Коростишівський районний суд Житомирської області
Справа № 280/1125/16-ц
Провадження № 2/280/743/16
26 вересня 2016 року м.Коростишів
Коростишівський районний суд Житомирської області в складі :
головуючого судді Василенка Р.О.
із секретарем Бех І.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Коростишеві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості ,-
В судове засідання позивач не зявилась, надала заяву, в який просить розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, не заперечує проти заочного порядку розгляду справи.
В судове засідання відповідач не зявився, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлений, про що свідчить повідомлення відділення звязку та розписка про особисте отримання судової повістки, про поважність причини неявки суд не сповістив, з будь-якими заявами, клопотаннями не звертався, а тому суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності відповідача.
Враховуючи незаперечення позивача, суд ухвалив проводити по справі заочний розгляд.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав.
Судом встановлено, що між сторонами було укладено договір позики на суму 4000 доларів США, що підтверджується оригіналом розписки ОСОБА_2 від 19.05.2016, в якій останній вказав, що взяв у ОСОБА_1 у позику вказану суму коштів терміном на один місяць та зобовязався повернути її до 20.06.2014.
За змістом ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду і якості.
За змістом ч.2 ст.1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Така правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 року в справі №6-79цс14.
Відповідно до ст.545 ЦК України на позикодавця, як кредитора, покладається обовязок підтвердити прийняття виконання. Позикодавець повинен видати позичальникові розписку про отримання виконання або повернути отриманий при укладенні договору борговий документ (розписку тощо), або ж зробити відмітку на борговому документі про виконання. Знаходження боргового документу у боржника посвідчує припинення зобовязання, поки не доведено інше.
Боргова розписка знаходиться у позикодавця, надана суду як письмовий доказ про невиконання боржником зобовязання за договором позики.
Відповідно до змісту ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу у урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.
У пункті 18 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам розяснено, що за змістом статті 552, частини другої статті 625 ЦК України інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобовязання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Оскільки індекс інфляції - показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні, то норми статті 625 Цивільного кодексу України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, яке визначено договором у гривні.
Як вбачається з боргової розписки сторонами не визначено гривневого еквіваленту до суми позики станом на день отримання коштів позичальником (на день складання розписки).
А отже, оскільки предметом договору позики є іноземна валюта - долар США, враховуючи певне зростання курсу останнього по відношенню до національної валюти, проте, не знецінення його, на спірні правовідносини частина ч.2 ст.625 ЦК України щодо нарахування інфляційних втрат не поширюється.
Проте, вимога позивача про стягнення трьох відсотків річних є обґрунтованою, а тому підлягає задоволенню. Відповідачем сума позики не повернута у визначений сторонами строк у повному обсязі, період прострочення виконання становить 787 днів з 21.06.2014 по 15.08.2016, отже розмір 3% річних становить 220,68 доларів США, що у національній валюті складає 5526,75 грн. за курсом НБУ.
Відповідно до ч.1 ст.533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.
Разом із тим ч.2 ст.533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.
Згідно з ч.3 ст.533 ЦК України використання іноземної валюти, як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом.
Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобовязання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і фактичного його виконання є національна валюта України гривня. Дану правову позицію викладено в постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 року у справі 6-79цс14.
Відповідно до ст.ст.79,88 ЦПК України суд стягує з відповідача також судові витрати позивача пропорційно до задоволених позовних вимог в сумі 806,59 грн.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.545,625,1046,1047 ЦК України, ст.ст. 10,11,58,60,88,209,212,213,214,215,218, 224-228 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 806 грн. 59 коп.
В решті позовних вимог відмовити за безпідставністю.
Заочне рішення може бути переглянуте Коростишівським районним судом Житомирської області за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Інші учасники мають право оскаржити дане заочне рішення до апеляційного суду Житомирської області через Коростишівський районний суд Житомирської області протягом десяти днів з дня проголошення рішення.
Суддя Р.О.Василенко