У Х В А Л А

23 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Романюка Я.М., Гуменюка В.І., Охрімчук Л.І.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд рішення апеляційного суду Київської області від 3 вересня 2015 року, ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 грудня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики, інфляційних втрат та трьох процентів річних,

встановила:

Заочним рішенням Ставищенського районного суду Київської області від 30 липня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_5 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 3 вересня 2015 року заочне рішення районного суду скасовано й ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_5 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 борг з урахуванням встановленого індексу інфляції у розмірі 69 474 грн., а також трьох процентів річних від простроченої суми у розмірі 2 144 грн. 55 коп., а всього 71 618 грн. 55 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 грудня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення суду апеляційної інстанції залишено без змін.

У поданій до Верховного Суду України заяві ОСОБА_4 просить скасувати рішення судів апеляційної та касаційної інстанцій та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права та на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме статей 1046, 1047, 1049 України.

Перевіривши доводи заяви, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що у допуску справи до провадження необхідно відмовити.

Апеляційний суд, скасовуючи заочне рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов, з висновками якого погодився суд касаційної інстанції, виходив із того, що між сторонами укладено договір позики, про що свідчить представлена позивачем розписка від 3 листопада 2012 року, складена відповідачем у присутності свідків, згідно з якою він отримав грошові кошти, які зобов'язався повернути протягом одного року. Встановлено, що договір позики є реальним, зміст розписки підтверджує зобов'язання позичальника повернути грошові кошти, справжня правова природа правовідносин сторін відповідає обставинам позики. Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах № 6-79цс14 від 2 липня 2014 року та № 6-1967цс15 від 11 листопада 2015 року.

У наданих для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 лютого 2016 року, постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року, суди виходили із того, що На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.

У наданих для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 лютого 2015 року та постанові Верховного Суду України від 2 липня 2014 року, суди дійшли висновку, що відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання, окрім того у національній валюті України підлягають обчисленню і стягненню і інші складові грошового зобов'язання (пеня, штраф, неустойка, проценти) та виплати, передбачені ст. 625 ЦК України.

Порівняння вищенаведених судових рішень із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що судами касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального права спірних правовідносин дійшли протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог, а надані для порівняння постанови Верховного Суду України не слугують прикладами невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Керуючись статтею 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики, інфляційних втрат та трьох процентів річних за заявою ОСОБА_4 про перегляд рішення апеляційного суду Київської області від 3 вересня 2015 року, ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 грудня 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.М. Романюк

В.І. Гуменюк

Л.І. Охрімчук