АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 211/788/15-ц 22-ц/774/622/К/16
Справа № 211/ 788/15-ц Головуючий в 1 інстанції
Провадження 22-ц/774/622/К/16 Бардін О.С.
Категорія № 21 ( ІV ) Доповідач Грищенко Н.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Грищенко Н.М.,

суддів: Братіщевої Л.А., Соколан Н.О.,

секретар: Євтодій К.С.,

за участю: відповідача ОСОБА_2, її представника - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 17 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_2, третіх осіб нотаріусів Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кузнецової Олени Сергіївни,ОСОБА_7 про визнання договору дарування ? частини квартири недійсним, визнання договору купівлі-продажу ? частини квартири недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння,

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_2, третіх осіб нотаріусів Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кузнецової О.С., ОСОБА_7 про визнання договору дарування ? частини квартири недійсним, визнання договору купівлі-продажу ? частини квартири недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 04.06.1993 року, йому та відповідачу - ОСОБА_5, яка є його донькою, належала на праві приватної спільної сумісної власності квартира АДРЕСА_1, частки у якій визначено договором від 26.11.2010 року рівними по ?.

Позивач за договором дарування від 03.05.2011р. подарував ОСОБА_5 належну йому 1/2 частку спірної квартири.

У січні 2015р. до позивача прийшла незнайома жінка, яка повідомила, що є новим власником квартири і повідомила, що його визнано таким, що втратив право користування даною квартирою. На наступний день після роботи він не зміг потрапити до квартири, так як замки на вхідних дверях квартири були змінені.

Після уточнення позовних вимог у червні 2015 року, позивач, посилаючись на те, що Договір дарування уклав внаслідок помилки щодо правової природи правочину, так як не усвідомлював, що позбавив себе права користування житлом, просить визнати недійсним договір дарування 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 від 03.05.2011 року, договір купівлі - продажу його ? частини спірної квартири укладений 05 грудня 2014 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 та витребувати з чужого незаконного володіння у ОСОБА_2 ? частину спірної квартири.

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 17 грудня 2015 року ОСОБА_4 відмовлено в задоволенні позову.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_4, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального законодавства, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про задоволення його позовних вимог.

Вважає, що судом не взято до уваги помилка позивача про природу укладеного договору. Позивач вважав що ? частка квартири перейде у власність відповідача, його доньки лише після його смерті.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно із ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ст. 214 ЦПК України - під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані ( пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6 ) як розподілити між сторонами судові витрати.

Проте суд першої інстанції не з'ясував у повній мірі всі обставини, які мають значення для справи, та не виконав усі вимоги цивільного судочинства, у зв'язку із чим рішення в даній справі неможна визнати законним і обґрунтованим.

Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 04.06.1993 року та договору про визначення часток нерухомого майна ( квартири), що є у спільній сумісній власності, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Кузнецовою О.С. 26.11.2010 року за реєстровим № 154, позивачу ОСОБА_4 та відповідачу ОСОБА_5 на праві спільної часткової власності належало кожному по ? частці квартири АДРЕСА_1

Згідно Договору дарування від 03.05.2011 року ОСОБА_4 подарував, а ОСОБА_5 прийняла в дар 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 Договір посвідчено приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Кузнецовою О.С. за реєстровим № 618 і зареєстрованого в КП ДОР «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» 27.05.2011 року. (а.с. 65-66 ).

Як видно з тексту договору купівлі - продажу від 05.12.2014 року, ОСОБА_5 продала ОСОБА_2 вище вказану спірну квартиру. Договір посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу ОСОБА_7 за реєстровим № 1242 ( а.с. 44-45).

Як видно з паспорта позивача ОСОБА_4, він зареєстрований з 29 листопада 1988 року за адресою АДРЕСА_1 ( а.с.7).

Згідно квитанцій на оплату комунальних послуг, наданих позивачем ОСОБА_4 за період з січня 2014 року по 12 січня 2015 рік, він здійснював оплату комунальних послуг, послуг за електричну енергію, водопостачання та водовідведення, теплопостачання ( а.с. 97-102).

Як встановлено в суді апеляційної інстанції, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомості про наявність зареєстрованих прав на нерухоме майно за ОСОБА_4 не значиться.

Відмовляючи ОСОБА_4 в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку , що позивач розумів значення дій під час укладання договору дарування ? частини своєї квартири донці, та не довів, що дійсно помилявся стосовно природи правочину та помилка мала місце.

Однак, колегія суддів не може погодитися із висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

З роз'яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі яких належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року справа № 6-202 цс 15 і відповідно до ст.360-7 ЦПК України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Як видно, з матеріалів справи після укладання договору дарування 03.05.2011 року, позивач ОСОБА_4 подовжував проживати у спірній квартирі, оплачував комунальні послуги, фактичної передачі квартири після укладання спірного договору не відбулось. Факт проживання позивача ОСОБА_4 після укладання договору дарування з травня 2011 року до 08 січня 2015 року за місцем реєстрації за адресою АДРЕСА_1 підтверджується Актом від 04 лютого 2015 року про безперешкодне проживання, підписаного сусідами з 41 та 57 квартир та засвідченого підписом майстра та печаткою та підписом заступника директора ТОВ «Комбінат благоустрою» ( а.с.11).

Позивач ОСОБА_4 має похилий вік, згідно відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відомості про реєстрацію прав на нерухоме майно за позивачем відсутні.

Колегія суддів з урахуванням викладених обставин справи, дійшла висновку, що позивачем ОСОБА_4 та матеріалами справи доведений факт помилки, при укладанні договору дарування, тобто неправильне сприйняття ним фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення, дійсно мало істотне значення. А саме він вважав, що ? частина квартири буде належати його доньці саме після його смерті та не усвідомлював, що, укладаючи спірний договір, позбавляє себе права власності, а як похідним і права проживання у частині квартири, тому є підстави для визнання договору дарування недійсним.

Стаття 217 ЦК України передбачає, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності іншої частини правочину в цілому, якщо можна припустити , що право чин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

У зв'язку із чим, колегія суддів вважає, що укладений між відповідачами договір купівлі- продажу можливо визнати недійсним лише в частині ? частці спірної квартири.

Однак, з огляду на положення ст.388 ЦК України, колегія суддів вважає, що підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_4 про витребування з чужого незаконного володіння у ОСОБА_2 не підлягають задоволенню, з огляду на наступне.

У пункті 26 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ за № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам надано роз'яснення, що відповідно до положень ст.388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в ч.1 ст.388 ЦК України. Недійсність правочину, на виконання якого передано майно, само по собі не свідчить про його вибуття із володіння особи, яка передала це майно, не з її волі. При цьому суд має встановити, чи була воля власника на передачу права володіння іншій особі.

Колегія суддів дійшла висновку, що відповідач ОСОБА_2 є добросовісним набувачем, оскільки укладений нею договір купівлі- продажу відповідає усім ознакам дійсності правочину.

Однак, колегія суддів приходить до висновку, що відсутні підстави для витребування спірного майна квартири АДРЕСА_1 від добросовісного набувача ОСОБА_2, оскільки вона також є законним співвласником ? частки цієї квартири.

Колегія суддів з урахуванням викладених обставин справи, дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене без повного урахування обставин справи та невірним застосуванням норм матеріального права, тому відповідно до п.п.1.,3,4 ч.1 ст.309 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог, а апеляційна скарга задоволенню.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Тому, відповідно до вимог ч.5 ст.88 ЦПК України, з відповідача ОСОБА_5 на користь позивача ОСОБА_4 підлягають стягненню судові витрати в сумі 243,60 + 106,18 +535,92 = 885,7 грн. за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанцій, пропорційно до задоволеної частини позовних вимог,

Керуючись ст.ст.303,304,307,ч.1 ст.309,313-314,316 ЦПК України , колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 17 грудня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_2, третіх осіб нотаріусів Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кузнецової Олени Сергіївни,ОСОБА_7 про визнання договору дарування ? частини квартири недійсним, визнання договору купівлі-продажу ? частини квартири недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння, задовольнити частково.

Визнати недійсним договір дарування 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 від 03.05.2011 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Кузнецовою О.С. за реєстровим № 618 і зареєстрованого в КП ДОР «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» 27.05.2011 року.

Визнати недійсним Договір купівлі - продажу укладений 05 грудня 2014 року в частині продажу ОСОБА_5 ? частини квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_2, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу ОСОБА_7 за реєстровим № 1242.

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_4 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 судові витрати зі сплати судового збору в сумі 885,7 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцятиднів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Н.М.Грищенко

Судді: Л.А.Братіщева

Н.О. Соколан