Справа № 127/6911/13-ц Провадження № 22-ц/772/842/2016, № 22-ц/772/800/2016Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 5Доповідач Луценко В. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області в складі:

головуючого Луценка В.В.,

суддів Нікушина В.П., Зайцева А.Ю.,

при секретарі Топольскій В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань апеляційного суду Вінницької області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_4, про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності, за апеляційними скаргами: ОСОБА_3 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 27 січня 2016 року та представника ОСОБА_2 ОСОБА_5 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27 січня 2016 року,

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2013 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_4, про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності.

Позовні вимоги мотивовані тим, що в період з 1998 року по 2014 року позивач та відповідачка перебували у зареєстрованому шлюбі. Під час перебування в шлюбних відносинах подружжя здійснювали придбання майна, зокрема нежитлового приміщення №3 по вул. Хлібній, 16 в м. Вінниці, яке було оформлене на відповідачку. ОСОБА_2 вказує на те, що зазначене вище майно є спільною сумісною власністю, однак ОСОБА_3 обмежує його право на володіння і розпорядження його частиною спільного майна, а тому просив визнати зазначене нежитлове приміщення спільною сумісною власністю подружжя, а також визнати за ним право власності на ? частину даного приміщення.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 27 січня 2016 року частково задоволено клопотання представника ОСОБА_2 ОСОБА_5 про забезпечення позову у справі, накладено арешт на ? частку нежитлового приміщення №3, що розташоване в будинку №16 по вул. Хлібна в м. Вінниці, що належить ОСОБА_6

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 27 січня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеною ухвалою ОСОБА_3 оскаржує її в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі зазначає, що ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права, а тому просила її скасувати, постановити нову ухвалу про відмову у задоволенні клопотання представника позивача.

В свою чергу представник ОСОБА_2 ОСОБА_5 оскаржує в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції, зазначаючи, що воно не відповідає нормам матеріального та вимогам процесуального права, а тому просила його скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Заслухавши доповідача, пояснення та заперечення осіб, які зявились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, судова колегія приходить до висновку про те, що скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Матеріалами справи встановлено, що 21.04.1998 року позивач та відповідач зареєстрували шлюб та відповідач змінила прізвище з ОСОБА_6 на ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії І-АМ № 019695. (т.1, а.с.8).

Від даного шлюбу у сторін дітей немає.

Як вбачається зі свідоцтва про розірвання шлюбу серії І-АМ №083227 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано 29.04.2014 року, прізвище останньої змінено на ОСОБА_6 (т.1, а.с.116).

Відповідач ОСОБА_3 має сина від першого шлюбу - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. (т.1, а.с.63-65).

Згідно з додатковою угодою до договору оренди приміщень /будівель, споруд/ №1-42 від 07.03.2007 року (т.1, а.с.208-209) встановлено та не заперечується відповідачем, що починаючи з 2001 року, на підставі розпорядження Вінницької міської ради «Про надання в орендне користування нежитлових приміщень комунальної власності територіальної громади міста» ОСОБА_3, як приватний підприємець, отримала приміщення №3 по вул. Хлібній, 16 в м. Вінниці в орендне користування для здійснення підприємницької діяльності, яке орендувала до 2010 року.

Згідно з рішенням 40 сесії 5 скликання Вінницької міської ради від 30.10.2009 року № 2528 «Про внесення доповнень до рішення міської ради від 27.02.2009 року №2267 «Про затвердження переліків приватизації об'єктів комунальної власності міста на 2009 рік» до переліку об'єктів комунальної власності, що підлягають приватизації шляхом викупу було включено підвальне приміщення загальною площею 77,2 кв.м. за адресою: вул. Хлібна, 16 в м. Вінниці, яке орендувала ФОП ОСОБА_3. (т.2, а.с.25).

Згідно з рішенням 46 сесії 5 скликання Вінницької міської ради від 26.03.2010 року № 2720 «Про затвердження переліків приватизації об'єктів комунальної власності міста на 2010 рік» до переліку об'єктів комунальної власності, що підлягають приватизації шляхом викупу було включено підвальне приміщення загальною площею 81,4 кв.м. за адресою: вул. Хлібна, 16 в м. Вінниці, яке орендувала ФОП ОСОБА_3. (т.2, а.с.26).

На виконання вказаного рішення Вінницької міської ради, 21 грудня 2010 року між Вінницькою міською радою в особі Управління комунального майна Вінницької міської ради та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу приміщення під номером 3, розташованого в м. Вінниці по вул. Хлібній в будинку під номером 16 загальною площею 75,5 кв.м.

Відповідно до пункту 1.5 Договору купівлі-продажу від 21.12.2010р. обєкт приватизації продано за 87013,17 грн. Договір посвідчено приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу 21.12.2010 року та зареєстровано в реєстрі за №2602. (т.1, а.с.9-10, 72-73, 186-187).

Відповідно до акту приймання передачі нежитлового приміщення під №3 від 10.01.2011р. Управлінням комунального майна Вінницької міської ради передано, а фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 прийнято придбане 21.12.2010р. шляхом викупу нежиле приміщення під №3, загальною площею 75,5 кв.м., за адресою: м. Вінниця, вул. Хлібна, 16, вартістю 104415,80 грн., в тому числі ПДВ 17402,63 грн. (т.1, а.с 214).

Як вбачається з матеріалів справи, при укладанні договору купівлі-продажу спірного майна відповідач діяла, як фізична особа-підприємець.

Право приватної власності на дане нежиле приміщення зареєстровано в Комунальному підприємстві «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації» 16 квітня 2011 року, що підтверджується Витягом про державну реєстрацію прав №29692784 від 16 квітня 2011 року. В даному витязі міститься примітка про те, що ОСОБА_3 є фізичною особою підприємцем (т.1, а.с.11, 216).

Відповідно до ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції правомірно виходив з того, що кошти на придбання нежитлового приміщення були отримані відповідачкою від сина ОСОБА_4, а тому спірне майно спільною власністю бути не може, що підтверджується наступним.

Згідно з п.3 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Як вбачається з довідки Центрального відділення ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» від 08.06.2015 року №164-1/1529 про рух коштів за період з 01.11.2010 року по 31.01.2011 року на рахунках клієнта фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, в даний період ним було знято кошти з рахунку в розмірі 92030,00 грн. (т.1, а.с.67).

З довідки ПАТ «ЕРДЕ БАНК» №97/11 від 15.12.2010 року та з Договору №10697 банківського рахунку фізичної особи укладеного 15.12.2010 року вбачається, що на імя ОСОБА_3 було відкрито поточний рахунок №001 в ПАТ «ЕРДЕ БАНК» в м. Вінниці. (т.1, а.с.68-70).

З квитанцій №1851 від 22.12.2010 року та №3873 від 10.01.2011 року вбачається, що ОСОБА_3 внесено на рахунок №001 в ПАТ «ЕРДЕ БАНК» кошти в розмірі 47 240 грн. 00 коп. та в сумі 57 671 грн. 00 коп. відповідно, тобто на загальну суму 104 911 грн. 00 коп. (т.1, а.с.74).

Як вбачається з квитанції ПАТ «Кредитпромбанк» від 22.12.2010р. про здійснення валютно-обмінної операції або з купівлі продажу банківського металу 22 грудня 2010 року здійснено обмін 3000 доларів США, що еквіваленті складало 23943,00 грн.

З виписки по особовому рахунку №2620.0.10697.001 в АТ «ЕРДЕ БАНК» за період з 01.12.2010 року по 02.02.2011 року вбачається, що ОСОБА_3 перераховано на рахунок Управління комунального майна Вінницької міської ради:

-22 грудня 2010 р. 47240,00 грн. з призначенням платежу «часткова плата за обєкт приватизації згідно договору купівлі-продажу приміщення б/н від 21.12.2010р.»;

-10 січня 2011 р. 57671,00 грн. - з призначенням платежу «плата за обєкт приватизації згідно договору купівлі-продажу приміщення б/н від 21.12.2010р.» (т. 2, а.с. 24)

Таким чином, ОСОБА_3 перераховано на рахунок Управління комунального майна Вінницької міської ради кошти в загальній сумі 104911,00 грн.

Як зазначено вище, відповідно до пункту 1.5 Договору купівлі-продажу від 21.12.2010р. обєкт приватизації продано за 87013,17 грн. При цьому, цим же пунктом договору передбачено обовязок для покупця сплатити 17402,63 грн. податку на додану вартість.

Отже, враховуючи вищевикладене та беручи до уваги те, що операції зі зняття коштів зі свого рахунку ОСОБА_4, а також внесення коштів на свій рахунок ОСОБА_3, з подальшим їх перерахуванням продавцю приміщення, відбувалися в один і той же період, суд вважає такими, що заслуговують на увагу посилання відповідача на те, що спірне нежитлове приміщення були нею придбано не за спільні кошти подружжя, а за кошти отримані від сина.

Окрім того, відповідно до правової позиції висловленої Верховним Судом України по справі № 6-2333цс15 від 25.11.2015 року критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є:

1) час набуття такого майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття);

3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Відповідно до ст.360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

В матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази перерахунку позивачем коштів на рахунок відповідачки або інші докази придбання спірного майна за кошти подружжя та доказів на підтвердження того, що мета його придбання цього майна дозволяє надати йому статус спільної сумісної власності.

Судова колегія також приймає до уваги мирову угоду, яка була укладена між позивачем та відповідачем від 17.04.2013 року та скасована ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 02.10.2015 року.

За умовами зазначеної угоди, ОСОБА_2 погодився сплатити грошові кошти в сумі 7500 доларів США за визнання права власності на ? частину спірного приміщення.

Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Враховуючи наведене, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на обставинах та матеріалах справи, відповідає нормам матеріального та вимогам процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстави для скасування його відсутні.

Крім того, судова колегія приходить до висновку, що ухвала Вінницького міського суду Вінницької області про накладення арешту на ? частку нежитлового приміщення №3, що розташоване в будинку №16 по вул. Хлібна в м. Вінниця та належіть ОСОБА_6 відповідає вимогам Закону, а підстави для її скасування відсутні, що доводиться наступним.

Відповідно до ч.1,3 ст.151 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити передбачені цим Кодексом заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року, розяснено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.152 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб.

Враховуючи, що спір ОСОБА_2 та ОСОБА_3 щодо нежитлового приміщення №3, що розташоване в будинку №16 по вул. Хлібна в м. Вінниці існує тривалий час, а відмова у задоволенні клопотання про забезпечення позову могла нести реальну загрозу невиконання чи утруднення виконання можливого судового рішення, суд першої інстанції дійшов вірного та доцільного висновку про накладення арешту на спірне майно.

З викладеного вбачається, що підстави для скасування ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 27 січня 2016 року відсутні.

Керуючись ст.303, 307, 308, 312-315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 27 січня 2016 року залишити без змін.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_5 відхилити, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду набуває законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на протязі 20 днів.

Суддя-доповідач: _______ ОСОБА_7

Судді: _______ Нікушин В.П.

_______ ОСОБА_8