Справа № 285/4518/15-ц
провадження № 2/0285/119/16
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

19.01.2016 року м. Новоград-Волинський

Новоград-Волинський міськрайонний суд Житомирської області

в складі: головуючого судді Помогаєва А.В.

при секретарі Музика Н.Ю., за участі позивача - ОСОБА_1, представника позивача - ОСОБА_2, представник відповідача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Новоград-Волинський цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення коштів за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

14.12.2015 р. ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_4 заборгованості за договором позики у розмірі 320 892 грн.

В обґрунтування своїх позовних вимог зазначає, що 01.11.2011 р. ОСОБА_4 позичив у ОСОБА_1 гроші в сумі 150 000 грн. строком на 1 рік, із виплатою 20 % річних як процентів за користування коштами. Вказані кошти позичив під розписку.

Свої вимоги як позикодавець ОСОБА_1 виконала, а саме надала відповідачу кошти в розмірі 150 000 грн. ОСОБА_4 за період з 01.11.2011 року по 02.11.2014 року сплатив проценти за договором. З 2014 року він ухиляється від виконання своїх зобов'язань, на вимоги повернути кошти не реагує.

Позивач та її представник в судовому засіданні позов підтримали та просили стягнути з відповідача: суму основного боргу в сумі 150000 грн., проценти за користування коштами в сумі 30000 грн., втрати від інфляції в сумі 126492 грн., суму 3% річних в розмірі 14400 грн. Всього - 320892 грн.

Представник відповідача в судовому засіданні пояснив, що ОСОБА_4 дійсно 01.11.2011 року отримав від позивача позику в сумі 150000 грн. строком на один рік, з виплатою 20 процентів за рік, про що видано розписку. У встановлений строк відповідач повернув позику та проценти. Точну дату повернення коштів він не пам'ятає та вважає, що це було у строк до 01.12.2012 року. Після цього будь-яких виплат позивачу він не робив та додаткових зобов'язань на себе не брав. Доказів виплати боргу відповідач не має. Вважає, що розписка у позивача перебуває випадково та безпідставно. У зв'язку з відсутністю належних доказів виплати боргу, заявив клопотання про застосування строків позовної давності та просив у задоволенні позову відмовити саме з цих підстав.

Зі свого боку позивачем заявлено клопотання про визнання причини пропущення строку звернення до суду поважною та його поновлення.

В обґрунтування клопотання посилалась на переривання перебігу позовної давності частковим виконанням зобов'язань відповідачем шляхом здійснення 30 виплат відсотків в розмірі 3000 грн. на загальну суму 90 000 грн., остання з яких була у липні 2014 року, що підтверджується поясненнями ОСОБА_4, які він надав правоохоронним органам у 2015 році.

Після цього вона неодноразово зверталась до відповідача з вимогами про повернення заборгованості, на що він відмовляв, посилаючись на скрутний матеріальний стан.

02.09.2015 року ОСОБА_1 звернулась до правоохоронних органів із заявою з приводу неправомірних дій відповідача. За наслідками слідчих дій 01.12.2015 року винесено постанову про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001276 від 18.09.2015 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України.

Зазначені обставини, на думку позивача, є поважними та свідчать про наявність підстав для задоволення позову.

Дослідивши у судовому засіданні матеріали справи, вислухавши пояснення, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до розписки від 01.11.2011 р., яка підписана ОСОБА_4, підтверджується факт отримання останнім 150 000 грн. від ОСОБА_1 строком на 1 рік та зобов'язання виплатити 20 % річних винагороди.

Відповідно до ч.1 ст. 1046 ЦК України - за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Зі змісту вищевказаної норми закону випливає, що договір позики укладається в письмовій формі. На підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, що підтверджується відповідною розпискою від 01.11.2011 року.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій же сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій же самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановленим договором.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 11 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Позивачем надано належні докази на підтвердження укладання договору позики.

Згідно ч. 2 ст. 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Крім того, не на користь відповідача ч. 3 цієї ж статті передбачає, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Така ж позиція викладена у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до якого, установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ст. 261 ЦПК України)

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Згідно пояснень представника відповідача, останній повністю виконав взяті на себе зобов'язань щодо погашення боргу до 01.11.2012 року, але будь-яких доказів на підтвердження цього факту він не має, оскільки розписки про повернення коштів не складались.

Позивач також не може підтвердити фактичні виплати, на які вона посилається.

Інформація, зазначена у постанові про закриття кримінального провадження від 01.12.2015 року (а.с. 9), щодо пояснень ОСОБА_4 про обставини розрахунків з ОСОБА_1, на думку суду не є такою, що доводить обставини, на які посилається позивач. Зазначена постанова не містить безпосередніх докладних пояснень ОСОБА_5, а є узагальненням, яке зробив слідчий після дослідження матеріалів провадження, як процесуальний суб'єкт.

Кім того, з наданої постанови вбачається, що ОСОБА_4 давав пояснення про наявність іншої розписки, розрахунки за якою відбувались між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 Таким чином, неможливо зробити однозначний висновок про обставини розрахунків, повідомлені ОСОБА_4 слідчому.

Будь-які пояснення, що давались ОСОБА_4 іншим особам, не можуть мати перевагу над поясненнями, які сторона відповідача надає у судовому засіданні.

Таким чином, кожна сторона заперечує обставини розрахунків з повернення позики, на які посилається інша сторона.

Керуючись ст. ст. 11, 60 ЦПК України суд дійшов висновку, про недоведеність обставин фактичних розрахунків.

За таких обставин, наявні підстави для висновку, що зобов'язання відповідачем не виконано і наявна заборгованість за зобов'язанням, строк виконання якого настав 01.11.2012 року.

Разом з тим, суд бере до уваги, що позивач звернулась до суду з позовом про стягнення коштів з відповідача лише 14.12.2015 року, тобто з пропуском установленого статтею 257 ЦК України трирічного строку позовної давності.

Сам факт звернення ОСОБА_1 до правоохоронних органів із заявою про вчинення ОСОБА_5 протиправних дій, не можна вважати поважною причиною пропуску позовної давності. Вищезазначена постанова про закриття кримінального провадження містить висновок слідчого про відсутність в діях ОСОБА_5 складу злочину. Право особи на звернення до суду в порядку цивільного судочинства для захисту своїх прав не пов'язано із необхідністю звернення до органів досудового слідства. Отже, дана обставина не має характеру непереборної перешкоди для звернення до суду. З пояснень позивача вбачається, що особа ОСОБА_5 їй добре відома. Позичальник не переховувався і позивач мав достатні докази наявності його зобов'язання для подання позову.

У зв'язку з вищевикладеним, суд не визнає поважною обставину, на яку позивач посилається як на причину пропуску позовної давності та відмовляє у задоволенні клопотання позивача.

Таким чином, строк для звернення позивача з позовом до відповідача про стягнення боргу за договором позики від 01.11.2011 року сплив 01.11.2015 року. Представник відповідача у судовому засіданні заявив клопотання про застосування строків позовної давності. Поважність причин пропуску строку позовної давності позивачем нічим не обґрунтована, тому необхідно застосувати позовну давність та в задоволенні позову відмовити в зв'язку з її спливом.

На підставі вищенаведеного та керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 61, 88, 208, 209, 212, 213, 215, 224, 225 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до апеляційного суду Житомирської області через Новоград-Волинський міськрайонний суд протягом 10 (десяти) днів з дня його проголошення.

Вступна та резолютивна частини рішення проголошені у судовому засіданні 19.01.2016 року.

Повний текст рішення виготовлено 22.01.2016 року.

Головуючий А.В. Помогаєв