідносинах, заяву задоволено.

При ухваленні вищевказаної постанови Верховного Суду України від 02.09.2015 року, Верховний Суд України виклав наступну правову позицію:

«Відповідно до пункту 14 частини 1 статті 6 Закону України «Про третейські суди» (частину 1 статті 6 Закону доповнено пунктом 14 згідно із Законом № 2983-VI від 3 лютого 2011 року), третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком, зокрема, справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Рішення постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнський фінансовий союз», про скасування якого просив ОСОБА_8, ухвалено 26 грудня 2014 року, тобто після внесення зазначених змін до Закону.

Суди, розглядаючи заяву ОСОБА_8 на вказану обставину не звернули уваги та відмовили у її задоволенні, помилково пославшись на те, що спір, який виник між сторонами, не є спором щодо захисту прав споживачів.

Оскільки ОСОБА_8 є споживачем послуг банку, спір виник щодо заборгованості за кредитом, третейському суду в силу положень пункту 14 частини 1 статті 6 Закону України «Про третейські суди» така справа не підвідомча».

Відповідно до положень ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

За викладених обставин наявні підстави для скасування рішення третейського суду.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з ПАТ «ВТБ Банк» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню сплачений останньою судовий збір у розмірі 609 грн. 00 коп.

Керуючись ст. ст. 72, 73, 88, 389-1, 389-4, 389-5, 389-6 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

Поновити ОСОБА_1 строк для подання заяви про скасування рішення третейського суду.

Заяву ОСОБА_1, заінтересовані особи Публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк», ОСОБА_2 про скасування рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 11.03.2015 року у справі № 254/15 року задовольнити.

Рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 11 березня 2015 року по справі № 254/15 за позовом Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором скасувати.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 609 (шістсот дев'ять) грн. 00 коп.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду м. Києва через Дніпровський районний суд м. Києва протягом п'яти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя