АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________
Справа № 676/5143/15-ц
Провадження № 22-ц/792/512/16
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2016 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Апеляційного суду Хмельницької області

в складі: головуючої - судді Карпусь С.А.

суддів: Баса О.Г., Матковської Л.О.

секретар Бондар О.В.

з участю: ОСОБА_1 адвоката Поліщука О.А., представника ОСОБА_3 ОСОБА_4, ОСОБА_5 та адвоката Коробей Т.Д.

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, поданою представником Поліщуком Олександром Антоновичем, на рішення Кам'янець-Подільського міськрайонного суду від 19 листопада 2015 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5, ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників процесу, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів

в с т а н о в и л а :

В серпні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним. В обґрунтування позову зазначала, що з 20.04.1991 року перебувала з ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі. В 2014 році їй стало відомо, що під час шлюбу чоловік без її відома неодноразово позичав у ОСОБА_5 значні суми грошей, які повертав за рахунок їх спільних коштів, після чого останній не завжди повертав йому розписки. 14 травня 2013 року в своєму помешканні під психологічним тиском знайомого ОСОБА_5 ОСОБА_7 та самого ОСОБА_5 на вимогу останнього, будучи наляканою, в їх присутності написала боргову розписку про позику 576639 грн., що еквівалентно 71189 доларам США. Через деякий час вказану розписку підписав чоловік ОСОБА_3, не повідомивши про те, що таких коштів у ОСОБА_5 не позичав, а ті, що позичав вже повернув. Перебуваючи під психологічним тиском та переживаючи за долю трьох малолітніх дітей, в червні 2013 року вона передала ОСОБА_5 32639 грн., після чого 4 липня 2013 року написала іншу боргову розписку про позику у ОСОБА_5 544 тисячі грн.., що еквівалентно 68 тис. доларів США терміном на 4 місяці та про передачу в іпотеку належного їй нерухомого майна. Цю розписку також підписав чоловік. Вважає договір позики недійсним

________________________________________________________________________________

Головуючий у першій інстанції - Бондар О.О. Провадження № 22-ц/792/512/16

Доповідач - Карпусь С.А. Категорія № 19,27

з тих підстав, що ОСОБА_5 не передавав їм вказаних в договорі суми грошей, такий укладений під впливом обману і психологічного тиску, без наміру на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, оскільки замість грошей ОСОБА_5 бажав отримати нерухоме майно, тобто такий укладений з порушенням норм цивільного законодавства в момент його укладення. У зв'язку з чим просила визнати недійсним договір позики від 04 липня 2013 року, укладений між нею, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 з моменту його укладення.

Рішенням Кам'янець-Подільського міськрайонного суду від 19 листопада 2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі, поданій в інтересах ОСОБА_1, представник Поліщук О.А. вважає рішення суду незаконним та необґрунтованим, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог в повному обсязі. Посилається на неповне з'ясування судом обставин справи, невідповідність його висновків обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

В суді безспірно було встановлено, що договір позики від 04.07.2013 року був укладений з порушенням вимог цивільного законодавства, а саме: відповідачі ввели позивача в оману, справжньої її волі на укладення позики не було, позикодавець застосував до неї психологічний тиск, кошти за договором не передавались і правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків. ОСОБА_3 визнав її позовні вимоги в повному обсязі та пояснив, що обманув її та вступив в зговір з ОСОБА_5 з метою самоствердження, відібрання у неї бізнесу та нерухомого майна. Усупереч роз'ясненням п.24 постанови Пленуму ВС України № 2 від 12.06.2009 року, суд не прийняв визнання позову одним із відповідачів ОСОБА_3 і не задовольнив позов. При підписанні договору позики зовнішнє волевиявлення позивача не відповідало її внутрішній волі. Суд не врахував, що відповідачі навмисно та цілеспрямовано ввели її в оману щодо фактів, які вплинули на укладення правочину від 04.07.2013 року та знали про відсутність у неї та ОСОБА_3 боргу перед ОСОБА_5.

Залишивши поза увагою її пояснення, суд в порушення вимог п.3 ч. 1 ст. 215 ЦПК України не навів з цього приводу жодних обґрунтувань, не спростував жодного доказу та не вказав у рішенні про наявність боргової розписки від 27.04.2011 року та про факт визнання ОСОБА_5 безгрошовості договору позики від 04.07.2013 року.

ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився, будучи належним чином оповіщеним про розгляд справи, про що свідчить поштове повідомлення.

В засіданні апеляційного суду позивач, її представник та представник ОСОБА_3 підтримали апеляційну скаргу з підстав, що зазначені у ній.

ОСОБА_5 та його представник Коробей Т.Д. заперечували апеляційну скаргу, посилаючись на те, що відсутні підстави для її задоволення.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач відповідно до вимог ст.ст. 10,60 ЦПК України у суді не довела обставин, на які посилалася як на обґрунтування своїх вимог.

Такі висновки суду підтверджуються матеріалами справи та відповідають закону.

В силу ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно матеріалів справи з 11 березня 2014 року в провадженні Кам'янець-Подільського міськрайонного суду перебувала справа за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про стягнення позики, процентів від суми позики, індексації за прострочення виконання грошового зобов'язання та процентів від простроченої суми та за зустрічним позовом ОСОБА_1, ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання договору позики недійсним.

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зазначали, що вони є суб'єктами господарювання та здійснюють підприємницьку діяльність з оптово-роздрібної торгівлі продуктами харчування. Між сторонами був укладений усний договір про поставку цукру, на виконання якого ОСОБА_5 передав позивачам кошти як попередню плату за товар, тобто спірні правовідносини не є позиковими.

Рішенням Кам'янець-Подільського міськрайонного суду від 18 листопада 2014 року позов ОСОБА_5 задоволено. Стягнуто солідарно ОСОБА_1, ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 544 тис. грн позики, 40 412 грн 48 коп. процентів від суми позики, 74 571 грн 52 коп. індексації за прострочення виконання грошового зобов'язання, 13 592 грн 55 коп. 3 % річних від простроченої суми, а всього - 672 576 грн 55 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1, ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Хмельницької області від 15 січня 2015 року рішення місцевого суду в частині індексації за прострочення виконання грошового зобов'язання, процентів від простроченої суми та судових витрат змінено. Позов ОСОБА_5 задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_3, на користь ОСОБА_5 544 тис. грн позики, 40 412 грн 48 коп. процентів від суми позики, 74 532 грн 57 коп. індексації за прострочення виконання грошового зобов'язання, 13 413 грн 70 коп. 3 % річних від простроченої суми, всього - 672 358 грн 75 коп.. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В решті рішення місцевого суду залишено без змін.

Колегією суддів апеляційного суду було встановлено, що 4 липня 2013 року ОСОБА_5, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 уклади договір позики, за умовами якого позикодавець ОСОБА_5, передав у власність позичальникам ОСОБА_1 та ОСОБА_3 544000 грн. строком на чотири місяці. Одержавши грошові кошти, останні видали ОСОБА_5 відповідну розписку. Оригінал розписки знаходиться у ОСОБА_5. До теперішнього часу позичальники не повернули ОСОБА_5 позичені кошти.

Про отримання грошей прямо зазначено в розписці від 4 липня 2013 року, яка була написана власноручно ОСОБА_1 та підписана ОСОБА_3 і ОСОБА_5.

Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 20 постанови від 6 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Відповідно до ч. 1 ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним, тобто він є оспорюваним.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, що встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

У п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз'яснено, що при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися у незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

Отже, для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, що і має бути доведено позивачем.

Обґрунтовуючи підстави позову, позивач посилалась на безгрошовість договору позики та укладення його внаслідок обману зі сторони відповідачів, психологічного тиску з боку третьої особи ОСОБА_7 та ОСОБА_5, не спрямованість правочину на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, що в силу вимог ст.ст. 230, 231 та ч. 1 ст. 1051 ЦК є підставою для визнання його недійсним.

Відповідач ОСОБА_5 ці обставини заперечував.

Однак в судовому засіданні позивач цих вимог не довела і таких не встановлено судом.

Тому суд обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги не містять посилань на докази, які б спростовували такі висновки суду першої інстанції.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд безпідставно не прийняв до уваги визнання відповідачем ОСОБА_3 позову і з цих підстав не задовольнив його, не заслуговують уваги.

Позивач визнала відповідачами у справі ОСОБА_3 та ОСОБА_5. ОСОБА_3 визнав позов, а інший відповідач з таким позовними вимогами не погодився, заперечував позов.

Згідно з вимогами ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд відмовляє у прийнятті визнання відповідачем позову. Таким чином прийняття визнання відповідачем позову не є абсолютним обов'язком суду. Тому суд першої інстанції при наведених обставинах правомірно не прийняв таке визнання позову.

Не спростовують висновків суду першої інстанції і інші доводи апеляційної скарги.

Рішення суду ґрунтується на повно, всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313-315, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, подану представником Поліщуком Олександром Антоновичем, відхилити.

Рішення Кам'янець-Подільського міськрайонного суду від 19 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуюча /підпис/ С.А. Карпусь

Суддя /підпис/ О.Г.Бас

Суддя /підпис/ Л.О. Матковська

Згідно оригіналу: суддя апеляйційного суду С.А.Карпусь