Справа № 357/6639/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 жовтня 2016 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді - Дмитренко А. М. ,

при секретарі - Боженко Т. В.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в місті Білій Церкві залі суду № 1, № 4 справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, 3-я особа: Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради Київської області, про визначення місця проживання малолітньої дитини та визначення способів участі у вихованні та спілкуванні з дитиною, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, 3-я особа: Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради Київської області, про визначення місця проживання малолітньої дитини,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом про визначення місця проживання малолітньої дитини та стягнення аліментів на утримання дитини мотивуючи тим, що з 02.08.2003 року вони з відповідачкою перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано з 08.01.2016 року за рішенням Білоцерківського міськрайонного суду, від шлюбу мають малолітню доньку ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1, яка після розлучення знаходиться на його вихованні та повному матеріальному утриманні, рішенням виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 22.03.2016 року визначено місце проживання їхньої доньки разом з батьком, починаючи з грудня 2015 року колишня дружина не приймала участі у вихованні та утриманні дитини, з приводу місця проживання доньки між ними виникають постійні спори, сварки, працівники поліції, які приїздять на виклики, радять звернутися до суду з приводу визначення місця проживання дитини. Він вважає, що в інтересах доньки є проживання саме з ним, він має власний бізнес, у нього вільний робочий графік, а тому він має можливість відводити дитину до школи, забирати її після уроків, займатися з нею вечорами, має стабільний дохід, може у повному обсязі створити всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дитини, він проживає з дитиною у комфортабельній квартирі з сучасним ремонтом та обладнанням, в квартирі дитина має окрему кімнату, в цій квартирі вона проживає з народження, проживання доньки разом з ним відповідає її інтересам. Відповідачка забезпечити умови виховання та утримання дитини не взмозі, оскільки вона займається влаштуванням власного життя, пошуком нового чоловіка, її відношення протягом терміну розлучення і роздільного проживання показали, що вона не бажає піклуватися про дитину, її не цікавили ні процес виховання, ні режим занять в школі мистецтв, ні домашні завдання дитини зі школи, вона могла телефонувати дитині раз на день, могла взагалі не цікавитися її життям, вона не відвідує батьківські збори, не цікавиться навчанням доньки. Позивач вважає, що відповідачка не може дати дитині ні належного виховання та розвитку, ні матеріального забезпечення, не може забезпечити нормальних для здоров'я дитини умов проживання. З грудня 2015 року він проживає з дочкою самостійно, не має наміру перешкоджати матері в здійсненні її прав та обов'язків щодо доньки, готовий сприяти тому, щоб дитина через розлучення батьків не була позбавлена піклування матері. А тому позивач просив суд визначити місце проживання їхньої з відповідачкою доньки ОСОБА_4 разом з ним; також просив суд стягнути з відповідачки на його користь аліменти на утримання неповнолітньої доньки в розмірі 1500 грн. починаючи з дати подачі позовної заяви і до її повноліття, а при навчанні у вищому учбовому закладі -до 21 року, оскільки відповідачка не приймає жодної участі у матеріальному утриманні дитини.

В судовому засіданні позивачем та його представником подано письмову заяву про збільшення розміру позовних вимог /а.с.112-115/, в якій позивач просив суд визначити місце проживання їхньої з відповідачкою доньки ОСОБА_4 разом з ним; стягнути з відповідачки на його користь аліменти на утримання неповнолітньої доньки в розмірі 2500 грн. починаючи з дати подачі позовної заяви і до її повноліття, а при навчанні у вищому учбовому закладі -до 21 року; визначити наступний спосіб участі ОСОБА_3 у спілкуванні та вихованні дитини: щомісячно кожної суботи та неділі в період з 11-00 год. до 20-00 год., в будні дні -з 15-00 год. до 20-00 год., зазначений спосіб може обмежуватися у випадку хвороби дитини чи інших випадках, що пов'язані з урахуванням інтересів дитини, розвитком її здібностей.

Під час розгляду справи в судовому засіданні позивач та його представник зменшили позовні вимоги в частині стягнення аліментів та просили суд визначити місце проживання малолітньої доньки сторін ОСОБА_4 разом з батьком, визначити вищезазначений спосіб участі ОСОБА_3 у спілкуванні та вихованні дитини.

Відповідач та її представник позов не визнали, надали зустрічну позовну заяву про визначення місця проживання дитини посилаючись на те, що відповідач любить свою доньку, має змогу забезпечити її всім необхідним, у неї нормований робочий день, з роботодавцем укладено трудовий договір, який передбачає своєчасну виплату заробітної плати, вона має власне житло, в якому може проживати дитина, вона постійно слідкує за станом здоров'я дитини, її розвитком, піклується про неї, з дочкою у них налагоджений психологічний контакт, тоді як поведінка ОСОБА_2 до членів його сім'ї характеризується грубістю, він емоційний, не врівноважений, схильний до образ стосовно дитини та бувшої дружини, вона вважає поведінку батька по відношенню до доньки аморальною, про що свідчить її звернення до органів поліції із заявою про побиття дитини, ОСОБА_2 постійно перешкоджає її зустрічам з донькою, неодноразово вчиняв щодо неї фізичне насильство. А тому відповідач просила суд визначити місце проживання ОСОБА_4 разом з нею.

За ухвалою суду від 21.07.2016 року прийнято до спільного розгляду з первісним позовом зустрічний позов ОСОБА_3.

Позивач та його представник заперечували щодо задоволення зустрічного позову.

Представник органу опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Білоцерківської міської ради Київської області в судовому засіданні підтримала висновок виконавчого комітету Білоцерківської міської ради про визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_4 разом з батьком, оскільки це відповідає інтересам дитини, яка сама висловила бажання проживати саме з батьком, просила суд первісний позов задовольнити, в задоволенні зустрічного позову відмовити.

Заслухавши пояснення всіх осіб, які приймали участь у розгляді справи, покази свідків, оглянувши матеріали справи, суд дійшов висновку, що первісний позов належить задовольнити частково, в задоволенні зустрічного позову - відмовити.

По справі встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 02.08.2003 року, шлюб було розірвано відповідно до рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28.12.2015 року по справі № 357/14751/15-ц 2/357/4536/15 за позовом ОСОБА_3, що стверджується копією цього рішення, яке набрало законної сили 08.01.2016 року /а.с.10/.

Від шлюбу сторони мають малолітню доньку ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2, що слідує з копії свідоцтва про народження дитини /а.с.11/.

В судовому засіданні встановлено, що до розірвання шлюбу, сторони з донькою проживали у АДРЕСА_2 всі вони зареєстровані у цій квартирі по даний час, квартира належить на праві власності ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 27.03.1998 року, квартира складається з 2-х житлових кімнат площею 11,50 кв.м та 18,90 кв.м, кухні, ванної кімнати, туалета, 2-х коридорів, житлова площа 30,40 кв.м, загальна площа з балконом -51,30 кв.м, що вбачається з копії договору дарування та копії технічного паспорта МБТІ на квартиру /а.с.41-42/.

Після розірвання шлюбу позивач з донькою проживає за вказаною вище адресою, а відповідач стала проживати в АДРЕСА_3 яка належить на праві спільної власності відповідачці та її матері ОСОБА_5, що стверджується копією свідоцтва на право власності на житло № НОМЕР_1 від 10.11.1993 року /а.с.64/, не заперечується особами, які беруть участь у справі.

Згідно копії акту обстеження умов проживання від 26.11.2015 року, складеного представниками служби у справах дітей Білоцерківської міської ради за місцем проживання матері дитини /а.с.67/, житло складається з 2-х житлових кімнат, кухні, коридору, ванної кімнати, туалету, в квартирі зроблений сучасний ремонт, кожна кімната умебльована диваном, шафою для речей, кухня укомплектована необхідною електропобутовою технікою, мебльована кухонними меблями, ванна кімната і туалет обладнані сучасною сантехнікою, за цією адресою проживають ОСОБА_5 та ОСОБА_3, в квартирі створено належні умови для проживання та всебічного розвитку дитини. В акті зазначається також про те, що ОСОБА_3 повідомила, доки триває процес розлучення, ОСОБА_4 буде проживати з батьком, де вона має окрему кімнату і все необхідне для проживання, заявниця хоче, щоб дочка приходила до неї з бабусею з ночівлею на тривалий строк.

В судовому засіданні встановлено, що малолітня ОСОБА_4 з першого класу навчається у Білоцерківській загальноосвітній школі I-III ступенів № 4, згідно копії психологічної характеристики за підписом директора школи та практичного психолога від 01.12.2015 року /а.с.56/, дівчинка стримана, різнобічно розвинена, уважна, дисциплінована, серйозно ставиться до виконання домашніх завдань і доручень учителя, рівень шкільної тривожності -низький, а сімейне спілкування викликає у дитини тривогу, дитина має однакову прихильність до кожного з батьків.

До суду надана копія висновку практичного психолога центру соціально-психологічної реабілітації дітей «Злагода» ОСОБА_6 від 22.12.2015 року /а.с.101/, в якому зазначається, що ОСОБА_4 переживає конфлікт батьків, хоча прагне цього не показувати, прагне повернути все як було, щоб батьки знову проживали разом, в ситуації, що склалась, звинувачує матір, емоційно прив'язана до обох батьків, але ближче, на даний момент, ставить батька, залишитись проживати хоче в квартирі, де батьки жили разом, має надію, що мати повернеться до них з батьком, але якщо цього не станеться, то вона залишиться з батьком.

Судом встановлено, що після розірвання шлюбу між сторонами склалися вкрай неприязні стосунки, ОСОБА_3 звинувачує бувшого чоловіка в агресивній поведінці, в тому, що він застосовує фізичне насилля до доньки, до неї, до її матері, що він чинить перешкоди у її спілкуванні з донькою, з приводу чого вона неодноразово зверталася з різними заявами до Білоцерківського відділу поліції.

Так, до суду надано копію висновку старшого дільничого інспектора Білоцерківського ВП ГУ НП в Київській області від 31.12.2015 року /а.с.85/, в якому зазначається, зокрема, що ОСОБА_3 неодноразово зверталася до поліції щодо неправомірних дій її чоловіка, по цим зверненням проводилися перевірки, направлялися відповіді, а тому за її черговим зверненням від 29.12.2015 року перевірка не проводилася.

Відповідачем надано копію постанови Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16.10.2015 року по справі про притягнення ОСОБА_7 до адміністративної відповідальності на підставі ч.1 ст.173-2 КУпАП /а.с.98/, відповідно до якої 19.09.2015 року близько 14 год. ОСОБА_2 не допускав свою дружину ОСОБА_3 до квартири АДРЕСА_1, але ОСОБА_2 було звільнено від адміністративної відповідальності у зв'язку з малозначністю вчиненого адміністративного правопорушення, суд обмежився усним зауваженням.

Щодо заяви ОСОБА_3 від 09.05.2016 року з приводу нанесення тілесних ушкоджень батьком їхній малолітній дочці ОСОБА_8, то згідно постанови ст. слідчого Білоцерківського ВП ГУ НП в Київській області від 30.08.2016 року кримінальне провадження закрито у зв'язку з відсутністю в діях ОСОБА_2 складу злочину, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, що слідує з копії цієї постанови /а.с. 116-118/.

З матеріалів справи вбачається, що 12.01.2016 року по факту звернення ОСОБА_3 до Білоцерківського ВП про нанесення їй тілесних ушкоджень бувшим чоловіком було внесено відомості до ЄРДР за ст.125 ч.1, 14.05.2016 року такі ж відомості внесено до ЄРДР за заявою матері відповідачки ОСОБА_5, але відповідно до постанови ст. слідчого Білоцерківського ВП ГУ НП в Київській області від 06.09.2016 року кримінальне провадження закрито у зв'язку з відсутністю в діях ОСОБА_2 складу злочину, передбаченого ст.125 КК України, що слідує з копії цієї постанови /а.с.119-120/,

Згідно повідомлення Білоцерківської місцевої прокуратури від 30.09.2016 року /а.с.129/, вищенаведену постанову слідчого від 06.09.2016 року про закриття кримінального провадження скасовано, на даний час відновлено досудове слідство у кримінальному провадженні.

Проаналізувавши вищенаведене суд вважає, що належних доказів того, що позивач ОСОБА_2 поводить себе агресивно по відношенню до своєї доньки, наносить їй тілесні ушкодження, в судовому засіданні не надано, не доведено на даний час і той факт, що ОСОБА_2 наніс тілесні ушкодження своїй бувшій дружині та її матері, тоді як за ст.ст.10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог або заперечень.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях /ч.4 ст.60 ЦПК України/.

Надані докази дійсно свідчать тільки про те, що між сторонами по справі склалися неприязні стосунки.

Згідно рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради № 123 від 22.03.2016 року «Про визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_4», визначено місце проживання дитини разом з її батьком, який проживає за адресою: АДРЕСА_4, що слідує з копії цього рішення /а.с.12/.

Як вбачається зі змісту рішення, дане питання двічі розглядалося на засіданні комісії з питань захисту прав дитини, на засіданні були присутні ОСОБА_2, малолітня ОСОБА_4, мати дівчинки на засідання не з'явилася, комісією було враховано бажання ОСОБА_4 проживати саме з батьком, висновки практичного психолога центру соціально-психологічної реабілітації дітей «Злагода».

В судовому засіданні також встановлено, що ОСОБА_2 з 31.03.1997 року зареєстрований як фізична особа-підприємець, за місцем роботи характеризується позитивно, про що свідчать копія виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, копії характеристик /а.с.13-15/; згідно копії довідки Білоцерківської ОДПІ від 12.02.2016 року /а.с.46/ загальна сума валового доходу ФОП ОСОБА_2 за 2015 рік становить 324 365 грн.; ОСОБА_2 згідно виписки із медичної карти амбулаторного хворого /а.с.44/ -практично здоровий; під диспансерним наглядом лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває та не перебував, про що свідчить копія довідки КЗ Білоцерківської міської ради «Білоцерківська міська лікарня № 4» /а.с.47/.

Позивачем надано докази того, що він організовує та забезпечує відпочинок своєї доньки під час канікул, це -копія путівки в дитячий табір з 04.06.2016 року по 09.07.2016 року, копії квитків, квитанцій /а.с.27-30/; копія довідки про відпочинок ОСОБА_4 в серпні 2015 року в ДП санаторій «Синяк» /а.с.43/.

Відповідач ОСОБА_3 згідно трудового договору з ФОП ОСОБА_9 та згідно наказу від 30.06.2015 року прийнята на роботу завідувачем товару з 01.07.2016 року, заробітна плата -1450 грн. на місяць, час виконання робіт -з 9-00 год. до 18-00 год. /а.с.60-61/; згідно наданих до суду характеристик позитивно характеризується за місцем роботи та проживання /а.с.62-63/; згідно виписки із медичної карти амбулаторного хворого /а.с.44/ -практично здорова /а.с.59/.

Тобто, з вищенаведеного вбачається, що обоє батьків малолітньої ОСОБА_4 мають власне житло, мають роботу, позитивно характеризуються за місцем роботи та проживання, за станом здоров'я перешкод щодо проживання з кожним із батьків малолітньої дитини не встановлено.

При вирішенні вказаного спору суд виходить з наступного.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір"ю.

У силу ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ч. 8 ст.7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно положень ст.29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

За ст.160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

У ч. 1 ст.157 СК України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Згідно ст.141 цього Кодексу мати і батько мають рівні права та обов"язки щодо дитини.

В ст.150 СК України передбачені обов'язки батьків щодо виховання та розвитку дитини. Так у вказаній статті зазначено, що батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини.

Згідно ч.1 ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. В ч. 2 цієї ж статті вказано, що орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини.

Згідно до п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з'ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст. 160 СК України, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Відповідно до ст. 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та встановлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Органом опіки та піклування подається суду письмовий висновок щодо розв'язання спору, складений на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Виконавчим комітетом Білоцерківської міської ради, який являється органом опіки і піклування, 22.03.2016 року було прийнято рішення за № 123, на яке вказано вище, «Про визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_4» і згідно до висновку, який міститься у вказаному рішенні, місце проживання дитини визначено разом з батьком, це рішення відповідач ОСОБА_3 не оскаржувала.

За ст.171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї.

Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном.

Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

В судовому засіданні в присутності практичного психолога центру соціально-психологічної реабілітації дітей «Злагода» ОСОБА_6 було вислухано думку малолітньої ОСОБА_4, батьки при цьому на прохання суду залишили зал судового засідання, ОСОБА_4 вказала на те, що добре ставиться до обох батьків і любить обох батьків, але вона бажає проживати з батьком, хоче, щоб все залишилося так як і було, але вона бажає, щоб у неї була можливість більше бачитися з матір'ю, залишатися у неї по можливості ночувати.

При цьому судом не можуть прийматися до уваги посилання представника відповідача на те, що дитина висловлювала свою думку під психологічним тиском, що вона вагається на даний час, з ким із батьків їй проживати, оскільки присутня в суді практичний психолог прокоментувала думку дитини, вказала, що це дійсно бажання самої малолітньої ОСОБА_4, що дитина тяжко переживає розлучення батьків, не хоче жодного з них образити, але вона не вагається, коли вибирає місце проживання з батьком.

При вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дочки до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Судом приймаються до уваги ті обставини, що після розлучення батьків ОСОБА_8 залишилася проживати з батьком, який належним чином виконує свої батьківські обов'язки, забезпечує дитину всім необхідним, має можливість відвозити її до школи та забирати після навчання, ОСОБА_4 відвідує школу мистецтв, курси англійської мови, батько цікавиться навчанням дочки, відвідує батьківські збори, у квартирі, де проживає батько з ОСОБА_4, вона має окрему кімнату, це її світ, де вона звикла проводити час, де вона відчуває себе комфортно і захищено.

Вирішуючи питання щодо визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_4 разом з батьком судом, крім наведених вище обставин, враховується психологічний стан дитини, яка і по даний час тяжко переживає розлучення її батьків, а тому саме в інтересах дитини суд вважає за необхідне врахувати її думку та бажання.

Належних та безспірних доказів щодо поведінки позивача, яка може негативно впливати на виховання доньки, на що посилалися в суді відповідач та її представник, суду надано не було, підстав для вирішення даного спору всупереч думці дитини в судовому засіданні не встановлено.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що з метою саме забезпечення інтересів дитини, необхідно на даний час визначити місце проживання дитини з батьком, оскільки останній найбільш оптимально може забезпечити умови проживання та виховання дитини.

Суд також вважає, що в даному випадку дитина не буде розлученою з матір'ю, оскільки мати дівчинки проживає не в іншому населеному пункті, а в будинку, який розташований поряд з будинком, де проживають її донька з батьком, мати має можливість за бажанням приймати участь у вихованні та утриманні своєї доньки, цікавитися її навчанням та успіхами, станом здоров'я, піклуватися про неї.

Крім того, на даний час набрало законної сили рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25.02.2016 року по справі № 357/17102/15-ц 2/357/726/16 про вселення ОСОБА_3 до квартири АДРЕСА_1, де проживає позивач з донькою.

Наведене стверджується копією цього рішення /а.с.130-133/, той факт, що це рішення залишено без змін судом апеляційної інстанції, тобто, набрало законної сили, сторони не оспорювали.

При вирішенні спору судом не можуть прийматися до уваги покази ОСОБА_5 -матері відповідачки та ОСОБА_10 -матері позивача, оскільки кожна із них заінтересована в результаті вирішення даного спору на користь однієї із сторін.

Судом критично оцінюються покази свідка ОСОБА_11, якій практично про всі обставини по справі, про те, що позивач перешкоджає зустрічам ОСОБА_3 з донькою, відомо зі слів самої ОСОБА_3, вона декілька разів бачила ОСОБА_3 біля під'їзду будинку, яка говорила, що не може потрапити до квартири позивача, біля 10 років свідок проживає у будинку, де знаходиться квартира позивача, але з ОСОБА_3 вони почали тісно спілкуватися з того часу, коли ОСОБА_3 влаштувалася на роботу, вони працювали разом.

Свідок з боку позивача ОСОБА_1 підтвердила в суді ті обставини, що ОСОБА_2 належно виконує свої батьківські обов'язки, піклується про доньку, що сім'я ОСОБА_2 розпалася по вині ОСОБА_3, вони з чоловіком давні друзі ОСОБА_2, часто приїздили до них з ОСОБА_3 у м. Білу Церкву, вона умовляла ОСОБА_3 зберегти сім'ю, але та не захотіла це зробити, прийняла рішення про розлучення, після розлучення ОСОБА_2 з донькою часто приїздить до них у м. Київ, ОСОБА_4 розповідає охоче про свої відносини з батьком, про своє навчання, відпочинок, про матір говорити не хоче.

Отже, проаналізувавши все наведене вище, суд дійшов висновку про визначення місця проживання дитини саме з батьком, оскільки це буде в її інтересах з врахуванням її бажання, а вирішити питання всупереч думці дитини в даному випадку підстав немає, тоді як всі норми законодавства і міжнародного права першочергову увагу при вирішенні такого спору приділяють як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Суд вважає за необхідне відмовити в позові щодо вимог ОСОБА_2 про визначення способів участі його бувшої дружини у спілкуванні з дитиною.

За ст.159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування.

В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи.

Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров'я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.

За заявою заінтересованої сторони суд може зупинити виконання рішення органу опіки та піклування до вирішення спору.

У разі ухилення від виконання рішення суду особою, з якою проживає дитина, суд за заявою того з батьків, хто проживає окремо, може передати дитину для проживання з ним.

Особа, яка ухиляється від виконання рішення суду, зобов'язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Малолітня ОСОБА_4 після розірвання шлюбу між сторонами по справі залишилася проживати з батьком, органом опіки та піклування було визначено місце проживання дитини з батьком, мати дівчинки по питанню визначення способів її участі у вихованні та спілкуванні з донькою ні до органу опіки та піклування, ні до суду не зверталася, а згідно наведених вище правових норм саме той з батьків, хто проживає окремо, має право на звернення до суду з таким позовом.

Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

На підставі ст.88 ЦПК України, ст.4 Закону України «Про судовий збір» підлягає відшкодуванню на користь позивача за рахунок відповідача сплачений ним судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог.

На підставі вищевикладеного та керуючись Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікованою Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року), ст.ст. 7,19,141,150,157,159, 160,161,171 СК України, ст.ст.3,10,60,88,209, 212-215 ЦПК України, суд-

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з батьком ОСОБА_2.

В решті позову -відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 551 грн.20 коп.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 -відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Київської області через Білоцерківський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя А. М. Дмитренко