Провадження № 4-с/761/297/2016
У Х В А Л А

Іменем України

30 вересня 2016 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого: судді - Притули Н.Г.

при секретарях: Лукянчук А.О., Личак М.К.,

за участю представника скаржника: ОСОБА_1,

державного виконавця: Малівської Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за скаргою ОСОБА_2, заінтересовані особи - старший державний виконавець відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві Малівська Наталія Іванівна, ОСОБА_4 про визнання бездіяльності державного виконавця неправомірною та скасування постанови про закінчення виконавчого провадження №43119476,-

В С Т А Н О В И В:

08 серпня 2016 року до суду надійшла зазначена скарга.

В скарзі скаржник просить: постанову старшого державного виконавця ВДВС Дарницького РУЮ в м.Києві Малівської Н.І. від 30.03.2015 року про закінчення виконавчого провадження визнати неправомірною та скасувати, а бездіяльність державного виконавця визнати незаконною; зобов'язати старшого державного виконавця ВДВС Дарницького РУЮ в м.Києві Малівську Н.І. продовжити виконавче провадження за виконавчим листом за №2610/10285/2012, що виданий Шевченківським районним судом м.Києва 29.11.2013 року.

Вимоги скарги обґрунтовані тим, що на підставі рішення Шевченківського районного суду м.Києва за яким з ОСОБА_4 на користь заявниці стягнуто 132 636,00 грн. видано виконавчий лист, який був пред'явлений до виконання. Як зазначає заявниця, 29.07.2015 року отримано копію постанови про закінчення виконавчого провадження від 30.03.2016 року. Як зазначає заявниця, рішення суду не виконано, постанова державного виконавця є неправомірною та підлягає скасуванню на тій підставі, що після відкриття виконавчого провадження державним виконавцем не в повному обсязі здійснювались виконавчі дії для виконання рішення суду та отримання стягнутих сум.

В судовому засіданні представник заявника скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Державний виконавець в судовому засіданні скаргу не підтримала та просила відмовити в її задоволенні на тій підставі, що вона провела всі необхідні виконавчі дії, а тому підстави для скасування постанови відсутні.

Боржник - ОСОБА_4 в судове засідання не з'явився, хоча належним чином повідомлявся про судове засідання.

А тому у відповідності до положень ст.169 ЦПК України суд продовжив розгляд справи у відсутність боржника.

Вислухавши представника заявника, державного виконавця, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення скарги за наступних підстав.

Відповідно до частини п'ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов'язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Згідно ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження", передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб (ч.1 ст.6 Закону України «Про виконавче провадження»).

Статтею 11 цього ж Закону встановлено, що державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Як встановлено в судовому засіданні, 12 листопада 2012 року Шевченківський районний суд м.Києва розглянув справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ПП «РБУ-2», треті особи: ОСОБА_5, орган опіки та піклування Шевченківської районної в м.Києві ради, прокуратура Шевченківського району м.Києва про відшкодування шкоди за яким стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду в розмірі 132 636,00 грн.

Рішення набрало законної сили та 29.11.2013 видано виконавчий лист.

Постановою від 07.05.2014 року державного виконавця Дарницького РУЮ в м.Києві Маріуци Т.В. відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа.

Як вбачається з матеріалів виконавчого провадження, державний виконавець під час виконання рішення суду робив запити щодо матеріального становища боржника, та було встановлено, що боржнику належить на праві власності два автомобілі на які було накладено арешт постановою державного виконавця.

Іншого майна під час вчинення виконавчих дій розшукано не було.

В зв'язку з оголошеним розшуком автомобілів постановою від 28.08.2014 року було зупинено провадження до розшуку автомобілів.

Суду не було надано доказів, що державний виконавець звертався до правоохоронних органів щодо результатів розшуку автомобілів та не було надано відповідних листів.

Крім того, було встановлено, що ОСОБА_4 не є власником пакетів акцій емітентів та не має у власності нерухомого майна.

Державний виконавець пояснила, що запити до бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна вона не направляла.

Також, як вбачається з копії виконавчого провадження, державний виконавець готувала виклики боржнику, проте суду не надано доказів, що вони направлялись боржнику та були ним отримані.

Постановою від 30.03.2016 року старший державний виконавець відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м.Києві закінчено виконавче провадження за вказаним виконавчим листом на підставі п.10 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження».

Як зазначено в постанові, згідно акту державного виконавця від 02.07.2015 року виходом за адресою вказаною у виконавчому документі по АДРЕСА_1 встановлено майно, що належить боржнику та підлягає опису та арешту відсутнє, боржника також не розшукано. Згідно відповіді УПФУ у м.Києві боржник не отримує пенсію, згідно відповіді ДПС інформація про джерела отримання доходів боржника - відсутня, та відкритих рахунків немає. З метою забезпечення виконання рішення накладено арешти на все рухоме та нерухоме майно в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна та Державному реєстрі обтяжень рухомого майна. Боржника оголошено в розшук. Боржник проживає за адресою: АДРЕСА_2, що по територіальності відноситься до ВДВС Вишгородського РУЮ. Виконавчий документ направляється за місцем проживання боржника. Стягнень не проводилось.

Відповідно до ч.2 ст.30 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний провести виконавчі дії з виконання рішення протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, а з виконання рішення немайнового характеру - у двомісячний строк. Строк здійснення виконавчого провадження не включає час відкладення провадження виконавчих дій або зупинення виконавчого провадження на період проведення експертизи чи оцінки майна, виготовлення технічної документації на майно, реалізації майна боржника, час перебування виконавчого документа на виконанні в адміністрації підприємства, установи чи організації, фізичної особи, фізичної особи - підприємця, які здійснюють відрахування із заробітної плати (заробітку), пенсії та інших доходів боржника.

Стаття 49 Закону України «Про виконавче провадження» визначає у яких випадках виконавче провадження підлягає закінченню. Зокрема у відповідності до п.10 ч.1 зазначеної статті, у випадку направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби.

Таким чином суд вважає, що державним виконавцем було відкрито виконавче провадження та відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження» здійснено не всі можливі дії направлені на виконання виконавчого листа Шевченківського районного суду міста Києва від 29.11.2013 року про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 грошових коштів в сумі 132 636,00 грн.

Зокрема, державним виконавцем не надано суду доказів, що постанова про відкриття виконавчого провадження була направлена Боржнику та ним отримана; направлення викликів Боржнику, хоча в матеріалах виконавчого провадження містяться їх копії; не було надано доказів, що державним виконавцем зроблені запити щодо місця реєстрації боржника; до органів державної фіскальної служби щодо отриманих доходів та наявності відкритих рахунків; до органів пенсійного фонду України про отримані пенсії (так як боржник є особою пенсійного віку).

Отже, враховуючи, що в судовому засіданні встановлено, що державний виконавець в повному обсязі не здійснила виконавчі дії з примусового виконання виконавчого листа, постанова про закінчення виконавчого провадження є передчасною, а тому суд приходить до висновку про задоволення скарги та скасування оскаржуваної постанови.

Стаття 51 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що у разі якщо постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або керівником відповідного органу державної виконавчої служби або якщо до державного виконавця надійшло рішення суду про скасування заходів до забезпечення позову, а також у разі повернення виконавчого документа з іншого відділу державної виконавчої служби, виконавче провадження підлягає відновленню протягом трьох робочих днів з дня надходження рішення суду, виконавчого документа чи постанови керівника відповідного органу державної виконавчої служби. Про відновлення виконавчого провадження державний виконавець виносить постанову, копії якої не пізніше наступного дня надсилаються до суду, який визнав незаконною постанову державного виконавця, сторонам, а також органу (посадовій особі), який видав виконавчий документ.

А тому відсутні законом передбачені підстави для задоволення скарги в частині зобов'язання державного виконавця продовжити виконавче провадження за виконавчим листом.

Відповідно до вимог ст.383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Згідно зі ст.387 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.

Отже, даючи юридичну оцінку зібраним по справі доказам, враховуючи, що державним виконавцем не вжиті всі передбачені законом заходи для належного виконання рішення суду, суд приходить до висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню, а постанова про закінчення виконавчого провадження - скасуванню.

На підставі вищевикладеного та керуючись Законом України «Про виконавче провадження», ст.ст.383-389 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Скаргу ОСОБА_2, заінтересовані особи - старший державний виконавець відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві Малівська Наталія Іванівна, ОСОБА_4 про визнання бездіяльності державного виконавця неправомірною та скасування постанови про закінчення виконавчого провадження №43119476 - задовольнити частково.

Визнати неправомірною та скасувати постанову державного виконавця відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві Малівської Наталії Іванівни від 30.03.2016 року про закінчення виконавчого провадження (ВП №43119476).

В іншій частині вимоги скарги задоволенню не підлягають.

Ухвала може бути оскаржена протягом п'яти днів з дня її проголошення через Шевченківський районний суд м.Києва до Апеляційного суду м.Києва.

СУДДЯ: Н.Г.Притула