Справа № 466/8197/15 Головуючий у 1 інстанції: Свірідова В.В.
Провадження № 22-ц/783/5607/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Н. О.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О. М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

з участю: представника ПАТ «ПриватБанк» -ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 11 липня 2016 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулось в суд з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором № DNH4KS11760202 від 24.11.2005 року у розмірі 42 917,77 грн. та 1 218,00 судового збору. Оскаржуваним рішенням в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 24 листопада 2005 року за період з 24.11.2005 р. по 29.02.2016р. в сумі 42 917 грн.77 коп. відмовлено за безпідставністю позовних вимог.

Рішення в апеляційному порядку оскаржило ПАТ КБ «ПриватБанк»,вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції послався на судовий наказ Шевченківського районного суду м. Львова від 26.02.2009 року, згідно якого з відповідача була стягнута заборгованість у розмірі 10251.66 грн. Проте, судом першої інстанції не було враховано , що сума заборгованості, яка підлягала стягненню з відповідачки за судовим наказом, була врахована при поданні банком позовної заяви, а відтак, позивач надав розрахунок заборгованості, яка не погашена боржником на теперішній час у розмірі 42 917.77 грн. Враховуючи те, що в матеріалах справи відсутні належні докази погашення кредитної заборгованості за договором, апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника ПАТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду не відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

За загальними положеннями ЦПК України обов»язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Відмовляючи у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» суд першої інстанції виходив з безпідставності позовних вимог.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до ст.509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі ст. ст. 526, 530, 611, 612 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог закону, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту обо інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов»язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У разі порушення зобов»язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов»язання або не виконав його у строк, встановлений договором.

Згідно зі ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

У відповідності із ч.2 ст.1050 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 Цивільного кодексу України.

Згідно зі ст.629 ЦК України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1. ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Одним із видів порушення зобов»язання є прострочення невиконання зобов»язання в обумовлений сторонами строк.

Якщо в зобов»язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Судом першої інстанції встановлено, що 24.11.2005 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_3 укладено договір №DNH4KS11760202, за умовами якого ОСОБА_3 отримала кредит у розмірі 2849.51 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25,08 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання кредиту фізичним особам «Розстрочка» складає між нею і Банком Договір, що підтверджується її підписом у заяві.

ПАТ КБ «ПриватБанк» свої зобовязання за договором виконав в повному обсязі, надавши ОСОБА_3 кредитні кошти у розмірі, встановленому договором. Отримання кредитних коштів відповідачкою не заперечувалося.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до судових наказів, виданих Шевченківським районним судом м. Львова 26.02.2009 року та 01.04 .2009 року, з відповідачки стягнуто заборгованість у розмірі 10251.66 грн. та 10934.80 грн. Із заяви ЗАТ КБ «ПриватБанк» від 23.03.2009 року вбачається, що банк звернувся із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_3 10934.80 грн. заборгованості за кредитним договором, яка склалася у неї станом на 11.02.2009 року.

Судом також встановлено, що ухвалою судді від 10.07.2014 року судовий наказ, виданий 01.04.2009 року про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості на суму 10934.80 грн. - скасований.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції посилався на повідомлення Головного Управління Пенсійного Фонду України у Львівській області, якими підтверджується те, що з пенсії ОСОБА_3 проводяться стягнення заборгованості відповідно до вищезгаданих судових наказів.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Шевченківського районного суду м.Львова від 10.07.2014 року, судовий наказ від 01.04.2009 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь ЗАТ КБ «ПриватБанк» 10934.80 грн. заборгованості скасований, а відтак чинним є судовий наказ від 26.02.2009 року про стягнення з ОСОБА_3 10251.66 грн. заборгованості за кредитним договором. .

Відмовляючи у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» суд першої інстанції посилався на те, що позивачем, всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України, не доведено належними та допустимими доказами, розміру заборгованості за кредитним договором, яка склалася у відповідачки у зв»язку з невиконанням нею зобов»язань за кредитним договором по сплаті кредитних коштів та відсотків за користування кредитними коштами, що на думку суду першої інстанції свідчить про безпідставність позовних вимог..

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Матеріалами справи встановлено, що у зв»язку з невиконанням відповідачкою зобов»язань за кредитним договором, а саме, п.п. 3.2.2, 3.2.3 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Рострочка») (Стандарт), непогашенням кредиту у порядку та строки відповідно до Заяви, несплати відсотків за користування кредитом відповідно до Заяви та п.п. 4.1, 4.2 Умов, у відповідачки склалася заборгованість.

З наданого ПАТКБ «ПриватБанк» розрахунку заборгованості за договором №№DNH4KS11760202 від 24.11. 2005 року , укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 станом на 18.05.2015 року вбачається, що заборгованість ОСОБА_3 за кредитним договором становить 50649.54 грн., з яких: заборгованість за кредитом 1809.91 грн., заборгованість по відсотках 10989.57 грн., 37850.06 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобов»язань за договором; 2519.89 грн. штраф, нарахований відповідно до п. 5.3 Умов та правил надання банківських послуг. Розмір заборгованості нараховано за період з 12.12.2005 року до 18.09.2015 року.

З прохальної частини позовної заяви вбачається, що ПАТ КБ «ПриватБанк», з врахуванням нескасованого судового наказу від 26.02.2009 року, просить стягнути з ОСОБА_3 заборгованість у розмірі 42917.77 грн. Тобто, заборгованість, яка склалася у ОСОБА_3 станом на 18.09.2015 року, зменшено на 10251.66 грн., які стягнуто з ОСОБА_3 згідно з судовим наказом від 26.02.2009 року.

Тобто, сума заборгованості, яка підлягала стягненню згідно з судовим наказом Шевченківського районного суду м. Львова від 26.02.2009 року, до суми заборгованості, яку позивач просив у позовній заяві стягнути з відповідачки, ПАТ КБ «ПриватБанк» не включалася.

Відповідачкою, всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України, не надано належних та допустимих доказів виконання нею судових наказів та підтвердження сплати нею заборгованості за кредитом, що підлягала стягненню згідно з судовими наказами.

Наданий ПАТ КБ «ПриватБанк» розрахунок відповідачкою не спростований, такий нею не заперечується, відповідачкою, всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України не надано іншого розрахунку на спростування розрахунку, наданого ПАТ КБ «ПриватБанк».

Відповідачка, всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України, не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження внесення нею на рахунок ПАТ КБ «ПриватБанк» коштів для погашення кредиту, на спростування наданого банком розрахунку заборгованості за кредитним договором за вказаний період.

З врахуванням положень ч.3 ст. 267 ЦК України, відповідно до якої наслідки спливу позовної давності можуть бути застосовані судом лише за заявою сторони у спорі, суд не вправі застосувати наслідки спливу позовної давності та відмовити в задоволенні позовних вимог в частині вимог про стягнення заборгованості за період, що перевищує трьохрічний строк позовної давності по стягненню основної суми заборгованості та заборгованості по сплаті відсотків, та річного строку позовної давності, передбаченого до вимог про стягнення пені, оскільки відповідачка не зверталася до суду із заявою про застосування наслідків спливу позовної давності.

За вищенаведеного, колегія суддів приходить до висновку, що з ОСОБА_3 слід стягнути на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 42917.77 грн. заборгованості за кредитним договором №DNH4KS11760202 від 24.11. 2005 року , укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3, яка склалася у неї станом на 18.05.2015 року.

Відповідно до ч.1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення:1) неповне з»ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Керуючись ст. 303, п.2 ч.1 ст. 307, ст.ст. 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» - задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 11 липня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 42917.77 грн. заборгованості за кредитними договором.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 2557.80 грн. судових витрат.

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням апеляційного суду законної сили.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Ванівський О.М.

ОСОБА_4