Провадження № 2/127/264/16
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

14 березня 2016 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області

в складі головуючого судді: Гриневича В.С.,

при секретарі: Малику О.В.,

за участю:

представника позивача: ОСОБА_1

представника відповідача (ПАТ «БМ Банк»): ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вінниці цивільну справу №127/27375/15-ц за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «БМ Банк», до ОСОБА_4, до ОСОБА_5 про розірвання кредитного договору, а також повязаних з ним договору іпотеки та договору поруки, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернувся з позовом до Публічного акціонерного товариства «БМ Банк», ОСОБА_4, ОСОБА_5 про розірвання кредитного договору та повязаних з ним договору іпотеки та договору поруки.

Позовні вимоги мотивовано тим, що між ним та Публічним акціонерним товариством «БМ Банк» 29.05.2008 року було укладено кредитний договір №1/65/2905/08, згідно умов якого банк надає позичальнику кредит в розмірі 42 000,00 доларів США на споживчі потреби терміном до 18.05.2018 року з відсотковою ставкою 16%. В якості забезпечення повернення кредиту, процентів, сплати неустойки та інших штрафних санкцій передбачених кредитним договором, було оформлено договір іпотеки №1/65/290508 від 29.05.2008 року, де в якості іпотекодавця виступив ОСОБА_4 та договір поруки № 1/65/290508 від 29.05.2008 року, де в якості поручителя виступила ОСОБА_5.?До 27.02.2015 року позивач належним чином виконував взяті на себе зобовязання, своєчасно сплачував заборгованість по кредиту і відсоткам. Істотною зміною обставин договору, яка змусила припинити позивача сплачувати кредитну заборгованість стала збройна агресія Російської Федерації проти держави України, що призвело до анексії Автономної Республіки Крим та проведення антитерористичної операції на сході України, а також запровадження Україною фінансово-економічних санкцій проти держави-агресора та застосування строком на один рік персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій). Початок збройної агресії Російської Федерації проти держави України мав сильний негативний вплив на позивача. Являючись учасником СТОВ «АГРО-ЛЕНД», позивач разом з ОСОБА_4 неодноразово приймали рішення про перерахування коштів на допомогу бійцям полку спецпризначення «Ягуар» та інших мобілізованих, що перебувають у зоні АТО, а також на закупівлю бронежилетів, касок іншої військової амуніції. Позивач, окрім матеріальної допомоги, бере активну участь у волонтерському русі, є членом громадського формування з охорони громадського порядку «Народна самооборона Вінницького району». 98 % статутного фонду відповідача належить розташованому у м. Москва Російської Федерації Акціонерному комерційному банку «БАНК МОСКВИ», при цьому в порушення діючого законодавства України відповідач не розкрив інформацію про свого кінцевого бенефіціарного власника. Позивач не бажає, щоб виконання зобовязань за кредитним договором було використано кінцевим бенефіціаром банку для підтримки дій військової агресії, окупації території України та створення загрози національній безпеки, суверенітету і територіальній цілісності України.

Оскільки зміна обстановки істотно порушила баланс інтересів сторін договору, позивач здійснив спробу змінити або розірвати договір за взаємною згодою, направивши на адресу банку лист від 30.03.2014 року, де зазначив, що на знак протесту проти нахабних загарбницьких дій Росії, спрямованих на повалення конституційного ладу та захоплення території суверенної України, він як громадянин і патріот своєї країни, в односторонньому порядку припиняє обслуговування та сплату тіла кредиту за договором № 1/65/290508/8-2 від 29.05.2008 року на час до повного звільнення територій України. Однак банком були неодноразово проігноровані численні звернення з пропозицією розірвати договір, тому він змушений звернутися з даним позовом до суду. Вважає, що для задоволення вимог про розірвання договору належні правові підстави, оскільки наявні одночасно чотири умови, передбачені ч. 2 ст. 652 ЦК України.

Крім того, позивач зазначає, що у момент укладання кредитного договору банком були порушені положення статей 11, 18, 21 Закону України "Про захист прав споживачів", а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року N 168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року N 541/13808 (щодо договорів, укладених після набрання постановою чинності), де передбачено обов'язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач. Під час укладання кредитного договору в іноземній валюті банк не повідомив відомості, які мали бути повідомлені відповідного до чинного законодавства. З огляду на зазначене позивач просить розірвати кредитний договір №1/65/2905/08 від 29.05.2008 року укладений між ним та Публічним акціонерним товариством «БМ Банк» у зв'язку з істотною зміною обставин, а також повязані із ним укладені між тими ж сторонами договір іпотеки №1/65/290508 від 29.05.2008 року та договір поруки № 1/65/290508 від29.05.2008року, стягнути з відповідача на його користь понесені судові витрати.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав зазначених у позовній заяві.

В судовому засіданні представник відповідача - Публічного акціонерного товариства "БМ Банк", ОСОБА_6 позов не визнала та пояснила, що 29 травня 2008 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «БМ Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «БМ Банк» та позивачем було укладено кредитний договір №1/65/290508. За умовами цього договору банк надав позивачу кредит в сумі 42 000 доларів США на споживчі потреби з кінцевим терміном повернення 28 травня 2018 року, відповідно до графіка погашення передбаченого в додатку №1 до кредитного договору. Процентна ставка за користування грошовими коштами встановлена у розмірі 16% річних. Зобовязання банку щодо надання позивачу кредиту виконані належним чином та в повному обсязі. В якості забезпечення виконання позичальником зобовязань перед банком щодо повернення кредиту за кредитним договором, сплати нарахованих процентів, можливих штрафних санкцій, а також інших витрат 29.05.2008 р. між ТОВ «БМ Банк» та ОСОБА_5 був укладений договір поруки №1/65/290508, а 29.05.2008 р. між ТОВ «БМ Банк» та ОСОБА_4 укладено договір іпотеки №1/65/290508. Позивач визнає заборгованість за кредитним договором, але відмовляється проводити розрахунки у звязку зі збройною агресією Російської Федерації проти держави України, що призвело до анексії Автономної Республіки Крим та проведення антитерористичних операцій на сході України. ПАТ «БМ Банк», яке є правонаступником ТОВ «БМ Банк», є українським банком з іноземним капіталом, і як юридична особа зареєстрована у м. Києві та проводить свою діяльність на території України, яка не підпадає під правовий режим тимчасово окупованої території. Товариство з обмеженою відповідальністю «БМ Банк» створене за рішенням його учасників на території України, зареєстроване Національним банком України 30 листопада 2005 року і набуло статусу юридичної особи з 06 грудня 2005 року, з часу внесення запису до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців. ПАТ «БМ Банк» має право на надання банківських послуг на підставі банківської ліцензії №223 від 14 жовтня 2011 р., виданої заступником голови Національного банку України. У своїй діяльності банк керується законами та підзаконними актами України. Банк сплачує податки до бюджету України та є складовою економіки України. Відповідно до рішення Ради національної безпеки і оборони України від 02.09.2015 р. «Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)», до Публічного акціонерного товариства «БМ Банк» персональні спеціальні економічні та інші обмежувальні заходи (санкції) не застосовувалися. Вважає, що отримавши в банку кредит в сумі 42 000 доларів США, позивач використав його на свої потреби і тепер ухиляється від виконання зобовязання по поверненню частини тіла кредиту і відсотків за користування ним. Відповідно до Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ №168 від 10.05.2007 р., перед укладенням кредитного договору банком були доведені до відома ОСОБА_3 умови кредитування, що підтверджується підписанням останнім повідомлення. При укладенні Кредитного договору №1/65/290508 від 29.05.2008 р., банком дотримано положень ст. 11, 18, Закону України «Про захист прав споживачів». Кредитний договір містить усі обовязкові умови кредитування споживача, встановлено чіткий графік погашення заборгованості по тілу кредиту та відсотках, визначено орієнтовну сукупну вартість кредиту. В п.3.7 кредитного договору міститься застереження позичальнику про понесення валютних ризиків під час виконання зобовязань за договором. В додатку №1 до кредитного договору вказані супутні витрати, які понесе позичальник впродовж дії кредитного договору. Зазначено в додатку реальну процентну ставку по кредитуванню, а також абсолютне значення подорожчання кредиту. Позивач підписав даний договір, а отже погодився з усіма умовами договору. Банком було надано позивачу всю необхідну інформацію. Кредитування було здійснено відповідно до вимог законодавства. Позивач отримав кошти відповідно до умов договору, однак виконувати свої зобовязання за договором не бажає, тому банк був змушений звернутися до суду із позовом про стягнення заборгованості. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 29.12.2014 року з ОСОБА_3 та ОСОБА_5 було стягнуто солідарно на користь банку заборгованість по даному кредитному договору. Також на розгляді у Вінницькому міському суді знаходиться справа №127/27375/158-ц за позовом банку до ОСОБА_4, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_7 та ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки, провадження у якій зупинено до набрання законної сили рішення суду у справі про розірвання кредитного договору. З огляду на зазначене, представник відповідача просила у задоволенні позовних вимог відмовити.

В судовому засіданні 29.02.2016р. представник відповідача ОСОБА_4В - ОСОБА_8 зазначив, що позовні вимоги визнає в повному обсязі, погоджується з підставами позовних вимог зазначеними в позовній заяві. В той же час, в судове засідання призначене на 14.03.2016р. представник відповідача не зявився, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, що підтверджується підписом представника відповідача у розписці, яка міститься з матеріалах справи, причин неявки в судове засідання не повідомив, з клопотанням про відкладення розгляду справи не звертався.

В судове засідання відповідач ОСОБА_5 не зявилася, хоча своєчасно повідомлялася про час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомила. Повістки про виклик в судові засідання направлялися судом на адресу зареєстрованого місця проживання (м. Київ, бульвав Кольцова, 20а), однак в кожному випадку повертався до суду, що розцінюється судом як належне повідомлення відповідача про дату та час розгляду справи.

Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників процесу, оцінивши надані докази в їх сукупності, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову про розірвання кредитного договору та повязаних із ним договору іпотеки та договору поруки, з огляду на наступне.

В судовому засіданні з пояснень сторін та наданих доказів встановлено, що 29.05.2008 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «БМ Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «БМ Банк» та позивачем було укладено кредитний договір №1/65/290508. (а.с. 7-11).

З частини 1 даного договору вбачається, що банк надав позичальнику ОСОБА_3 кредит в сумі 42 000 доларів США на споживчі потреби з кінцевим терміном повернення 28 травня 2018 року відповідно до графіка погашення передбаченого в додатку №1 до кредитного договору.

Відсоткова ставка за користування грошовими коштами встановлена у розмірі 16% річних.

Судом також встановлено та сторонами не заперечується, що зобовязання банку щодо надання позивачу кредиту відповідно до п.3.2 кредитного договору, виконані належним чином та в повному обсязі шляхом перерахування коштів на рахунок позивача.

В свою чергу, позивач протягом 2008-2014 р.р. вчиняв дії, що свідчать про визнання умов кредитного договору сплачував кошти на виконання вказаного договору на користь банку, що сторонами не заперечується. Крім того, даний факт, як вбачається із змісту позовної заяви, визнано позивачем.

В якості забезпечення виконання позичальником зобовязань перед банком щодо повернення кредиту за кредитним договором, сплати нарахованих процентів, можливих штрафних санкцій, а також інших витрат, 29.05.2008 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «БМ Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «БМ Банк» та ОСОБА_5 і позичальником ОСОБА_3 Георгієвичем було укладено договір поруки №1/65/290508. (а.с. 14, 104).

Також, 29.05.2008 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «БМ Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «БМ Банк» та ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки №1/65/290508, який посвідчено приватним нотаріусом Вінницького МНО ОСОБА_9 за реєстровим номером 1132, і по якому передано в іпотеку банку належну ОСОБА_4 на праві власності квартиру АДРЕСА_1. (а.с. 12-13).

За змістом частини 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У силу вимог статті 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Частинами 1, 3 статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Відповідно до частини 1 статті 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання.

Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Відповідно до частини 2 статті 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором бо законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Частиною 2 статті 652 ЦК України встановлено, що якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов:

1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане;

2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися;

3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору;

4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

З аналізу даних норм закону вбачається, що для розірвання договору у разі істотної зміни обставин необхідна наявність всіх перелічених умов одночасно.

Так, у своїх позовних вимогах позивач просить суд розірвати кредитний договір та зазначає, що істотною зміною обставин договору, яка змусила припинити позивача сплачувати кредитну заборгованість стала збройна агресія Російської Федерації проти держави України, що призвело до анексії Автономної Республіки Крим та проведення антитерористичної операції на сході України, а також запровадження Україною фінансово-економічних санкцій проти держави-агресора та застосування строком на один рік персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій).

При цьому, позивач посилається на положення статті 651 ЦК України, якою передбачено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Позивач вважає, що для задоволення вимог про розірвання договору належні правові підстави, оскільки наявні одночасно чотири умови, передбачені частиною 2 статті 652 ЦК України.

Однак, такі твердження позивача є безпідставними та не заслуговують на увагу, оскільки істотна зміна обставин, в розумінні статті 652 ЦК України, має стосуватися виключно істотних умов договору (предмета договору, прав та обовязків сторін, відповідальності сторін), натомість збройна агресія Російської Федерації в жодному разі не повязана з укладанням чи виконанням кредитного договору, укладеного сторонами. При цьому, наявність чи відсутність збройної агресії не може стосуватися та впливати на стан виконання зобовязань сторін, які виникли внаслідок укладання кредитного договору.

Крім того, відповідно до положень ст. 2 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року № 1207-VII цей Закон визначає статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановлює особливий правовий режим на цій території, визначає особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб.

Статтею 3 даного закону встановлено, що для цілей цього Закону тимчасово окупованою територією визначається: 1) сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій; 2) внутрішні морські води і територіальне море України навколо Кримського півострова, територія виключної (морської) економічної зони України вздовж узбережжя Кримського півострова та прилеглого до узбережжя континентального шельфу України, на які поширюється юрисдикція органів державної влади України відповідно до норм міжнародного права, Конституції та законів України; 3) повітряний простір над територіями, зазначеними у пунктах 1 і 2 цієї частини.

Згідно зі статтями 1, 2 Закону України «Про санкції» від 14 серпня 2014 року № 1644-VII з метою захисту національних інтересів, національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України, протидії терористичній діяльності, а також запобігання порушенню, відновлення порушених прав, свобод та законних інтересів громадян України, суспільства та держави можуть застосовуватися спеціальні економічні та інші обмежувальні заходи (далі - санкції). Санкції можуть застосовуватися з боку України по відношенню до іноземної держави, іноземної юридичної особи, юридичної особи, яка знаходиться під контролем іноземної юридичної особи чи фізичної особи-нерезидента, іноземців, осіб без громадянства, а також субєктів, які здійснюють терористичну діяльність.

Указом Президента України від 16 вересня 2015 року № 549/2015 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 2 вересня 2015 року "Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)" уведено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 2 вересня 2015 року "Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)".

З п. 10 додатку 2 до рішення Ради національної безпеки і оборони України вбачається, що застосовано строком на один рік персональні спеціальні економічні та інші обмежувальні заходи (санкції) до юридичної особи - Відкритого акціонерного товариства Акціонерного комерційного банку "Банк Москви", державний реєстраційний номер: 497, дата реєстрації: 27 серпня 2002 року, місцезнаходження юридичної особи: 107996, Російська Федерації, м. Москва, вул. Рождественка, 8/15, будівля 3.

В судовому засіданні встановлено, що Публічне акціонерне товариство «БМ Банк» виникло внаслідок перейменування Відкритого акціонерного товариства «БМ Банк» (згідно рішення Загальних зборів Акціонерів ВАТ «БМ Банк», Протокол №1 від 20.04.2010 року) відповідно до вимог Закону України «Про акціонерні товариства» від 17.09.2008 року, яке було створене в результаті реорганізації Товариства з обмеженою відповідальністю «БМ Банк», яке діяло на підставі Статуту, затвердженого Установчими зборами ТОВ «БМ Банк» (Протокол №1 від 15.08.2005 року), зареєстрованого Національним банком України 30.11.2005 року, державна реєстрація юридичної особи проведена 06.12.2005 року, номер запису 0008765, внесення запису до Державного реєстру банків про реєстрацію банку здійснено 08.12.2005 року під реєстраційним номером 301 (остання редакція Статуту ТОВ «БМ Банк» була затверджена Загальними Зборами Учасників ТОВ «БМ Банк» (Протокол №7 від 22.06.2007 року), погоджена Національним Банком України 02.08.2007 року, державна реєстрація змін до установчих документів ТОВ «БМ Банк» проведена 13.08.2007 року, номер запису 4024518, шляхом перетворення у відкрите акціонерне товариство у відповідності до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо форми створення банків та розміру статутного капіталу» від 14.09.2006 року на підставі рішення Загальних зборів Учасників ТОВ «БМ Банк» від 10.04.2008 року (Протокол №1) та Установчих зборів Відкритого акціонерного товариства «БМ Банк» від 17.06.2008 року (Протокол №1). (а.с. 70-71).

Публічне акціонерне товариство «БМ Банк» є правонаступником усіх прав і зобовязань Відкритого акціонерного товариства «БМ Банк», яке діяло на підставі Статуту, затвердженого установчими зборами ВАТ «БМ Банк» (Протокол №1 від 17.06.2008 р.), погодженого Національним банком України 11.08.2008 року, державна реєстрація змін до установчих документів проведена 20.08.2008 року, номер запису 0031021, та було правонаступником Товариства з обмеженою відповідальністю «БМ Банк», яке діяло на підставі Статуту, затвердженого Установчими зборами ТОВ «БМ Банк» (Протокол №1 від 15.08.2005 р.), зареєстрованого Національним банком України 30.11.2008 року, державна реєстрація юридичної особи проведена 06.12.2005 року, номер запису 0008765, внесення запису до Державного реєстру банків про реєстрацію банків здійснено 08.12.2005 року під реєстраційним №301.(п.1.2 Статуту Публічного акціонерного товариства «БМ Банк». (а.с. 70-71).

Як вбачається з банківської ліцензії Національного банку України №223 від 14.10.2011 року виданої Публічному акціонерному товариству «БМ Банк» унесеному до державного реєстру банків 08.12.2005 року за номером 301 банк має право надання банківських послуг, визначених ч. 3 ст. 47 Закону України Про банки та банківську діяльність. (а.с. 72).

Отже, як встановлено в судовому засіданні, ПАТ «БМ Банк», яке є правонаступником ТОВ «БМ Банк», є українським банком з іноземним капіталом, як юридична особа зареєстрована у м. Києві та проводить свою діяльність на території України, яка не підпадає під правовий режим тимчасово окупованої території.

У своїй діяльності банк керується законами та підзаконними актами України. Банк сплачує податки до бюджету України та є складовою економіки України.

Відповідно до рішення Ради національної безпеки і оборони України від 02.09.2015 р. «Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)», до Публічного акціонерного товариства «БМ Банк» персональні спеціальні економічні та інші обмежувальні заходи (санкції) не застосовувалися.

У відповідності до роз'яснень, що містяться в п.15 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів щодо розірвання кредитного договору з посиланням на суттєві обставини суд має враховувати положення частини другої статті 652 ЦК і виходити з того, що закон пов'язує можливість розірвання договору безпосередньо не з наявністю істотної зміни обставин, а з наявністю одночасно чотирьох умов, визначених частиною другою цієї статті, при істотній зміні обставин».

Згідно зі статтею 60 ЦПК України на позивача покладається обов'язок довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, проте позивач в судовому засіданні не довів істотне порушення договору другою стороною та наявність всіх чотирьох умов, передбачених ч. 2 ст. 652 ЦК України для розірвання договорів в судовому порядку.

Враховуючи вищевикладене, а також вимоги статті 629 ЦК України щодо обовязковості виконання зобовязання сторонами, беручи до уваги, що банк взяті за кредитним договором обов'язки виконав повністю, а наявність змін та їх істотність, як підстава для застосування положень ч.2 ст.652 ЦК України, в судовому засіданні не встановлені та не були доведені позивачем належними та обґрунтованими доказами, суд прийшов до висновку, що підстав для розірвання укладеного між сторонами кредитного договору немає.

Що стосується тверджень позивача про те, що у момент укладання кредитного договору банком були порушені положення статей 11, 18, 21 Закону України "Про захист прав споживачів", а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року N 541/13808, де передбачено обов'язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач, однак під час укладання кредитного договору в іноземній валюті банк не повідомив відомості які мали бути повідомлені відповідного до чинного законодавства, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Стаття 627 ЦК України передбачає, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч.1 ст.638 ЦК України).

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 4 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, споживачі мають право на необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця).

Згідно з частиною 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Як вбачається зі змісту оспорюваного кредитного договору, у ньому передбачено всі істотні умови для такого виду договору, відповідно до вимог чинного на той час законодавства та інших нормативно-правових актів.

Зокрема, кредитний договір містить: суму кредиту, дату видачі кредиту, річну відсоткову ставку, умови повернення кредиту, порядок нарахування та сплати відсотків, право дострокового виконання зобов'язань за договором та його умови.

Аналіз кредитного договору свідчить про те, що при укладенні даного кредитного договору позивач мав необхідний обсяг дієздатності, його волевиявлення було вільним і відповідало його внутрішній волі, правочин вчинено у встановленій законом письмовій формі, він спрямований на настання реальних наслідків.

В судовому засіданні встановлено, що договір між сторонами укладено в письмовій формі, тобто у формі, встановленій законом, сторони в належній формі досягли згоди щодо істотних умов договору, зміст правочину не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення їх було вільним і відповідало їх внутрішній волі. Банк умови договору в частині перерахування коштів виконав, позивач протягом 2008- 2014 р.р.вчиняв дії, що свідчать про визнання умов кредитного договору, а саме сплачував кошти на виконання вказаного договору на користь банку. Отже, договір був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Позивач власноручно підписав кредитний договір, чим підтвердив той факт, що ознайомлений та згодний з умовами кредиту, які були надані йому в письмовій формі, що йому була надана повна та достовірна інформація про умови кредитування, місцезнаходження банку, мету кредиту та інші істотні умови кредитування.

Отже, в судовому засіданні встановлено, що при укладенні оспорюваних договорів сторонами були погоджені всі істотні умови договорів, і, відповідно до ст.ст. 4, 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», до укладення кредитного договору банком було надано позивачу всю необхідну, достовірну та доступну інформацію про умови кредитування, що підтверджується підписами позивача під текстом договору та під текстом Повідомлення про умови кредитування. (а.с. 7-11, 75-76).

Твердження позивача про те, що він не був ознайомлений з умовами кредитного договору суперечить змісту оспорюваного договору, оскільки безпосередньо у тексті кредитного договору та в графіку погашення передбаченого в додатку №1 зазначена детальна інформація, яка викладена у табличній формі, щодо порядку, строку, періодичності платежів, які складаються із платежів на погашення суми основного боргу, процентів за користування кредиту. У таблиці вказані розміри кожного платежу та строк його внесення, крім того зазначено розмір реальної процентної ставки і абсолютне значення подорожчання кредиту. (а.с. 7-11).

Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30 березня 2012 року саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.

При цьому суди повинні з'ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України "Про захист прав споживачів", а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року № 541/13808 (щодо договорів, укладених після набрання постановою чинності), де передбачено обов'язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач.

Згідно пункту 3.8 Постанови Правління НБУ «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» від 10.05.2007р. №168 у разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобов'язані під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе споживач.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач погодився з тим, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором в іноземній валюті несе він, про що свідчить його підпис на кредитному договорі та в Повідомленні про умови кредитування. (а.с. 75-76).

Таким чином, укладаючи спірний кредитний договір в іноземній валюті, сторони приймали на себе певні ризики, на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не мали будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане.

Також слід зазначити, що підписуючи кредитний договір, позивач ознайомлювався з його змістом та умовами, з якими погодився та підписав його за власним бажанням та на власний ризик.

Тому, посилання позивача на його не поінформованість з валютними ризиками спростовується його особистим підписом на договорі та на повідомленні про умови кредитування, відсутністю застережень та зауважень, що свідчить про його згоду зі всіма його умовами.

В судовому засіданні встановлено, що позивачу банком була надана вся необхідна, достовірна та доступна інформація про умови оспорюваних угод; при підписанні договору позивач усвідомлював наслідки його укладання, вимог про зміну умов договору банку не заявляв, отже умови угод були погоджені сторонами з дотриманням прав і законних інтересів позивача.

Крім того, суд зазначає, що укладати кредитний договір із банком це право позичальника, який може вибрати як будь - який банк - надавача кредиту, так і вибрати умови отримання кредиту.

Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Що стосується позовних вимог в частині розірвання договору іпотеки №1/65/290508 від 29.05.2008 року та договору поруки № 1/65/290508 від29.05.2008року суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником.

За правилами частини 1 та 2 статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобовязання забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до частини 4 статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Пунктом 12 договору поруки №1/65/290508 від 29.05.2008 року встановлено, що цей договір в ступає в силу з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання зобовязань по кредитному договору боржником чи поручителем. (а.с. 14, 104).

Згідно з частиною 5 статті 3 Закону України «Про іпотеку», іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Пунктом 6.3 договору іпотеки №1/65/290508 від 29.05.2008 року встановлено, що цей договір діє до повного виконання зобовязань за кредитним договором. (а.с. 13).

Як було зазначено вище, суд прийшов до висновку про те, що підстав для розірвання кредитного договору немає. Судом не встановлено факту порушення прав чи законних інтересів позивача у звязку з укладенням оспорюваних договорів.

В судовому засіданні також не встановлено, а позивачем не доведено наявність підстав для розірвання договору іпотеки та договору поруки, які є похідними від договору кредиту.

Крім того, суд зазначає, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного кодексу (ст. 526 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Вінницького міського суду Вінницької області у справі №127/25249/14-ц (провадження №2/127/8156/14) за позовом Публічного акціонерного товариства «БМ Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором позов задоволено та стягнуто солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_5 на користь Публічного акціонерного товариства «БМ Банк» заборгованість по кредитному договору №1/65/290508 від 29.05.2008 р. в розмірі 29 801 долар США 09 центів, що згідно курсу НБУ становить 431 241 грн. 44 коп. (а.с. 73-74).

Як пояснили представники позивача та відповідача, рішення суду на даний час не виконано, останнє перебуває на примусовому виконанні у відділі ДВС та з позивача утримуються платежі на рахунок банку за рахунок заробітної плати.

Тобто, отримавши в банку кредит, позивач використав його на власні потреби і на даний час ухиляється від виконання зобовязання по поверненню частини тіла кредиту і відсотків за користування ним.

Крім того, суд зазначає, що посилання позивача на те, що при укладенні оспорюваних договорів сторонами не були погоджені всі істотні умови договорів відповідно до ст.ст. 4, 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів» є підставою для визнання договору недійсним, що є взаємовиключним із вимогами про розірвання кредитного договору.

Згідно зі статтею 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до статей 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити. Позивачем суду не доведено тих обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а судом, за результатами розгляду справи, не встановлено підстав, передбачених законодавством для задоволення позовних вимог.

Відповідно до статті 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Враховуючи, що позивачеві в задоволенні позовних вимог відмовлено, підстав для відшкодування судових витрат немає.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 11, 57, 60, 88, 212 215 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Вінницької області через Вінницький міський суд Вінницької області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення суду виготовлено 21.03.2016р.

Суддя: