У Х В А Л А ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 21 вересня 2016 року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючогоКоротуна В.М., суддів:Завгородньої І.М., Мазур Л.М., Писаної Т.О., Ситнік О.М., розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 15 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 12 лютого 2016 року, в с т а н о в и л а: У серпні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»; банк) звернулося до суду з даним позовом, зазначивши в його обґрунтування, що 13 квітня 2006 року між банком та ОСОБА_6 укладено кредитний договір № MKTWGA00000029, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 124 941 долар США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2,35 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 12 квітня 2010 року. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 14 квітня 2006 року між банком та ОСОБА_7 укладено договір поруки № MKTWGA00000029, відповідно до умов якого остання зобов'язалася нести солідарну відповідальність перед банком за виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором. У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_6 умов кредитного договору станом на 23 липня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 1 096 606,11 доларів США, що еквівалентно 7 797 671 гривні 33 копійкам, з яких: заборгованість за кредитом - 1 194 99,87 доларів США; заборгованість за відсотками за користування кредитом - 354 278,57 доларів США; заборгованість за комісією за користування кредитними коштами - 5 997,21 доларів США; пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за кредитним договором - 616 830,46 доларів США, яку позивач просив суд стягнути солідарно з відповідачів на свою користь. Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 15 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 12 лютого 2016 року, в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено у зв'язку із спливом строку позовної даності. В задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено. У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив з того, що позивачем пропущено строк звернення до суду за захистом своїх порушених прав й не надано належних та допустимих доказів переривання перебігу строку позовної давності, та врахувавши, що рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 24 вересня 2013 року, яке набрало законної сили, відмовлено у задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у зв'язку із спливом строку звернення до суду за захистом порушеного права, дійшов висновку про відмову у задоволенні позову у зв'язку з пропуском строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі. Проте з такими висновками судів погодитися не можна. Статтями 213, 214, 316 ЦПК Українипередбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Судами встановлено, що 13 квітня 2006 року між банком та ОСОБА_6 укладено кредитний договір № MKTWGA00000029, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 124 941 долар США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2,35 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 12 квітня 2010 року. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 14 квітня 2006 року між банком та ОСОБА_7 укладено договір поруки № MKTWGA00000029, відповідно до умов якого остання зобов'язалася нести солідарну відповідальність перед банком за виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором. У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_6 умов кредитного договору станом на 23 липня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 1 096 606,11 доларів США, що еквівалентно 7 797 671 гривні 33 копійкам, з яких: заборгованість за кредитом - 1 194 99,87 доларів США; заборгованість за відсотками за користування кредитом - 354 278,57 доларів США; заборгованість за комісією за користування кредитними коштами - 5 997,21 доларів США; пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за кредитним договором - 616 830,46 доларів США. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (частина перша статті 530 ЦК України). Згідно із ч. 2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу. Як вбачається з матеріалів справи, умовами кредитного договору встановлено, що банк зобов'язується надати позичальникові кредитні кошти шляхом надання готівки через касу на строк до 12 квітня 2010 року. Періодом сплати вважається період до «25» числа кожного місяця. Щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 1 440 доларів США для погашення заборгованості, що складається із заборгованості за відсотками, винагороди, комісії (п. 1.1). Отже, сторони кредитного договору встановили строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі цього договору. За змістом ч. 3 ст.254 ЦК України строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (ч. ч. 1,3 ст.264 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст.261 ЦК України). За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (ч. 5 ст.261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252 - 255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Дійшовши висновку, що за умовами кредитного договору строк повернення кредиту закінчився 12 квітня 2010 року і саме з цієї дати почав спливати строк позовної давності, суд першої інстанції, при цьому, не врахував, що відповідно до п. 3.4 нарахування відсотків здійснюється в останню дату списання відсотків, при цьому відсотки розраховуються на фактичний залишок заборгованості за кожний календарний день, виходячи з фактичної кількості днів користування кредитом - 360 днів у році. Відсотки розраховуються щомісяця, за період з першої дати поточного періоду сплати включно. Дата погашення кредиту в розрахунок не включається. Повне погашення відсотків здійснюється не пізніше дня повного погашення суми кредиту. Крім того, за змістом п. 5.1 кредитного договору він діє в обсязі виданих позичальникові коштів до повного виконання зобов'язань за цим договором. З урахуванням викладеного висновок суду першої інстанції про визначення строку повернення кредиту - 12 квітня 2010 року - є помилковим, оскільки умовами кредитного договору установлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, і при порушенні погашення чергового платежу подальше нарахування не припиняється і обов'язкові до плати платежі продовжують нараховуватися на прострочену заборгованість за кредитом до моменту його погашення. Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд на вказані порушення уваги не звернув та послався на те, що рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 24 вересня 2013 року, ухваленого у справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_7, третя особа - ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки, яке набрало законної сили, встановлено обставини пропуску позивачем строку позовної давності, які відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню при розгляді інших справ. Разом з тим відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до ч. 2 ст. 223 ЦПК України після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини. Оскільки предметом даного спору є стягнення заборгованості за кредитним договором, тому посилання апеляційного суду на те, що обставини, встановлені у справі за позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, не підлягають доказуванню, є помилковим. За таких обставин рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України, з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції. Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у х в а л и л а: Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити. Рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 15 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 12 лютого 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвала оскарженню не підлягає. Головуючий В.М. Коротун Судді: І.М. Завгородня Л.М. Мазур Т.О. Писана О.М. Ситнік В.І. Мартинюк