АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 182/2038/13-ц 22-ц/774/170/К/16
Справа № 182/2038/13-ц Головуючий в 1 -й інстанції
Провадження 22ц/774/170/к/16 Кобеляцька-Шаховал І.О.
Категорія 26 (ІV) Доповідач Барильська А.П.
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 березня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Ляховської І.Є., Михайлів Л.В.,

секретар: Євтодій К.С.

за участю: представника Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м.Нікополі Дніпропетровської області - Ткачука Юрія Анатолійовича, представника позивача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Нікополі Дніпропетровської області на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 грудня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_5 до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Нікополі Дніпропетровської області про перерахунок щомісячної страхової виплати, стягнення заборгованості по сплаті страхових виплат, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2013 року ОСОБА_5 звернувся з позовом до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Нікополі Дніпропетровської області (далі - Відділення Фонду) про перерахунок щомісячної страхової виплати, стягнення заборгованості по сплаті страхових виплат.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_5 зазначив, що з 05 вересня 1992 року ОСОБА_5 працював у КП «Битовик» малярем із фарбування автомобілів, з 25 листопада 1992 року переведений на посаду маляра-електрогазозварника 4 розряду з ремонту та фарбування автомобілів, на якій працював до 21 січня 2002 року., внаслідок чого отримав професійне захворювання: променеву катаракту обох очей.

05 жовтня 2000 року Дніпропетровською обласною офтальмологічною МСЕК йому встановлено втрату працездатності у розмірі 45% та третю групу інвалідності.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 березня 2001 року на його користь було стягнуто з КП «Битовик» одноразову допомогу у розмірі 4950 грн. у рахунок відшкодування шкоди у зв'язку з трудовим каліцтвом, 500 грн. моральної шкоди та судові витрати. Крім того, починаючи з 29 серпня 2000 року на його користь стягнуто суму втраченого заробітку у розмірі 49,50 грн. щомісячно до 29 серпня 2001 року.

Відповідно до довідки державної виконавчої служби у м. Нікополі та Нікопольському районі від 22 травня 2006 року КП «Битовик» не виплатило позивачу зазначену суму.

На підставі зазначеного вище рішення суду щомісячні страхові виплати призначені лише до 29 серпня 2001 року, у зв'язку з тим, що КП «Битовик» не надавало довідки про розмір заробітної плати відповідних працівників на підприємстві, то Відділення Фонду в місті Нікополі, після отримання пенсійної справи позивача, продовжувало виплачувати раніше визначену судом щомісячну страхову виплату у розмірі 49,50 грн.

Однак, на момент встановлення втрати працездатності за даними підприємства розмір його середньомісячного заробітку становив 110 грн. Проте цей розмір не відповідає дійсному розміру заробітної плати позивача, та вимогам законодавства щодо розміру мінімальної заробітної плати на 1999 рік.

На даний час, після щорічних перерахунків, розмір щомісячних страхових виплат складає 221,53 грн. при 25 % втрати професійної працездатності, однак позивач не погоджується з визначеним розміром страхової виплати, оскільки на момент передачі його особової справи до Фонду, щомісячна страхова виплата була значно занижена. Тобто заробітна плата, з якої йому на даний час розраховується страхова виплата, складає: 221,53 х 4 = 886,12. Хоча мінімальна заробітна плата станом на січень 2014 року дорівнює 1 218 грн., що порушує його право на гідний соціальний захист.

Після уточнення позовних вимог позивач просив суд, провести перерахунок розміру щомісячної страхової виплати по відшкодуванню шкоди, починаючи з 01 жовтня 2001 року та враховуючи тарифну ставку робітника 4 розряду для підприємств і цехів з ремонту устаткування, зокрема, автомобілів станом на 01 січня 2001 року, та встановити йому щомісячну страхову виплату з 01 березня 2013 року в розмірі 370,01 грн., з подальшою виплатою щомісячних платежів з урахуванням корегування суми у випадках підвищення заробітної плати надалі, безстроково. Стягнути з Відділення Фонду заборгованість по відшкодуванню шкоди за період з 01 жовтня 2001 року по 31 січня 2014 року в розмірі 16536,83 грн. та заборгованість в розмірі 5815,37 грн., яка була стягнута на підставі рішення Нікопольського міського суду від 28 березня 2001 року з КП «Битовик», але не була виплачена у зв'язку з ліквідацією підприємства та припиненням його державної реєстрації.

Справа неодноразово розглядалась судами різних інстанцій, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 грудня 2014 року скасовано рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 лютого 2014 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 квітня 2014 року, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 грудня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_5 - задоволено частково.

Зобов`язано Відділення Фонду провести перерахунок розміру щомісячної страхової виплати по відшкодуванню шкоди ОСОБА_5, починаючи з 01 жовтня 2001 року, з урахуванням тарифної ставки робітника 4 розряду для підприємств і цехів з ремонту устаткування, зокрема, автомобілів станом на 01 січня 2001 року, та починаючи з 01 березня 2013 року встановити ОСОБА_5 щомісячну страхову виплату у розмірі 370,01 грн. та в подальшому сплачувати йому щомісячні платежі з урахуванням коригування суми у випадках підвищення заробітної плати надалі, безстроково.

Стягнуто з Відділення Фонду на користь ОСОБА_5 заборгованість по сплаті страхових виплат за період з 01 жовтня 2001 року по 31 січня 2014 року в сумі 16536, 83 грн.; заборгованість із відшкодування матеріальної і моральної шкоди в сумі 5456,37 грн. в зв'язку з ліквідацією КП «Битовик» без створення правонаступника, а всього до стягнення - 21 993,20 грн.

В іншій частині позову - відмовлено.

Судові витрати в сумі 243 грн. 60 коп. компенсовано за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

В апеляційній скарзі Відділення Фонду, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду та ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5

Зокрема, апелянт вважає, що позивачем було пропущено строк позовної давності, передбачений ст.225 КЗпП України, доказів поважності причин пропуску строку позивачем не надано.

Судом не враховані положення п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», ч.4 ст.40 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», відповідно до вимог яких, право на одержання виплат проводиться за весь минулий час, але не більше, як за три роки з дня звернення.

Також, судом не взято до уваги, що Відділення Фонду не призначало щомісячну страхову виплату, а тільки продовжило сплачувати раніше призначену страхову виплату, що підтверджує відсутність вини Відділення Фонду.

На думку апелянта, судом першої інстанції безпідставно задоволено позовні вимоги, щодо стягнення з Відділення Фонду суми заборгованості не сплаченої КП «Боровик», оскільки в новій редакції ЗУ «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» не передбачено, виплату Відділенням Фонду заборгованості у разі ліквідації підприємства без правонаступника підприємства, установи, організації.

Крім того, апелянт вважає, що стягнення моральної шкоди з Відділення Фонду в сумі 500 грн., яку не сплатило КП «Боровик», є безпідставним.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що з 05 вересня 1992 року ОСОБА_5 працював у КП «Битовик» малярем із фарбування автомобілів, а з 25 листопада 1992 року переведений на посаду маляра-електрогазозварника 4 розряду з ремонту та фарбування автомобілів, на якій працював до 21 січня 2002 року. (а.с.10)

Відповідно до акта розслідування професійного захворювання форми П-4 від 17 липня 2000 року ОСОБА_5 отримав професійне захворювання у вигляді променевої катаракти обох очей. (а.с.4)

На підставі висновку Дніпропетровської обласної офтальмологічної МСЕК від 05 жовтня 2000 року позивача визнано інвалідом ІІІ групи із втратою працездатності у розмірі 45%. (а.с.5)

У подальшому процент втрати працездатності позивача змінювався та становив з 10 серпня 2002 року 55% (а.с.7) та з 20 серпня 2003 року 25% втрати професійної працездатності безстроково. (а.с.8)

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 березня 2001 року (а.с.11-12) на користь ОСОБА_5 стягнуто з КП «Битовик» одноразову допомогу у розмірі 4950 грн. у рахунок відшкодування шкоди у зв'язку з трудовим каліцтвом, 500 грн. моральної шкоди та судові витрати, а всього - 5 716,37 грн. Крім того, починаючи з 29 серпня 2000 року на його користь стягнуто суму втраченого заробітку у розмірі 49,50 грн. щомісячно та до 29 серпня 2001 року.

Відповідно до довідки начальника департаменту державної виконавчої служби у м. Нікополі та Нікопольському районі КП «Битовик» не здійснило жодних платежів на виконання зазначеного рішення суду. (а.с.13)

22.10.2001 року позивач ОСОБА_5 звернувся до Відділення Фонду із заявою про продовження йому страхових виплат відповідно до особової справи потерпілого. (а.с.132)

Відповідно до постанови Відділення Фонду № 725 від 28 грудня 2001 року КП «Битовик» передало відповідачу особову справу ОСОБА_5 та з квітня 2001 року Відділення Фонду продовжувало сплату йому визначеної судом страхової виплати у розмірі 49,50 грн. (а.с.14,125)

Із довідки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців вбачається, що 30 листопада 2011 року внесено запис про державну реєстрацію припинення КП «Битовик» за спрощеною процедурою, шляхом його ліквідації. (а.с.21-23,35-37)

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_5 посилався на те, що відповідач не вірно визначив розмір страхових виплат позивачу з огляду розмір середньомісячної заробітної плати маляра-електрогазозварювальника у КП «Битовик», у зв'язку з чим Відділення Фонду зобов'язане зробити перерахунок розміру щомісячної страхової виплати по відшкодуванню шкоди, починаючи з 01 жовтня 2001 року та встановити йому щомісячну страхову виплату з 01 березня 2013 року в розмірі 370,01 грн., а також виплатити заборгованість по відшкодуванню шкоди за період з 01 жовтня 2001 року по 31 січня 2014 року в розмірі 16536,83 грн. Крім того, у зв'язку з тим, позивачу не сплачена КП «Битовик» заборгованість у розмірі 5815,37 грн., яка стягнута на підставі рішення Нікопольського міського суду від 28 березня 2001 року, а КП «Битовик» на теперішній час ліквідовано, то з Відділення Фонду має бути стягнута вказана заборгованість.

Ухвалюючи рішення про часткове задовольняючи позову ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив із того, що так як ОСОБА_5 своєчасно не сплачена сума страхової виплати не з його вини, а з вини Відділення Фонду, так саме відповідач повинен був перевірити правильність нарахування страхових виплат при отриманні особової справи позивача і продовжити проводити їх виплати, згідно з законом, відповідач повинен здійснити перерахунок сум щомісячних страхових виплат позивачу за період із 30 серпня 2001 року до 31 січня 2014 року у розмірі 16536,83 грн., виходячи із розміру тарифної ставки робітника 4 розряду для підприємств і цехів з ремонту устаткування на 01 січня 2001 року (183,74 грн.), сплатити заборгованість КП «Битовик» за рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 березня 2001 року, а також щомісячно з 01 березня 2013 року сплачувати позивачу відшкодування шкоди у розмірі 370,01 грн. безстроково, із урахуванням коефіцієнтів коригування суми у випадку підвищення заробітної плати.

Колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Вказаним вимогам закону рішення суду не відповідає з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон), сума щомісячної страхової виплати встановлюється відповідно до ступеня втрати професійної працездатності та середньомісячного заробітку, що потерпілий мав до ушкодження здоров'я. Сума щомісячної страхової виплати не повинна перевищувати середньомісячного заробітку, що потерпілий мав до ушкодження здоров'я.

Згідно з ч. 14 ст. 34 Закону, якщо на час звернення за страховою виплатою документи про заробіток потерпілого до ушкодження здоров'я не збереглися, сума страхової виплати визначається за діючою на час звернення тарифною ставкою (окладом) за професією (посадою) на підприємстві (в галузі), на якому працював потерпілий, або за відповідною тарифною ставкою (окладом) подібної професії (посади), але не менше розміру мінімальної заробітної плати, встановленого на день виплати. Відсутність документів про заробіток підтверджується довідкою роботодавця або відповідного архіву.

Колегія суддів не може погодитись із застосуванням судом до правовідносин, що склалися між сторонами ч. 14 ст. 34 Закону, оскільки поза увагою суду залишилося рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 березня 2001 року, яким визначено втрату заробітку ОСОБА_5 щомісячно у розмірі 49,50 грн.

Визначаючи такий розмір відшкодування втрати ОСОБА_5 заробітку, суд керувався п. 9 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівником ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 472 від 23 червня 1993 року (далі - Правила), які були чинними на час ухвалення рішення.

Відповідно до п. 9 Правил розмір відшкодування втраченого потерпілим заробітку встановлюється відповідно до ступеня втрати професійної працездатності і середньомісячного заробітку, який він мав до ушкодження здоров'я. Утрачений заробіток або його частина відповідно до ступеня втрати професійної працездатності виплачується власником у повному розмірі, тобто без урахування розміру пенсії по інвалідності, а також незалежно від одержуваних потерпілим інших видів пенсій, заробітку (доходу) і стипендії. Визначений розмір втраченого заробітку або відповідна його частина залежно від ступеня втрати потерпілим професійної працездатності коригуванню у бік зменшення не підлягає.

Таким чином, Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області, ухвалюючи рішення від 28 березня 2001 року виходив із розміру середньої заробітної плати, який мав ОСОБА_5 до ушкодження здоров'я.

Як вбачається з матеріалів справи, рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 березня 2001 року ОСОБА_5 не оскаржував, із позовом про визначення нового розміру середньої заробітної плати, яку він мав до ушкодження здоров'я, не звертався.

Відповідно до ст. 29 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, перерахування сум щомісячних страхових виплат і витрат на медичну та соціальну допомогу провадиться у разі: 1) зміни ступеня втрати професійної працездатності; 2) зміни складу сім'ї померлого; 3)підвищення розміру мінімальної заробітної плати у порядку, визначеному законодавством. Перерахування сум щомісячних страхових виплат провадиться також у разі зростання у попередньому календарному році середньої заробітної плати у галузях національної економіки за даними центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики. Таке перерахування провадиться з 1 березня наступного року. При цьому визначена раніше сума щомісячної страхової виплати зменшенню не підлягає.

У запереченнях на позов Відділення Фонду посилалося на те, що особова справа ОСОБА_5 була передана до Відділення Фонду підприємством КП «Битовик» у квітні 2001 року. Відділення Фонду продовжило сплачувати раніше призначену суму страхової виплати у розмірі 49,50 грн., корегуючи її відповідно до чинного законодавства.

Однак, суд першої інстанції належним чином заперечень Відділення Фонду проти позову не перевірив та в порушення ст.213,214 ЦПК України на вищевказані положення Закону уваги не звернув та не вказав у чому полягає вина Відділення Фонду у невиплаті страхової виплати ОСОБА_5, не врахувавши, що Відділення Фонду виплачувало раніше призначену рішенням суду суму страхової виплати у розмірі 49,50 грн., корегуючи її відповідно до чинного законодавства.

Колегія суддів не може погодитись з висновком суду про наявність вини Відділення Фонду у невірному нарахуванні позивачу страхових виплати, який повинен був перевірити правильність нарахування страхових виплат при отриманні особової справи позивача і продовжити проводити їх виплати, згідно з законом, оскільки розмір середньої заробітної плати позивача та розмір виплат ОСОБА_5 у зв'язку з втратою працездатності були визначені Нікопольський міськрайонним судом Дніпропетровської області у рішенні від 28 березня 2001 року і вони не оскаржувались позивачем.

За таких обставин, на думку колегії суддів, знаходять своє підтвердження та заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що Відділення Фонду не призначало щомісячну страхову виплату, а тільки продовжило сплачувати раніше призначену страхову виплату, що підтверджує відсутність вини Відділення Фонду.

Як роз'яснено у п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», з відповідними змінами, при вирішенні спорів щодо перерахування розміру страхових виплат судам необхідно мати на увазі, що воно провадиться лише з підстав і в порядку, передбачених ст. 29 Закону N 1105-XIV. Суди не можуть провадити або зобов'язувати провадити перерахування сум щомісячних страхових виплат і витрат на медичну й соціальну допомогу з інших підстав, зазначених позивачем.

Якщо потерпілому або особам, які мають право на одержання страхових виплат, з вини Фонду своєчасно не визначено чи не виплачено суму страхової виплати, вона виплачується без обмеження будь-яким строком і підлягає коригуванню у зв'язку зі зростанням цін на споживчі товари й послуги у порядку, встановленому ст. 34 Закону України від 24 березня 1995 року «Про оплату праці».

З матеріалів справи вбачається, що Відділення Фонду щорічно здійснювало перерахування сум щомісячних страхових виплат у порядку, передбаченому ст. 29 вищевказаного Закону.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_5 про зобов'язання відповідача здійснити перерахунок призначеної йому щомісячної страхової виплати та стягнення заборгованості по страховим виплатам у розмірі 16536,83 грн.

Вирішуючи питання щодо позовних вимог ОСОБА_5 до Відділення Фонду про стягнення заборгованості КП «Битовик» у розмірі 5815,37 грн., яка була стягнута з підприємства на підставі рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 березня 2001 року, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч.9 ст.111 ЦК України виплата грошових сум кредиторам юридичної особи, що ліквідується, у тому числі за податками, зборами, єдиним внеском на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та іншими коштами, що належить сплатити до державного або місцевого бюджету, Пенсійного фонду України, фондів соціального страхування, провадиться у порядку черговості, встановленому статтею 112 цього Кодексу. У разі недостатності в юридичної особи, що ліквідується, коштів для задоволення вимог кредиторів ліквідаційна комісія (ліквідатор) організовує реалізацію майна юридичної особи.

Із матеріалів справи вбачається, що на виконанні у державної виконавчої служби у м.Нікополі та Нікопольському районі Дніпропетровської області перебував виконавчий лист № 2-1141, виданий 8 квітня 2001 року Нікопольським міськрайонним судом, про стягнення з КП «Битовик» грошових коштів на загальну суму 6310,37 грн. на користь ОСОБА_5 (а.с.13)

Згідно з листа №538 від 06 лютого 2002 року вищевказаний виконавчий лист було направлено Міським відділом державної виконавчої служби Нікопольського міського управління юстиції для виконання ліквідатору КП «Битовик». (а.с.133)

Таким чином, колегія суддів вважає доведеним той факт, що позивач ОСОБА_5 звертався до звертався до ліквідаційної комісії КП «Битовик» з вимогами щодо виконання рішення суду та погашення заборгованості, однак відомостей про виплату йому грошових коштів по вказаному виконавчому листу матеріали справи не містять. Згідно довідки держаної виконавчої служби у м.Нікополі та Нікопольському районі Дніпропетровської області від №16043 від 22.05.2006 року (а.с.13) виплати за виконавчим листом № 2-1141 виданим 8 квітня 2001 року Нікопольським міськрайонним судом, про стягнення з КП «Битовик» грошових коштів на загальну суму 6310,37 грн. на користь ОСОБА_5, не проводилися.

Із довідки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців вбачається, що 30 листопада 2011 року внесено запис про державну реєстрацію припинення КП «Битовик» за спрощеною процедурою, шляхом його ліквідації без правонаступника.

Відповідно до п.3 розділу XІ «Прикінцеві положення» вищевказаного Закону уся заборгованість потерпілим на виробництві та членам їх сімей, яким до набрання чинності цим Законом підприємства, установи та організації не відшкодували матеріальної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я, виплачується цими підприємствами, установами і організаціями, а в разі їх ліквідації без правонаступника Фондом соціального страхування від нещасних випадків.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що стягнення моральної шкоди з Відділення Фонду в сумі 500 грн., яку не сплатило КП «Боровик», є безпідставним, оскільки п.3 розділу XІ «Прикінцеві положення» Закону передбачено відшкодування за рахунок Фонду лише матеріальної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я.

Доводи апеляційної скарги про те, що неможливість стягнення з Відділення Фонду суми заборгованості з матеріальної шкоди не сплаченої КП «Боровик», оскільки в новій редакції ЗУ «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» не передбачено, виплату Відділенням Фонду заборгованості у разі ліквідації підприємства без правонаступника підприємства, установи, організації, колегія суддів не може взяти до уваги, оскільки за положенням ч.1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи, а відповідно до ч.1,3 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Оскільки на момент виникнення спірних правовідносин, діяла редакція п.3 розділу XІ «Прикінцеві положення» Закону, яка передбачала обов'язок Фонду виплачувати заборгованість перед потерпілими на виробництві з матеріальної шкоди підприємств, які ліквідувались без правонаступника, вказані доводи апеляційної скарги відповідача є безпідставними.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про можливість частково задовольнити позовні вимоги ОСОБА_5 в цій частині та стягнути з Відділення Фонду на користь позивача заборгованість із відшкодування матеріальної шкоди, яка визначена рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 березня 2001 року у сумі 4956,37 грн. (4950 грн. - одноразова допомога + 6,37 грн. - витрати на проїзд до місця лікування), а у задоволенні вимог ОСОБА_5 про стягнення моральної шкоди у розмірі 500 грн. та витрат на правову допомогу у сумі 260 грн., відповідно до вказаного рішення суду, на думку колегії суддів, слід відмовити.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки позивач ОСОБА_5 звільнений від сплати судового збору, то відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України, з відповідача Відділення Фонду на користь держави підлягає стягненню судовий збір за розгляд справи судом першої інстанції, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог,у розмірі 243,60 грн.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга має бути задоволена частково, а рішення суду підлягає скасуванню, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_5

Керуючись ст.ст. 303, 307, п. 4 ч. 1 ст. 309, ст.ст. 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м.Нікополі Дніпропетровської області задовольнити частково.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 грудня 2015 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_5 до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Нікополі Дніпропетровської області про стягнення заборгованості із відшкодування матеріальної шкоди - задовольни частково.

Стягнути з Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Нікополі Дніпропетровської областіна користь ОСОБА_5заборгованість із відшкодування матеріальної шкоди у сумі 4956,37 грн.

У задоволенні інших позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м.Нікополі Дніпропетровської області на користь держави судовий збір за розгляд справи судом першої інстанції у розмірі 243,60 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: А.П. Барильська

Судді: І.Є. Ляховська

Л.В. Михайлів