Справа № 465/9958/13 Головуючий у 1 інстанції: Мартинишин М.О.
Провадження № 22-ц/783/1785/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Р. П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Цяцяка Р.П.,

суддів Зверхановської Л.Д. і ОСОБА_2,

при секретарі Цапові П.М.,

за участю ОСОБА_3 - представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, представника ОСОБА_4, на рішення Франківського районного суду м. Львова від 18 грудня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, третя особа: опікунська рада Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, про поділ спільного майна подружжя, в кінцевій редакції позовних вимог якого просила суд визнати за нею право власності на:

- 1/2 частки приміщення магазину загальною площею 88.7 кв.м, розташованого за адресою: м.Львів, вул. Л.Українки, 7, що включає у відповідності до Висновку №16/14с інженерно-технічного дослідження від 14.14.2014 року приміщення під літ. 2-8 площею 17.7 кв.м. та під літ. 2-9 площею 22.8 кв.м., загальною площею 40,5 кв.м., на суму 1 774 891 грн. 27 коп. з виплатою їй ОСОБА_4 компенсації у звязку з відхиленням від ідеальної частки в сторону її зменшення, в сумі 168 724 грн. 23 коп.;

- 1/2 частку квартири № 51 на вул. Єфремова, 37 у м.Львові;

- 1/2 частку земельної ділянки розміром 0,053 га в селі Липники Поршнянської сільської ради,

а також залишити у спільній сумісній власності:

- автомобіль Toyota Carina легковий седан, бензиновий з робочим обємом 1998 куб.см., 1994 року випуску, номерний знак НОМЕР_1, ідентифікаційний номер кузова НОМЕР_2;

- автомобіль Mitsubishi Pajero, номерний знак НОМЕР_3, легковий седан, 2008 року випуску, з робочим обємом 3200 см.куб., ідентифікаційний номер кузова НОМЕР_4 вартістю 376 779 грн. 97 коп. (в подальшому «спірне приміщення магазину», «спірна квартира», «спірна земельна ділянка», «спірні автомобілі»).

Позовні вимоги обгрунтовувалися тим, що з 13.11.1993 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який 06.11.2013 року було розірвано за рішенням суду. В період шлюбу і до моменту фактичного припинення ведення спільного господарства вони набули у спільну сумісну власність наступне майно: 15.09.2004 року спірну квартиру; меблі і домашню техніку, картини, книги, відео- та аудіоматеріали; 26.12.2005 року - спірне приміщення магазину; 05.11.1996 року спірну земельну ділянку; спірні автомобілі Mitsubishi Pajero та Toyota Carina, а також автомобіль Тоуоtа Avensis, державний реєстраційний номер НОМЕР_5, 2007 року випуску.

Вважає, що має право на частку у спірному майні, оскільки таке придбано сторонами спору під час їхнього шлюбу за спільні кошти, а у добровільному порядку сторони це майно поділити не можуть (т.1, а.с. 2-5, 98; т.2, а.с. 3-4, 105-106, 121-123).

Оскаржуваним рішенням позов задоволено.

В порядку поділу спільного майна подружжя визнано право власності та виділено в натурі ОСОБА_5 1/2 частку приміщення магазину загальною площею 88.7 кв.м, розташованого за адресою: м.Львів, вул.Л.Українки, 7, що включає у відповідності до Висновку № 16/14с інженерно-технічного дослідження від 14.14.2014 року приміщення під літ. 2-8 площею 17.7 кв.м. та під літ. 2-9 площею 22.8 кв.м., загальна площа 40,5 кв.м., на суму 1 774 891 грн. 27 коп.

Стягнуто з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_5 компенсацію у звязку з відхиленням від ідеальної частки в сторону її зменшення 168 724 грн. 23 коп.

Визнано за ОСОБА_5 та ОСОБА_4 право власності по 1/2 частині квартири № 51 за адресою: вул.Єфремова, 37 у м.Львові, та по 1/2 частині земельної ділянки, розміром 0,053 га, розташованої на території села Липники Поршнянської сільської ради Пустомитівського району Львівської області за кожним, залишивши квартиру та земельну ділянку у спільній частковій власності сторін.

Залишено у спільній сумісній власності ОСОБА_5 та ОСОБА_4:

- автомобіль Toyota Carina легковий седан, бензиновий з робочим обємом 1998 куб.см., 1994 року випуску, реєстраційний № НОМЕР_1, ідентифікаційний номер кузова НОМЕР_2;

- автомобіль Mitsubishi Pajero, реєстраційний №ВС8754СР легковий седан, 2008 року випуску, з робочим обємом 3200см.куб., ідентифікаційний номер кузова НОМЕР_4.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 судові витрати по справі в сумі 3 441 грн. судового збору, 1 200 грн. за проведення товарознавчих експертиз двох автомобілів, 8 020 грн. за проведення експертиз щодо оцінки приміщень та можливості їх поділу, 49,20 грн. банківської комісії, а всього 12 710 грн. 20 коп.(т.2, а.с. 128-135).

Дане рішення оскаржила представник відповідача.

Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, покликаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, та на порушення норм матеріального і процесуального права.

Стверджує, що все спірне майно було придбано за кошти відповідача, оскільки позивачка «більшу частину часу перебувала у розїздах за кордоном».

Також стверджує, що судом були проігноровані клопотання про витребування доказів, а саме: інформації про доходи позивачки, про її рахунки в банках, а також покази свідків.

Звертає увагу на те, що відповідач заперечував проти присудження йому грошової компенсації за частку у спірному приміщенні магазину, а позивачка і не внесла на депозитний рахунок суду коштів в якості такої грошової компенсації, а відтак вважає неправомірним поділ між сторонами спору згаданого приміщення магазину в натурі.

Стверджує, що на момент ухвалення оскаржуваного рішення частина спірного приміщення магазину вже була зруйнованою і його площа становила вже не 88,7 кв.м., а 57,2 кв.м., що стверджується довідкою та копією технічного паспорту (т.2, а.с. 137-141).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта на підтримання доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Статтями 10 і 60 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості і що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а ч.3 ст. 61 ЦПК України що обставини, встановлені судовим рішенням у (зокрема) цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Статтею 60 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) і що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом спільної сумісної власності подружжя.

Системний аналіз статтей 57 і 60 СК України в їх сукупності свідчить про те, що обовязок доведення тієї обставини, що набуте за час шлюбу спірне майно було набуте саме за кошти, які належали одному із подружжя особисто, покладається саме на ту особу, яка таке стверджує.

Матеріалами справи стверджується, що ОСОБА_4 звертався до суду з позовом до ОСОБА_5 про встановлення факту припинення між ними фактичних шлюбних відносин з 01 вересня 2001 року та про визнання його особистою приватною власністю спірних приміщення магазину, квартири та автомобілів (що є предметом даного спору), однак рішенням Франківського районного суду м. Львова від 30 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 23 червня 2015 року, ОСОБА_4 у задоволенні цього позову було відмовлено. В ході розгляду цієї справи судами було встановлено, що спірні приміщення магазину, квартира та автомобілі були придбаними ОСОБА_4 в період шлюбу з ОСОБА_5, а відтак такі у відповідності до ст. 60 СК України є такими, що належать їм на праві спільної сумісної власності (т.2, а.с. 78-81).

З урахуванням вище наведеного, доводи апеляційної скарги стосовно того, що все спірне майно було придбано за кошти відповідача, оскільки позивачка «більшу частину часу перебувала у розїздах за кордоном», до уваги прийматися не можуть.

За змістом частин 4 і 5 ст. 71 СК України, а також статті 365 ЦК України, згадані норми матеріального права регламентують припинення права на частку у спільному майні (в тому числі подружжя) за вимогою інших співвласників у випадках, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сімї (ст. 365 ЦК України).

В той же час, як вбачається з Висновку № 16/14с інженерно-технічного дослідження від 14.14.2014 року, експертом було запропоновано варіант поділу спірного приміщення магазину на вул. Лесі Українки, 7 у м. Львові зі зміною ідеальних часток сторін (по 1/2 за кожним) на реальні частки (46/100 та 54/100), що свідчить про те, що згадане спірне приміщення магазину не є неподільним та про можливість виділення частки кожному із його співвласників (сторонам по справі) в натурі (т.2, 10-23).

З урахуванням вище згаданого Висновку ... судом і було виділено позивачці в натурі лише її частку у спірному приміщенні магазину. Відтак, підстави для присудження відповідачу грошової компенсації замість його частки у спірному приміщенні магазину (а відповідно попереднє внесення позивачкою відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду) були відсутніми, оскільки інша частка у цьому приміщенні в натурі залишилась на праві власності за ним, а тому доводи апеляційної скарги і в цій частині до уваги прийматися не можуть.

Частиною 3 ст. 13 ЦК України встановлено, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах, а частиною 3 ст. 16 ЦК України що суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень (зокрема) згаданої частини 3 ст. 13 цього Кодексу.

Даний позов ОСОБА_5 було подано до суду 21.10.2013 року і вже первісна редакція позовних вимог містила вимогу про виділення позивачці її частки у спірному приміщенні магазину загальною площею 88,7 кв.м. (т.1, а.с. 4).

Станом на день візуального огляду спірного приміщення магазину експертом (07.11.2014 року) загальна площа цього магазину відповідала площі, яка зазначена у правовстановлюючих документах на це приміщення, а саме 88,7 кв.м. (т.2, а.с. 10-23).

Станом на день ухвалення судом оскаржуваного рішення (18.12.2015 року) відповідачем і його представником (які, як вбачається з журналу судового засідання, особисто приймали участь у судовому засіданні 18.12.2015 року; т.2, а.с. 124-125) не було повідомлено суд про те, що частину спірного приміщення магазину ніби-то зруйновано (ким і при яких обставинах ?), і посилання на це міститься лише у доводах апеляційної скарги.

При цьому доказів про те, що у звязку з вище наведеними обставинами було внесено відповідні зміни до правовстановлюючих документів на спірне приміщення магазину (в частині зменшення його площі), апелянтом до суду подано не було.

За вище наведених обставин доводи апеляційної скарги стосовно зменшення площі спірного приміщення магазину також до уваги приматися не можуть.

Відтак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування відсутні і апеляційну скаргу на нього, яка не спростовує висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308, 314 ч.1 п.1, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, представника ОСОБА_4, відхилити та залишити рішення Франківського районного суду міста Львова від 18 грудня 2015 року без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий:

Судді: