Справа № 638/8046/15-ц
Провадження № 2/638/764/16
22.03.2016 року Дзержинський районний суд м. Харкова
в складі: головуючого судді Хайкіна В.М.
при секретарі Шептуха В.М.
з участю судового розпорядника ОСОБА_1
з участю представника позивача ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» в особі відділення №16 Філії «Слобожанське РУ «АТ «Банк «Фінанси та кредит» про захист прав споживачів, стягнення банківського вкладу (депозиту), нарахованих процентів за фактичне користування грошовими коштами, стягнення трьох процентів річних від простроченої суми банківського вкладу та відшкодування моральної шкоди,-
Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила суд їх задовольнити.
Представник відповідача в судове засідання не зявився, про час і місце судового засідання був повідомлений належним чином та своєчасно, причину неявки суду не повідомила, надав до суду заперечення, в яких зазначив, що підстави для задоволення позовних вимог відсутні, оскільки Постановою Правління Національного банку України від 17.09.2015 року №612 відповідно до статті 76 Закону України «Про банки і банківську діяльність», Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та кредит» визнано неплатоспроможним.
Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 224 ЦПК України.
Суд, дослідивши доводи представника позивача та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
Згідно пункту 1 вищевказаного договору позивач вніс, а банк прийняв грошові кошти в іноземній валюті на вкладний рахунок №2630.4.012768.004 у сумі 50, 00 євро, на строк з 12.06.2014 року по 12.01.2015 року.
Факт внесення позивачем грошових коштів на вкладний рахунок підтверджується квитанцією №19 від 12.06.2014 року (а. с. 9).
Відповідно до пункту 4 договору, вкладник має право неодноразово поповнювати вклад протягом всього строку, визначеного пунктом 1 цього договору-заяви.
26.06.2014 року позивач додатково поповнив вклад на 1135 євро, що підтверджується квитанцією №4 від 26.06.2014 року (а. с. 10).
Відповідно до статті 1058 Цивільного кодексу України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (стаття 633 ЦК Кодексу). До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунку (глава 72 ЦК Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.
Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.
Відповідно до статті 1066 Цивільного кодексу України, за договором банківського рахунку банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.
Згідно частини 1 статті 1060 Цивільного кодексу України, договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).
Згідно із статтею 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
Позивач 13.01.2015 року повідомив банк про небажання продовжувати дію договору-заяви та просив видати суму вкладу.
У відповідності до статті 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
У той же час, як підтверджується матеріалами справи, банк свого зобовязання щодо повернення суми вкладу не виконав ні 12 січня 2015 року, ні до цього часу.
Відповідно до статті 652 Цивільного кодексу України, у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.
Доводи, викладені у запереченнях відповідача є необґрунтованими, оскільки суперечать статті 41 Конституції України, статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також статті 1068 Цивільного кодексу України та умовам укладеного між сторонами договору, а тому їх суд до уваги не бере.
Відповідно до частини 1 статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Європейський суд з прав людини під терміном «власність» розуміє також грошові кошти, що знаходяться на рахунку позивача. Невиконанням обов'язку щодо повернення позивачу належних йому грошових коштів, відповідач порушує право позивача користуватися та розпоряджатися його майном: грошовими коштами в іноземній валюті, отриманих як вклад, термін дії якого закінчився 12.01.2015 року.
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у справі Zolotas v. Greece, (№2), зазначив наступне: «Суд зазначає, що якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунку може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунок нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невідємні для банківських операцій і повязаним з ними правом.
Приймаючи до уваги те, що строк дії договору банківського вкладу закінчився, а відповідач не повертає суму вкладу, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
У відповідності до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Таким чином, з банку підлягають стягненню 3% річних: (1185 х 351 х 3 % : 365 : 100) + (1185 х 50 х 3 % : 366 : 100) = 39, 03 євро.
[У розрахунках: 1185 сума вкладу; 351 та 50 кількість діб за періоди з 13.01.2015 року по 31.12.2015 року та з 01.01.2016 року по 19.02.2016 року відповідно; 3 річний відсоток; 365 та 366 кількість днів у році відповідно].
Відповідно до частин.1, 6 статті 1061 Цивільного кодексу України, банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. У разі повернення вкладу виплачуються усі нараховані до цього моменту проценти.
Відповідно до частини 1 статті 1074 Цивільного кодексу України, обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом.
Правова позиція, висловлена Верховним судом України при розгляді справи №6-140цс13 передбачає, що відповідно до змісту ст.ст.526, 1058 ЦК України зобов'язання банку з повернення вкладу за договором банківського вкладу (депозиту) вважається виконаним з моменту повернення вкладу вкладнику готівкою або надання іншої реальної можливості отримати вклад та розпорядитися ним на свій розсуд.
[У розрахунках: 1185 сума вкладу; 351 та 50 кількість діб за періоди з 13.01.2015 року по 31.12.2015 року та з 01.01.2016 року по 19.02.2016 року відповідно; 12, 10 річний відсоток за договором-заявою; 365 та 366 кількість днів у році відповідно].
Заперечення відповідача проти позовних вимог є необґрунтованими та не можуть бути прийняті до уваги з наступних підстав.
Так, у відповідності із Постановою Правління Національного банку України від 17.12.2015 року №898 відповідно до статті 77 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківську ліцензію Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» відкликано та прийнято рішення про ліквідацію банку.
Відповідно до Постанови виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 18.12.2015 року №230 розпочато ліквідацію банку.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду Україні, викладеної в постанові від 20.01.2016 року по справі № 6-2001цс15, згідно з пунктом 16 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.
Відповідно до пункту 6 статті 2 цього Закону, ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.
Отже, у спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.
Статтею 36 вказаного Закону врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації. Зокрема, згідно з підпунктами 1, 2 частини пятої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку.
Відповідно до частини другої статті 46 цього Закону, з дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшений ліквідаційної маси.
Разом з цим, за частиною 6 статті 36 вказаного Закону, обмеження, встановлене пунктом 1 частини пятої цієї статті, не поширюється на зобовязання банку щодо: виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом, в національній валюті України. Вклади в іноземній валюті перераховуються в національну валюту України за офіційним курсом гривні, встановленим Національним банком України до іноземних валют на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації відповідно до цієї статті.
Враховуючи,що строк дії договору з ОСОБА_3 закінчився 12.01.2015 року, а позов предявлений до прийняття постанови Правління Національного банку України від 17.12.2015 року №898 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» та рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 18.12.2015 р. №230 «Про початок процедури ліквідації АТ «Банк «Фінанси та кредит» та делегування повноважень ліквідатора банку», у виплаті коштів ОСОБА_3 відмовлено безпідставно, а тому його порушене право підлягає судовому захисту.
Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди, суд зазначає наступне.
У відповідності із частиною 2 статті 23 Цивільного кодексу України, моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Відповідно до статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовуються особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною 2 статті 1167 ЦК України.
Як розяснено у пункті 3 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31.03.1995 року №4,під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Не зважаючи на рішення Європейського суду з прав людини «Справа Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі проти Сполученого королівства» (Case of ABDULAZIZ, CABALES AND BALKANDALI), 1985 р., в якому сказано, що з огляду на її природу, моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення, суд першої інстанції не знаходить підстав для задоволення цієї частини позовних вимог. Факт заподіяння моральної шкоди діями відповідача позивачу не знайшов свого підтвердження у судовому засіданні. Так, неповернення депозиту безумовно змінило його нормальний життєвий ритм, проте доказів на підтвердження немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, істотності змін в житті, тощо) до суду не надано, а тому керуючись засадами справедливості, добросовісності та розумності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні цієї частини позовних вимог.
Щодо вимоги про стягнення витрат, повязаних з розглядом справи, а саме витрат на правову допомогу, суд зазначає наступне.
Відповідно до частини 1 статті 56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги.
Відповідно до частини 1 статті 84 ЦПК України, витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.
Відповідно до Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах»,розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.
Позивачем не представлено відомостей суду, чи отримував він допомогу від фахівця в галузі права, чи мала вказана особа надавати таку допомогу, не представлено також розрахунку робочого часу особи, яка надавала правову допомогу, та в чому вона була виражена, що позбавляє суд можливості перевірити обґрунтованість вказаних вимог.
Відповідно до частини 1 статті 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до частини 2, 3 статті 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до статті 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Відповідно до частини 1, 3, 4 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до вимог частини 3 статті 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.
Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» в особі відділення №16 Філії «Слобожанське РУ «АТ «Банк «Фінанси та Кредит» про захист прав споживачів, стягнення банківського вкладу (депозиту), нарахованих процентів за фактичне користування грошовими коштами, стягнення трьох процентів річних від простроченої суми банківського вкладу та відшкодування моральної шкоди підлягає задоволенню частково.
Керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 56, 60, 61, 84, 88, 169, 197, 212-215, 224-226 ЦПК України, ст.ст. 23, 525, 526, 530, 652, 1058, 1059, 1060, 1061, 1062, 1066, 1067 1074, 1167 ЦК України, суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» в особі відділення №16 Філії «Слобожанське РУ «АТ «Банк «Фінанси та Кредит» про захист прав споживачів, стягнення банківського вкладу (депозиту), нарахованих процентів за фактичне користування грошовими коштами, стягнення трьох процентів річних від простроченої суми банківського вкладу та відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.
В задоволенні інших позовних вимог відмовити.
Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» на користь держави витрати по сплаті судового збору у розмірі 551 (пятсот пятдесят одну) грн. 20 коп.
Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Харківської області через Дзержинський районний суд м. Харкова шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Головуючий: