22-ц/775/743/2016(м)
Категорія 46 Головуючий в 1 інстанції Щербіна А.В.
Доповідач Лопатіна М.Ю.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2016 року м. Маріуполь

Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Лопатіної М.Ю.

суддів Мальцевої Є.Є., Биліни Т.І.

при секретарі Зал Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа: Орган опіки та піклування Лівобережної районної адміністрації Маріупольської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 04 серпня 2016

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 04 серпня 2016 року в задоволенні вищезазначеного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з таким судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 зводяться до того, що суд першої інстанції при розгляді справи дійшов необґрунтованого висновку, що він чинив перешкоди у проживанні в спірній квартирі відповідачам шляхом заміни замку на вхідній двері, оскільки ключі він втратив коли хворів 30 грудня 2015 року, тому був вимушений замінити замок, але з вказаного часу відповідачі не звертались до нього з проханням отримати нові ключі. Крім того вважає, що суд не врахував те, що з приводу нібито порушеного права на проживання у спірній квартирі відповідачі в компетентні органи не звертались.

Крім того, вважає, що місцевий суд, в порушення ч. 3 ст. 61 ЦПК України, не прийняв до уваги те, що не підлягає доказуванню той факт, що ОСОБА_2 після припинення з ним шлюбних відносин з липня 2014 року не проживала у спірному жилому приміщенні, що встановлено рішенням Орджонікідзевського суду міста Маріуполя від 26 червня 2015 року про розірвання між ними шлюбу.

Також послався на те, що суд першої інстанції не врахував, що яких-небудь причин непроживання у спірній квартирі понад шість місяців, що передбачені законом, відповідачі не зазначили, в ЖЕК із заявами про зберігання права на житло не звертались.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити.

Представник відповідачів ОСОБА_6, діючий за довіреностями, в судовому засіданні апеляційної інстанції заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідачі та представник Органу опіки та піклування Лівобережної районної адміністрації Маріупольської міської ради до суду не з'явились, згідно заяв просили апеляційну скаргу відхилити, справу розглянути за їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та представника відповідачів, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

В силу ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

При розгляді справи суд першої інстанції встановив, що згідно ордеру на житлове приміщення за № 01869, на підставі рішення виконкому Жданівської (на теперішній час Маріупольської) міської Ради народних депутатів № 542 від 19 грудня 1986 року ОСОБА_1 з родиною, яка складалась з трьох осіб: його, дружини ОСОБА_2 та дочки ОСОБА_7, було надано житлове приміщення у вигляді квартири АДРЕСА_1 (а.с.6).

Згідно копії особистого рахунку № НОМЕР_1, у зазначеній квартирі, крім вказаних вище осіб також значаться зареєстрованими доньки відповідача ОСОБА_3: з 07 вересня 2001 року - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 08 травня 2007 року - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.8).

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 26 червня 2015 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_1 розірваний (а.с.7)

За приписами ч.ч. 1, 2 ст. 71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Згідно з ст. 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

У п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 Житлового кодексу України), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ст. 212 ЦПК України щодо оцінки доказів.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст.ст. 57, 212 ЦПК України), правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які їх регулюють, дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідачі не проживають у спірному приміщенні з поважних причин, а тому відсутні підстави для визнання їх такими, що втратили право користування квартирою, що розташована за адресою: місто Маріуполь, пров. Ровенський, б. 19, кв. 69.

Так, суд врахував, що сторони тривалий час знаходяться в неприязних стосунках, позивач чинив перешкоди відповідачам у проживанні в спірному жилому приміщенні, зайнявши один більшу кімнату в квартирі, поставивши замок на двері, забороняв користуватись холодильником та пральною машинкою, а потім взагалі замінив замок на вхідній двері квартири, не надавши відповідачам ключів. Також місцевим судом узято до уваги те, що, ОСОБА_2 з квітня 2014 року тяжко захворіла, перенесла гостре порушення мозкового кровообігу (ГПМК) по за ішемічним типом ( а.с.26) і згідно з висновком лікувально-консультативної комісії № 259 від 29 грудня 2015 року потребує постійного стороннього догляду, неспроможна до самообслуговування довічно і тому відповідачі, враховуючи відносини з позивачем, а також те, що у спірній квартирі у їх розпорядженні тільки одна менша за площею кімната, тимчасово проживають у будинку чоловіка відповідача ОСОБА_3 Більш того, з вересня 2014 року відповідачі не могли вернутись до свого помешкання через обстріли східних окраїн міста Маріуполя. Спірна квартира є єдиним житлом відповідачів, прав на інше житло вони не мають.

Отже відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції правильно виходив із відсутності об'єктивних та переконливих доказів на підтвердження непроживання відповідачів у спірній квартирі без поважних причин понад шість місяців та того, що тимчасова відсутність відповідачів у спірній квартирі зумовлена рядом об'єктивних та суб'єктивних причин, зокрема неприязними стосунками між сторонами у справі, а також тим, що позивач чинив перешкоди відповідачам у проживанні у спірному житлі.

Такі висновки суду ґрунтуються на законі та відповідають фактичним обставинам справи.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні місцевим судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Посилання скарги на те, що суд не прийняв до уваги те, що рішенням Орджонікідзевського суду міста Маріуполя від 26 червня 2015 року встановлено той факт, що відповідач ОСОБА_2 з липня 2014 року не проживала у спірному жилому приміщенні, апеляційний суд вважає необґрунтованим, з огляду на те, що остання проти цього не заперечувала, при цьому посилаючись на поважність причин її відсутності у спірній квартирі.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду попередньої інстанції щодо їх оцінки.

З урахуванням наведеного, апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст. 307, ст. 308, ст. 314, ст. 315 ЦПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Судді: