Справа №490/8361/15-ц 14.03.2016 14.03.2016 14.03.2016
Провадження №22-ц/784/604/16
Справа 490/8361/15-ц
Провадження № 22- ц/784/604/16 Головуючий суду у 1 інстанції - Гуденко О.А.
Категорія 19 Суддя - доповідач апеляційної інстанції - Самчишина Н.В.
Ухвала

Іменем України

14 березня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Самчишиної Н.В.,

суддів: Галущенка О.І., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання - Лівшенком О.С.,

з участю: позивача ОСОБА_3 та його представника - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» (далі - ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» або Товариство)

на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 24 грудня 2015 року ухвалене за позовом ОСОБА_3 до ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» про визнання недійсним договору фінансового лізингу,

встановила:

19 серпня 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» про визнання недійсним договору фінансового лізингу.

В обґрунтування позовних вимог вказував, що 16 серпня 2014 року з ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» уклав договір № 000908 фінансового лізингу з додатками з метою придбання автомобіля марки KIA Sportage, вартістю 300 000 грн.

Цього ж дня, перед укладанням договору, він вніс, як його запевнила представник товариства ОСОБА_5 за бронювання автомобіля, авансовий платіж на рахунок відповідача у сумі 30 000 грн.

Йому не було роз'яснено, що сплачені ним кошти є комісійною винагородою компанії за організацію договору, а не сплатою авансового платежу.

Позивач зазначав, що договір підписав не читаючи через проблеми із зором, оскільки був без окулярів.

Посилаючись на те, що внаслідок неправдивих пояснень ОСОБА_5 та через хворобу очей він вчинив правочин не той, на який було направлене його дійсне волевиявлення, а саме купівлі автомобіля, позивач просив визнати укладений договір недійсним на підставі ст. 229 ЦК України.

Крім того, він зазначав, що окремі пункти вищезазначеного договору (3.5, 5.1, 8.2.1, 12.11) суперечать положенням ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (його умови є несправедливими, такі, що призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на його шкоду, як споживача), а також, що договором забезпечено захист інтересів лише лізингодавця.

Посилаючись на викладене, порушення його прав споживача, та на положення ст. 203, 215, 216, 229 ЦК України, позивач просив суд визнати недійсним договір фінансового лізингу № 000908 від 16 серпня 2014 року.

-2-

Заперечуючи проти позову, відповідач посилався на відповідність договору вимогам чинного законодавства.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 24 грудня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано недійсним договір № 000908 фінансового лізингу від 16 серпня 2014 року. Стягнуто з Товариства на користь держави 487 грн. 60 коп. судового збору.

В апеляційній скарзі ТОВ «Лізингова компанія «Еталон», посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у позові.

Заперечуючи проти апеляційної скарги ОСОБА_3, посилаючись на її необґрунтованість, просив скаргу на рішення районного суду відхилити.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що умови п. 3.5 оспорюваного договору суперечать вимогам ч. 1 ст. 808 ЦК України щодо солідарної відповідальності продавця і лізингодавця, та є несправедливими. Окрім цього, суд встановивши, що не була додержана нотаріальна форма договору, дійшов висновку, що таке порушення вимог закону і, як наслідок, нікчемність договору, є підставою для задоволення позову.

При цьому, суд першої інстанції врахував правову позицію Верхового Суду України, викладену у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6- 2766 цс15.

Крім того, районний суд дійшов висновку про недоведеність вимог позивача про визнання договору недійсним з підстави, передбаченої ст. 229 ЦК України. Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що 16 серпня 2014 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» укладено у простій письмовій формі договір № 000908 фінансового лізингу з додатками, за умовами якого товариство зобов'язалося придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування предмет лізингу у вигляді автомобіля KIA Sportage 2.0 CRDI Diesel Mid 4 WD вартістю 300 000 грн., а лізингоодержувач в свою чергу зобов'язався прийняти предмет лізингу та сплачувати щомісячний платіж в розмірі 12 500 грн. (а.с.12-20).

Договір фінансового лізингу передбачав право ОСОБА_3 отримати автомобіль у власність за умови сплати всіх лізингових платежів, та інших зобов'язань, визначених договором (п. 11.1).

16 серпня 2014 року на виконання умов договору фінансового лізингу ОСОБА_3 сплатив товариству 30 000 грн., вказавши в квитанції призначення платежу - комісія за організацію договору (а.с.21).

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

-3-

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).

З матеріалів справи вбачається, що у серпні 2014 року позивач, посилаючись на те, що відповідач ввів його в оману щодо договірних зобов'язань, та товариством вчинено дії з використання нечесної підприємницької практики, та пункти 5.1, 8.2.1, 12.11 вказаного договору є несправедливими, звертався до суду з позовом до відповідача по даній справі, про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним, стягнення сплачених коштів та моральної шкоди.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 25 лютого 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Відмовляючи у позові, суд апеляційної інстанції виходив з його безпідставності. Зокрема, колегія суддів встановила, що умови спірного договору, викладені у пунктах 5.1, 8.2.1-8.2.3 та 12.11 договору, не містять у сукупності ознак щодо «несправедливих умов договору», закріплених в ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», та дійшла висновку про відсутність підстав визнання правочину недійсним.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, суд першої інстанції вірно вважав обставини, встановлені судовим рішенням апеляційної інстанції щодо вказаних підстав (пунктів умов договору у вищезазначеній цивільній справі), преюдиційними.

-4-

Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що аналіз змісту спірного договору фінансового лізингу від 16 серпня 2014 року, укладеного між сторонами дає підстави прийти до висновку, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом (пункт 3.4, 3.5 договору), звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства.

Згідно пункту 3.5 договору, лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець.

За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Таким чином, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснював відповідач, так як в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то пункт 3.5 договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та ін. суперечить положенням статті 808 ЦК України, що вірно констатував суд першої інстанції. Більш того, згідно зі ст.2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Отже, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

-5-

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Таким чином, договір фінансового лізингу, предметом якого є транспортний засіб, а сторонами договору фізична і юридична особа, всупереч положень ст.799 ЦК не було укладено в нотаріальній формі, а тому він в силу положень ст.220 цього ж Кодексу є нікчемним, що узгоджується з висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 16 грудня 2015 року по справі №6-2766цс15.

За таких обставин, на думку колегії суддів, суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, повно, всебічно встановив та перевів обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, та дійшов обґрунтованого висновку про те, що посилання позивача про несправедливі умови спірного договору, невідповідність його вимогам законодавства є такими, що заслуговують на увагу. Тому суд першої інстанції вірно вирішив справу по суті та задовольнив позов.

Оскільки суд ухвалив правильне по суті рішення щодо позовних вимог, то апеляційна скарга, доводи якої не спростовують висновки суду, в силу ч.2 ст.308 ЦПК підлягає відхиленню.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції.

Таким чином, апеляційна скарга не містить доводів, які б спростовували висновки суду чи доводили б порушення ним вимог цивільного та процесуального законодавства, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування судового рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» відхилити, а рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 24 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: О.І. Галущенко

Т.В. Серебрякова