АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 березня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого судді: Махлай Л.Д.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Мазурик О.Ф.

при секретарі: Синявському Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк», поданою через представника Лопатнікову Аліну Вадимівну, на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 16 вересня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» про захист прав споживачів та стягнення грошових коштів,

в с т а н о в и л а :

у грудні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ПАТ КБ «Приватбанк», в якому, з урахуванням уточнень просив стягнути з останнього на свою користь 89 370, 47 доларів США, з яких 87 170, 90 доларів США - основна сума заборгованості за банківськими вкладами та 2 199, 27 доларів США - 3 % річних від прострочених сум. Посилаючись на те, що 03.07.2014 року він письмово повідомив відповідача про своє бажання розірвати вказані договори та просив повернути йому відповідні кошти та проценти, копію заяви відповідач отримав 09.07.2014 року. Однак жодної відповіді на це повідомлення він та його представник не отримали, вклади повернуті не були.

Справа № 753/22807/14-ц Апеляційне провадження № 22-ц-796/1354/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Куренков Є.С.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Махлай Л.Д.
Ухвалою суду від 17.06.2015 року позовні вимоги про стягнення банківського вкладу згідно заяви № SAMDN5804 від 03.09.2013 року в сумі 15 710,88 доларів США за заявою позивача залишено без розгляду.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 16.09.2015 року позов задоволено. Стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_3 суму вкладу в розмірі 25 287, 97 доларів США; 638, 09 доларів США 3 % річних за договором-заявою № SAMDN9900 від 20.12.2012 року банківського строкового вкладу (депозиту) «Стандарт», 12 мес.»;

суму вкладу в розмірі 25 838, 94 доларів США; 651, 99 доларів США 3 % річних за договором-заявою № SAMDNWFD100 від 06.12.2013 року банківського строкового вкладу (депозиту) «Стандарт»;

суму вкладу в розмірі 20 671, 15 доларів США; 521, 59 доларів США 3 % річних за договором-заявою № SAMDN25WFD100 від 06.12.2013 року банківського строкового вкладу (депозиту) «Стандарт»;

суму вкладу в розмірі 15 372, 84 доларів США; 387, 90 доларів США 3 % річних за договором-заявою № SAMDN25WFD100 від 30.12.2013 року банківського строкового вкладу (депозиту) «Стандарт». Вирішено питання щодо стягнення судових витрат.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ПАТ КБ «Приватбанк» через представника подало апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про відмову в позові. Посилається на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме, на підтвердження існування правовідносин між сторонами позивачем надано заяви на оформлення банківських вкладів, проте такі заяви не є договорами, на них відсутні обов'язкові реквізити договору, печатка юридичної особи, як це передбачено ст. 207 ЦК України. Позивач не надав доказів внесення грошових коштів на рахунки банку. Квитанції оформлені неналежним чином, не містять відбитку печатки (штампу) банку за юридичною адресою з МФО та підпису клієнта. Крім того, не було надано жодної квитанції до заяв № SAMDNWFD100 та № SAMDN9900. Також судом не правильно застосовано норми ст. ст. 1058, 526, 1060, 1066, 1068, 1074 ЦК України. Суд не врахував, що позивачем не дотримано порядку розірвання договору банківського вкладу. Крім того, суд не звернув уваги на те, що позивач звертався з аналогічними вимогами про виплату цих вкладів до АНО «ФЗВ» та можливо отримав зазначені кошти, а відповідач не має доступу до відділень банку, які знаходяться на території АР Крим.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_6 підтримав апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_7 просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції без змін.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до положень ст. 215 цього ж Кодексу рішення суду складається із вступної, описової, мотивувальної та резолютивної частини.

У порушення вимог зазначених норм повний текст з викладенням описової та мотивувальної частини рішення відсутній.

За вказаних обставин таке рішення не може залишатися в силі, воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Оскільки не має можливості визначити з яких підстав виходив суд першої інстанції задовольняючи позов, яку оцінку надав доказам, що знаходяться у справі при розгляді справи у апеляційному порядку колегія суддів виходить з наступного.

За матеріалами справи встановлено, що 20.12.2012 року між позивачем та відповідачем було укладено договір, який оформлено у формі заяви № SAMDN9900 на оформлення вкладу «стандарт» на суму 10 000 доларів США строком до 20.12.2013 року під 10 % річних. Згідно додаткової угоди про зміну процентної ставки при пролонгації вкладу строк вкладу продовжено з 23.12.2013 року по 23.12.2014 року включно з процентною ставкою 10,5 %. Відповідно до квитанції позивачем внесено у касу банка 10 000 доларів США.

Незважаючи на наявність застереження про те, що прийняття додаткових внесків не передбачено банком від позивача на рахунок № НОМЕР_1, який відкритий за заявою № SAMDN9900 на оформлення вкладу «стандарт» було прийнято від позивача на загальну суму 15 085,91 доларів США, що підтверджується квитанціями (а.с. 7).

06.12.2013 року між сторонами укладено договір у формі заяви № SAMDNWFD7100 вклад «стандарт» на суму 25 000 доларів США з процентною ставкою 10 % річних, строком по 06.12.2014 року. Будь - яких платіжних документів про внесення зазначеної суми на депозитний рахунок позивачем не надано.

06.12.2013 року між сторонами укладено договір у формі заяви № SAMDNWFD5100 вклад «стандарт» на суму 20 000 доларів США з процентною ставкою 10 % річних, строком по 06.12.2014 року. Згідно квитанції позивач 06.12.2013 року вніс у касу банка 20 000 доларів США.

30.12.2013 року між сторонами укладено договір у формі заяви № SAMDNWFD100 вклад «стандарт» на суму 15 000 доларів США з процентною ставкою 10 % річних, строком по 30.12.2014 року. Згідно квитанції позивач 30.12.2013 року вніс у касу банка 15 000 доларів США.

04.07.2014 року ОСОБА_3 звернувся до ПАТ КБ «Приватбанк» із заявою про розірвання договорів банківського вкладу за заявами № SAMDN9900 від 20.12.2012 року, № SAMDNWFD7100 та № SAMDNWFD5100 від 06.12.2013 року та № SAMDNWFD100 від 30.12.2013 року, повернення вкладів та процентів за цими вкладами, направивши заяву на адресу відповідача через «express mall», що підтверджується копією заяви, описом вкладень та квитанцією (а.с. 15, 16).

Будь -якої відповіді на дану заяву відповідач позивачу не надав та кошти не повернув.

Відповідно до ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (стаття 633 ЦК України). До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

Відповідно до ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. Якщо відповідно до договору банківського вкладу вклад повертається вкладникові на його вимогу до спливу строку або до настання інших обставин, визначених договором, проценти за цим вкладом виплачуються у розмірі процентів за вкладами на вимогу, якщо договором не встановлений більш високий процент. Якщо вкладник не вимагає повернення суми строкового вкладу зі спливом строку, встановленого договором банківського вкладу, або повернення суми вкладу, внесеного на інших умовах повернення, після настання визначених договором обставин договір вважається продовженим на умовах вкладу на вимогу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Заперечуючи проти доводів позивача про укладення депозитних договорів відповідач стверджує у апеляційній скарзі про те, що заяви, які надані позивачем не є договорами, а квитанції про внесення грошових коштів на рахунки не оформлені належним чином, відтак суд безпідставно стягнув кошти за неукладеними договорами.

Проте, позивачем на підтвердження своїх вимог були надані оригінали заяв та оригінали квитанцій про внесення коштів, які оглядалися колегією суддів та представником відповідача у судовому засіданні.

У заявах на оформлення вкладів зазначено, що ОСОБА_3 ознайомлений з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банка та висловлює свою згоду з тим, що дана угода разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банка складає між ним і банком договір про надання банківських послуг.

Відповідно до п. 2.2.1.3 Умов та правил надання банківських послуг договір вкладу, що складається з анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, цих Умов і правил надання банківських послуг, заяви на вклад вважається укладеним і набирає чинності з моменту підписання клієнтом заяви на оформлення вкладу та розміщення суми вкладу на рахунку вкладу.

Зазначені Умови і правила надання банківських послуг надані представником позивача та отримані ним на сайті відповідача, який є загальнодоступним. Колегією суддів відповідно до ст. 10 ЦПК України роз`яснено представнику відповідача його право підтвердити свої доводи про те, що заява на оформлення вкладу не є договором банківського вкладу, спростувати надані позивачем квитанції про внесення коштів на рахунки тощо шляхом надання доказів, зокрема Умов і правил надання банківських послуг, які були чинними на час підписання заяв на оформлення вкладу, витягу з бази даних по банку про зарахування чи не зарахування коштів, які вказані у квитанціях на рахунок банку. Проте, представник відповідача надав витяги з цих Умов і правил надання банків послуг, без того розділу, в якому йдеться про порядок укладення договорів, зазначивши, що повний текст керівництво банка йому як представнику не надає. Колегія суддів при цьому звертає увагу на те, що розділ «вклад «стандарт» у примірнику Умов і правилах, наданих представником позивача відповідає за текстом примірнику Умов і правил, наданих представником відповідача. Крім того, представник відповідача категорично не стверджував ні про відсутність договорів вкладу, ні про не внесення грошових коштів за цими вкладами позивачем.

Відповідно до п. 5 постанови Правління НБУ від 06.05.2014 року № 260 «Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя» заборонено банкам України відкривати відокремлені підрозділи на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя. Банкам, у перелік яких входить і ПАТ «Приватбанк», зобов`язано припинити діяльність відокремлених підрозділів, що розташовані на території АРК і міста Севастополя, та протягом місяця з дня набрання чинності цією постановою забезпечити закриття таких відокремлених підрозділів, про що повідомити Національний банк України.

Припинення діяльності відокремлених підрозділів не є підставою для не виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань. До того ж стороною договору є не відокремлений структурний підрозділ, а ПАТ КБ «Приватбанк».

Відповідно до ст. 95 ЦК України, філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій. Філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила і діють на підставі затвердженого нею положення.

Згідно ст. 96 ЦК України, юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями всім своїм майном.

Кримське відділення лише прийняло грошові кошти, проте діяло не у власних інтересах, а в інтересах ПАТ «КБ «Приватбанк», яке і має нести відповідальність за своєчасне виконання зобов`язань перед позивачем.

Позивачем укладено договори до припинення діяльності філії «Кримське регіональне управління» ПАТ «Приватбанк», проте відповідач не надав будь - яких пояснень щодо неможливості надання доказів щодо внесення чи невнесення коштів позивачем на рахунки банку на період, який зазначений у квитанціях про внесення коштів.

Відповідно до ч. 1 та ч. 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Укладення договорів банківського вкладу та внесення коштів на рахунки банку за цими договорами підтверджується заявами на оформлення вкладів, у яких містяться необхідні умови таких договорів, як то визначено відсоткова ставка, зазначено строк договору та інші умови, Умовами і правилами надання банківських послуг та квитанціями про внесення коштів на рахунки, які відкриті за кожним вкладом та номери яких вказані у заявах і складають умови договору.

Оскільки відповідачем не спростовано докази позивача про укладення ним з відповідачем договорів банківського вкладу, внесення коштів на рахунки по вкладу, та не виконання відповідачем зобов`язань за цими договорами, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення 25 287,97 доларів США за договором від 20.12.2012 року № SAMDN9900; 20 671,15 доларів США за договором від 06.12.2013 року № SAMDNWFD5100; 15 372,84 доларів США за договором від 30.12.2013 року № SAMDNWFD100, всього 61 331,96 доларів США є законними та обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню.

Колегія суддів звертає увагу на те, що позивач подав заяву про розірвання договорів та повернення вкладів до закінчення строку їх дії та за умовами договорів від 06.12.2013 року № SAMDNWFD5100 та від 30.12.2013 року № SAMDNWFD100 при достроковому розірванні за неповний строк вкладу проценти виплачуються по зниженій процентній ставці, яка відповідно до Умов та правил надання банківських послуг складається із діючої процентної ставки по вкладу помноженої на коефіцієнт 0,5. Проте, відповідач не виконав вимоги заяви вкладника, достроково вклади не повернув та грошові кошти позивача залишилися на рахунках банку до закінчення строку дії договорів, а відтак колегія суддів приходить до висновку, що позивач має право на отримання процентів по вкладу у розмірах, визначених умовами договору без застосування коефієнту 0,5.

Разом з тим, позивачем не підтверджено внесення на рахунок відповідача суми вкладу у розмірі 25 000 доларів США на підставі договору у формі заяви № SAMDNWFD7100 вклад «стандарт» від 06.12.2014 року, а відтак вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Доводи представника позивача про те, що сума неповернутого вкладу за цим договором підтверджується довідкою, виданою Кримським регіональним управлінням ПАТ «Приватбанк» 30.04.2014 року колегія суддів вважає безпідставними, оскільки на час видачі такої довідки відповідач не мав можливості контролювати діяльність філії внаслідок окупації АРК.

Колегія суддів не може погодитися з доводами представника відповідача про те, що квитанції про внесення коштів на депозит не можуть розцінюватися як належний доказ, оскільки вони не оформлені відповідно до глави 2 розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні. З наданих квитанцій вбачається, що дати квитанцій співпадають із датами заяв на оформлення вкладу та у них зазначені рахунки, які вказані у заявах на оформлення вкладів, та як зазначалося вище відповідачем ці докази не спростовані.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи представника відповідача про необхідність застосування до спірних правовідносин висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 року № 6-96 цс 14, оскільки зазначена постанова не містить правового висновку, а у задоволенні заяви про перегляд ухвали Вищого спеціалізовано суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відмовлено з тих підстав, що не встановлено неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права.

Відповідач не надав будь - яких доказів про те, що грошові кошти, які вказані у квитанціях необліковувалися на рахунках банку. Так само не надано доказів, що зазначені документи є сфальшованими та вимог про визнання договорів банківського вкладу недійсними не заявляв.

Відповідно ж до ст. 204 ЦК України дійсність правочину презюмується.

Пунктом 2.9 глави 2 розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 1 червня 2011 року № 174, (далі - Інструкція) передбачено, що банк (філія, відділення) зобов'язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції або напис чи штамп «вечірні» чи «післяопераційний час»), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ.

Проте, оформлення банком платіжних документів з порушенням вимог цієї Інструкції слід кваліфікувати як невиконання банком своїх обов`язків за договором банківського вкладу та дана обставина із урахуванням того, що відповідач фактично відмовився від надання будь - яких доказів на спростування доводів позивача, який є споживачем банківських послуг та обмежений у можливості отримання від банку інших документів, не може бути підставою для відмови в позові.

Доводи відповідача про те, що позивач можливо отримав вклади та відсотки, нараховані на вклади від АНО «ФЗВ» ґрунтуються лише на припущеннях та ніякими доказами не підтверджені. Натомість позивач не заперечував ту обставину, що він звертався із заявою про повернення вкладів до АНО «ФЗВ», проте оскільки останні погодилися відшкодувати лише обмежену частину коштів, він відізвав заяву про повернення вкладів за тими угодами, за якими заявлено даний позов та йому було повернуто оригінали документів, що підтверджується відповідною заявою та розпискою про отримання оригіналів документів.

Доводи про те, що за законодавством Російської Федерації та відповідно до рішення ЦБ РФ від 21.04.2014 року та рішень судів Російської Федерації відповідальність за повернення грошових коштів по вкладам покладено на АНО «ФЗВ»не можуть бути прийняті до уваги, оскільки спірні правовідносини врегульовані законодавством України.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом.

Даною нормою не передбачено стягнення трьох процентів річних від простроченої суми у іноземній валюті.

Позивач просив стягнути з відповідача 2 199,27 доларів США за прострочення грошового зобов`язання на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Відповідно до ст. 11 та ст. 303 ЦПК України суд розглядає справу у межах заявлених вимог, а апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оскільки положення ч. 2 ст. 625 ЦК України не передбачають стягнення трьох процентів річних у іноземній валюті, а інших вимог відповідно до даної норми позивачем не заявлено позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави. Розмір такого збору складається із судового збору, який підлягає сплаті у суді першої інстанції - 3 654 грн. та у суді апеляційної інстанції - 4 019,40 грн., що разом складає 7 673,40 грн.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 16 вересня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.

Позов ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» про захист прав споживачів та стягнення грошових коштів задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_3 25 287,97 доларів США за договором від 20.12.2012 року № SAMDN9900; 20 671,15 доларів США за договором від 06.12.2013 року № SAMDNWFD5100; 15 372,84 доларів США за договором від 30.12.2013 року № SAMDNWFD100, всього 61 331,96 доларів США.

В решті позову відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» на користь держави судовий збір у розмірі 7 673,40 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий

Судді