Справа №485/2028/15-ц 19.01.2016 190116 19.01.2016
Провадження №22-ц/784/236/16
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Головуючий у 1-й інстанції Квєтка І.А.
Категорія 39 Доповідач апеляційного суду Яворська Ж.М.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

19 січня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Кушнірової Т.Б.,

при секретарі судового засідання - Горенко Ю.В.,

без участі осіб, які беруть участь у справі і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 30 листопада 2015 року

за позовом

ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Снігурівської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за законом,

В С Т А Н О В И Л А:

11 листопада 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, Снігурівської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за законом.

В обґрунтування позову позивач вказував, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер його батько ОСОБА_4 Після його смерті відкрилася спадщина на 1/3 частку житлового будинку з господарськими та побутовими спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1

Він є таким, що фактично прийняв спадщину, оскільки на момент смерті батька він був зареєстрований та постійно проживав та проживає по теперішній час в даному будинку, а після смерті - доглядає за будинком, ремонтує його та утримує в належному стані, користується земельною ділянкою та майном.

Відповідач ОСОБА_3, є його братом та на день смерті батька також був зареєстрований за даною адресою, але з 1994 року в будинку фактично не проживає, так як має власне житло і утриманням спадкового майна не цікавиться.

Їх з відповідачем мати ОСОБА_5, якій належало 2/3 частки спірного будинку, з 2002 року в ньому не проживала, утриманням не займалася. Після її смерті у 2013 році належну їй частку успадкував відповідач.

Посилаючись на те, що він зареєстрований та постійно проживає в спірному будинку, весь цей час за власні кошти утримував будинок, проводив капітальний ремонт, а відповідач ОСОБА_3 свої спадкові права на 1/6 частку у встановленому законом порядку не оформив, позивач просив визнати за ним право власності на 1/3 частку житлового будинку, розташованого за вищевказаною адресою в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_4

Рішенням Снігурівського районного суду Миколаївської області від 30 листопада 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити вимоги у повному обсязі.

У наданих до суду запереченнях, відповідач ОСОБА_3 не погоджується з доводами апеляційної скарги, проте не заперечує проти визнання за ОСОБА_2 права власності в порядку спадкування на 1/6 частку спадкового майна.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірний будинок не увійшов до складу спадкового майна, бо є самочинно збудований, а узаконення самочинного будівництва не віднесено до компетенції суду.

Між тим, з таким висновком суду у повній мірі погодитися не можна.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 11 травня 1964 року ОСОБА_4 придбав у ОСОБА_6 будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 і складається із трьох кімнат та інших надвірних споруд (а.с.12, 92).

Рішенням №23 виконавчого комітету Снігурівської міської ради від 11 грудня 1964 року ОСОБА_4 було відведено під індивідуальне будівництво земельну ділянку площею 600 кв.м. та зобов'язано останнього отримати до 31 грудня 1964 року від Снігурівської групи технічного бюро всю технічну документацію на право будівництва будинку на цій земельній ділянці (а.с.5).

15 грудня 1964 року між Снігурівською групою технічного бюро та ОСОБА_4 укладався договір №27 надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності, з кількістю кімнат від однієї до п'яти включно.

За умовами цього договору ОСОБА_4 зобов'язаний був побудувати одноповерховий кам'яний житловий будинок житловою площею 37.77 кв.м., у кількості три кімнати, на відстані 2 м від червоної лінії забудови та господарські споруди: сарай, погріб, літню кухню та басейн (п.2).

По закінченню будівництва, побудована на земельній ділянці будівля вступає в експлуатацію і стає особистою власністю забудовника після визнання приймальною комісією місцевих рад повної готовності цієї будівлі, оформленої актом комісії ( п.9).

Даний договір повинен був бути нотаріально посвідчений та зареєстрований у відповідному відділі комунального господарства або бюро технічної інвентаризації ( п.15). Проте, вказані дії ОСОБА_4 вчинено не було ( а.с.6-7).

Наявність у матеріалах справи цього договору, який підписаний представником БТІ та забудовником, проте не зареєстрований у БТІ та нотаріально не посвідчений, не є підтвердженням того, що право власності на вказаний будинок у ОСОБА_4 повинно було виникнути на підставі цього договору у відповідності до чинного на той час законодавства.

А тому його не можна вважати правовстановлюючим документом на підставі якого спадкодавець набув право власності на спірний будинок.

Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, а не на час смерті спадкодавця, оскільки на цей час застосовується законодавство, що стосується лише питання спадкування.

З технічного паспорту на спірний будинок вбачається рік його будівництва -1964 рік ( а.с. 105).

Виготовлення технічної документації у 1983 році не є свідченням його побудови саме в цей час.

У 1964 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.

Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом.

Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства.

Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року (втратила чинність 19.01.1996 року). Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції).

Зокрема, за пунктом 18 цього переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26 серпня 1948 року, є нотаріально посвідчені договори купівлі-продажу, дарування і міни будинків ( домоволодінь, договори про відчуження будинків( домоволодінь) на умовах довічного утримання.

З матеріалів інвентарної справи №488 Снігурівської філії КП "Миколаївське МБТІ" розпочатої 23 жовтня 1970 року вбачається, що інвентаризація даного об'єкту було проведено у 1978 році. Відповідно до плану садиби від 17 серпня 1978 році на земельній ділянці за спірною адресою знаходився житловий будинок - літ.А ( 6.80 х11.00), погріб літ. Б., вбиральня - літ. В., сараї літ. Ж,Д., літня кухня літ.Е. огорожі №№3,4,5 та замощення.

03 лютого 1983 року внесено дані про самовільне будівництво літньої кухні Е-1, сараю - Д-1 та вбиральні В-1.

Рішенням Снігурівського народного суду від 06 квітня 1983 року, виходячи з того, що спірний будинок є спільним сумісним майном подружжя, визнав за ОСОБА_5 право власності на 2/3 його частини (а.с.13). Рішення набрало чинності. Після чого Снігурівським БТІ було проведено технічну інвентаризацію спірного об'єкту, внесено відповідні зміни до відомостей про належність житлового будинку ОСОБА_4 -1/3 частки, а ОСОБА_5- 2/3 частки. Реального поділу житлового будинку між сторонами проведено не було.

Рішенням виконавчого комітету Снігурівської міської ради №91 від 04 квітня1989 року ОСОБА_5 надано дозвіл на оформлення самовільно побудованих господарських споруд - кухні літ. Е-1( 4.33х5.48), сараю літ. Д-1 ( 2.0х 2.64), вбиральні літ. В-1( 1.0 м х1.0 м), з послідуючим внесення змін до облікових даних бюро технічної інвентаризації ( а.с.96-98).

Рішенням виконавчого комітету Снігурівської міської ради №92 від 04 квітня 1989 року ОСОБА_5 дозволено будівництво веранди ( 1.83х 2.10м), котельної ( з.98х5.10 м.)( впритул до житлового будинку). ОСОБА_5 отримано дозвіл на виконання будівельних робіт ( а.с.99-101).

Отже, станом на квітнень 1989 року всі самовільно побудовані господарські будівлі та перепланування у житловому будинку були оформлено у відповідності до діючого законодавства.

Хоча сторони і зазначають про те, що придбаний ОСОБА_4 житловий будинок був знесений, а новий побудований в межах старого, між тим матеріали інвентарної справи, копії яких наявні у матеріалах даної цивільної справи, відсутні як відомості про вчинення таких дій власником будинку, так і відомості, що житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 під час проведення технічної інвентаризації, є самочинним будівництвом.

Отже, на час відкриття спадщини спадкове майно складалося із житлового будинку та оформлених у встановленому порядку господарські будівель та споруд - веранди 1.83х2.10м, котельні 3.98 х 5.10 м, літної кухні 4.33 х 5.58, сараїв, вбиральні, погреба ( а.с.101).

За такого, підставою набуття права власності на нерухоме майно ОСОБА_4 є договір купівлі - продажу від 11 травня 1964 року та рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 06 квітня 1983 року.

У зв'язку з викладеним колегія суддів вважає, що висновок суду про те, що спірний будинок є самочинним, а тому не входить до складу спадкового майна, не відповідає фактичним обставинам справи.

Відповідно до приписів ст.ст.15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого порушеного чи невизнаного права у разі його порушення чи невизнання.

Згідно з правилами диспозитивності (ст.11 ЦПК України) суд розглядає справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до Цього кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі, коли спадщина, яка відкрилась до набуття чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

При цьому, слід враховувати, що норми п.5 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, згідно з якими цей ЦК України застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, слід розуміти таким чином, що правила книги шостої ЦК України може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 01 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм ст.ст. 529 - 531 ЦК УРСР.

При вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 01 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК України 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР.

Оскільки спадкодавець помер у вересні 1991 року, відповідно до Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України на вказані правовідносини поширюється дія ЦК УРСР в редакції 1963 року.

Системний аналіз положень Розділу VІІ «Спадкове право» ЦК УРСР в редакції 1963 року свідчить, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Як вбачається із матеріалів справи, з 1982 року по день смерті ОСОБА_4 проживав в АДРЕСА_2 сам, зареєстрованих осіб разом з ним на той час не було, що підтверджено довідкою Павлівської сільської ради №855 від 14 липня 2014 року (а.с.48).

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_4 помер. (а.с.14).

Після його смерті відкрилася спадщина на належну йому 1/3 частку житлового будинку АДРЕСА_1

В силу ч. 2 ст. 548 ЦК УРСР ( 1963 р.) прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до ч.1 ст. 529 ЦК України (1963 року) при спадкуванні за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти, дружина і батьки.

За вказаних вище обставин, спадкоємцям першої черги після смерті ОСОБА_4 є його діти: ОСОБА_2 та ОСОБА_3

За приписами ч. 1 ст. 549 ЦК Української РСР спадкоємець вважається таким що прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Як вбачається із копії будинкової книги, та не заперечується сторонами в суді першої інстанції, на час відкриття спадщини за спірною адресою, крім інших осіб, були зареєстровані: позивач - ОСОБА_2 з квітня 1986 року по теперішній час та відповідач - ОСОБА_3 з 29 червня 1990 року по 05 квітня 1996 року.

Отже, в силу ч.1 ст.549 ЦК України вони є такими, що прийняли спадщину після смерті свого батька ОСОБА_4, так як вступили у фактичне володіння майном.

Відповідно до п.п.123, 124 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністерства юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року (яка була чинною на час відкриття спадщини) (далі - Інструкція) видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, ніяким строком не обмежена.

Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (ст.549 Цивільного кодексу УРСР). Доказом вступу в управління чи володіння майном можуть бути: довідка управління будинками, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради депутатів трудящих про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взяте майно спадкодавця; довідка фінансового органу, органу держстраху чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов'язковому окладному страхуванню або збори; квитанція про сплату податку, платежу, збору; копія рішення суду, яке вступило в законну силу, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис в паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку в період шести місяців після дня смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном.

Таким чином, вказаними нормами передбачається можливість прийняття спадщини шляхом фактичного вступу в управління спадковим майном тими спадкоємцями, які на час смерті спадкодавця були постійно прописані в спадковому будинку в період шести місяців після дня смерті спадкодавця.

При цьому, внесення спадкоємцями витрат на ремонт такого будинку не усувало від права на спадщину іншого спадкоємця, який був у ньому зареєстрований.

За такого доводи апеляційної скарги про те, що він ( позивач) один прийняв спадщину у вигляді 1/3 частки спадкового майна, оскільки приймав участь у добудові будинку власними коштами, утримував його весь цей час не заслуговують на увагу.

Твердження апелянта про те, що він отримував дозволи на будівництво та висновки щодо введення добудов в експлуатацію є безпідставними, оскільки отримати дозвіл на будівництво та вимагати оформлення будівель має право тільки власник, яким позивач не був та не є.

05 серпня 2014 року Снігурівською державною нотаріальною конторою Миколаївської області було відкрито спадкову справу №249/2014 року до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_4 Із заявами про прийняття спадщини звернулися обидва спадкоємці.

Постановою державного нотаріуса вищевказаної нотаріальної контори від 24 січня 2015 року ОСОБА_2 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на 1/6 частку спадкового майна, оскільки до нотаріальної контори надано договір про надання у безстрокове користування земельною ділянки для будівництва житлового будинку, який не відповідає вимогам законодавства, а тому не може бути прийнятий для оформлення спадкових прав. ОСОБА_3 свідоцтво про право на спадщину також не отримав.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження (п. 23).

Приймаючи до уваги, що позивач, в зв'язку з відмовою нотаріуса, позбавлений можливості отримати свідоцтво про право на спадщину в нотаріальній конторі, то його право на спадкування підлягало захисту в судовому порядку шляхом визнання за ним права власності на майно спадкодавця.

Таким чином, вимоги ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно підлягають частковому задоволенню, визнавши за ним право власності в порядку спадкування на 1/6 частку спірного будинку.

Відповідно до положень Цивільного процесуального Кодексу України участь сторін у цивільному процесі зумовлена тим, що судовий спір має місце саме між ними і його вирішення впливає безпосередньо на їх права чи обов'язки.

Відповідно до ст. 30 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Як вбачається із матеріалів справи до участі в якості відповідача позивачем залучено Снігурівську міську раду, яка є неналежним відповідачем, так як вирішення даного спору, при наявності інших спадкоємців, не порушує її прав та інтересів. Крім того, доказів того, що державний орган влади якимось чином порушує, не визнає або оспорює права позивача, останній суду не надав.

За такого в задоволенню позову ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування пред'явленого до Снігурівської міської ради належить відмовити.

Оскільки суд першої інстанції при вирішенні спору, виходив з іншого, тому на підставі п.1 ч.1 ст.309 ЦПК України рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову.

Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України у разі задоволення позову частково судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Тому з відповідача на корись позивача належить стягнути судовий збір у розмірі 511 грн.56 коп.( 243 грн.60 коп. +267 грн.96 коп.)

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 314,316 ЦПК України, судова колегія

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 30 листопада 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Снігурівської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за законом задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/6 частку житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Снігурівської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за законом - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 511 ( п'ятсот одинадцять ) грн.56 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, і з цього часу може бути оскаржено у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: