Справа №592/950/16-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/1594/16 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2016 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Кононенко О. Ю.,

суддів - Рибалки В. Г. , Бойка В. Б.

за участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 та ОСОБА_5

на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 18 серпня 2016 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання права власності на 1/2 частину жилого будинку та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/2 частину квартири,

в с т а н о в и л а:

28 січня 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи свої уточнені вимоги тим, що за час подружнього життя з ОСОБА_6 був придбаний жилий будинок з надвірними та господарськими будівлями у м. Суми по вул. 5 Продольна, 10, який розташований на земельній ділянці, площею 600 кв.м. 16 червня 2005 року шлюб між ними був розірваний, після чого ОСОБА_6 уклав шлюб з відповідачем, а 10 серпня 2015 року помер. Все своє майно ОСОБА_6 заповів ОСОБА_5, проте заявник вважає, що 1/2 частина жилого будинку набута за час шлюбу з померлим і є їх спільною сумісною власністю, а тому просить визнати за нею право власності на 1/2 частину цього будинку.

22 березня 2016 року ОСОБА_5 звернулася до ОСОБА_3 із зустрічним позовом, мотивуючи свої уточнені вимоги тим, що з 05 листопада 2010 року і до смерті ОСОБА_6, вона перебувала з ним у зареєстрованому шлюбі. До вступу з нею у шлюб, ОСОБА_6 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3, а за час їх спільного життя була придбана квартира АДРЕСА_1. У зв'язку з цим, в останній редакції уточненої позовної заяви, просила визнати за померлим її чоловіком, за час його життя, право власності на 1/2 частину цієї квартири.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 18 серпня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено у звязку з пропуском строку позовної давності.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено за необґрунтованістю.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 ОСОБА_4, посилаючись на неповне зясування судом обставин справи, порушення норм матеріального і процесуального права, просить рішення в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_3 скасувати та ухвалити нове, яким її позов задовольнити. В іншій частині, рішення просить залишити без змін.

При цьому зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про застосування до спірних правовідносин наслідків пропуску строку позовної давності, оскільки права заявника були порушені не з моменту розірвання шлюбу, тобто з 16 червня 2005 року, а з часу відкриття спадщини 10 серпня 2015 року.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_5, посилаючись на необґрунтованість рішенням суду першої інстанції, неповне зясування судом обставин справи, порушення норм матеріального і процесуального права, просить рішення скасувати в частині відмови у задоволенні її позову та ухвалити нове, яким її позов задовольнити.

Зазначає, що висновки суду про придбання подружжям ОСОБА_3 квартири у 1998 році під час їх роздільного проживання не відповідають встановленим судовим рішенням, яке набрало законної сили, обставинам, оскільки ОСОБА_3 фактично припинили подружні відносини і проживали окремо з січня 2000 року, а тому квартира набута ними під час подружнього життя, є їх спільною власністю, а з урахуванням складеного на неї заповіту, 1/2 частина цієї квартири є належною їй спадщиною після померлого чоловіка.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4, яка підтримала доводи своєї апеляційної скарги та заперечувала проти скарги ОСОБА_5, відповідача ОСОБА_5 та її представника адвоката ОСОБА_7, які підтримали доводи апеляційної скарги ОСОБА_5 та заперечували проти доводів апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4, вивчивши матеріали справи, матеріали цивільної справи № 2-2183/2005, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника позивача ОСОБА_3 ОСОБА_4 підлягає задоволенню, а апеляційна скарга ОСОБА_5 відхиленню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вищевказаним вимогам закону оскаржуване рішення відповідає не у повній мірі.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що з 26 травня 1975 року по 16 червня 2005 року ОСОБА_3 та ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с. 6).

Від шлюбу у подружжя народилося двоє дітей: ОСОБА_8 та ОСОБА_9 (ОСОБА_10 після укладення шлюбу).

22 серпня 1986 року подружжям придбано житловий будинок з господарчими та побутовими будівлями у м. Суми по вул. 5 Продольна, 10 (а.с. 7-8).

Також встановлено, що 21 липня 1999 року між ОСОБА_3 та Акціонерним товариством «ОСОБА_11 ОСОБА_7» укладено кредитний договір, за умовами якого позичальниці надано 40000 грн. на придбання житла. Вказаний кредит ОСОБА_3 особисто погасила повністю 24 липня 2002 року (а.с. 118-122).

За вказані кредитні кошти 20 серпня 1999 року ОСОБА_3 придбала квартиру АДРЕСА_2, яка їй належить на підставі договору купівлі-продажу від 20 серпня 1999 року та свідоцтва про право власності від 24 квітня 2012 року (а.с. 88, 110).

23 березня 2005 року, звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_6 про розірвання шлюбу, ОСОБА_3 вказувала, що починаючи з 1998 року між ними почались сварки, а згодом припинились подружні відносини, протягом останніх пяти років вони з чоловіком проживають роздільно (цивільна справа № 2-2183/2005).

Фактичне припинення шлюбних відносин між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 з 1999 року та придбання спірної квартири за власні кошти підтвердили допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_8, ОСОБА_10, ОСОБА_12

Після розірвання шлюбу та до своєї смерті ОСОБА_6 проживав у житловому будинку за адресою м. Суми, вул. 5 Продольна, 10, а місцем проживання ОСОБА_3 станом на березень 2005 року, як вбачається з матеріалів цивільної справи № 2-2183/2005, є вказана спірна квартира, проте зареєстрована в ній заявниця була з 12 лютого 2013 року.

ОСОБА_5 у житловому будинку за адресою м. Суми, вул. 5 Продольна, 10 зареєстрована з 23 листопада 2002 року, а з 05 листопада 2010 року перебувала з ОСОБА_6 у зареєстрованому шлюбі (а.с. 28).

10 серпня 2015 року ОСОБА_6 помер (а.с. 10).

За життя, 12 квітня 2012 року, ОСОБА_6 склав заповіт, відповідно до якого на випадок своєї смерті все належне йому майно, у тому числі і спірний житловий будинок, він заповів ОСОБА_5 (а.с. 27).

12 квітня 2016 року ОСОБА_5 звернулась до суду із заявою, в якій просила застосувати наслідки пропуску строку позовної давності за позовом ОСОБА_3

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що про порушення своїх прав заявник дізналася з 16 червня 2005 року, тобто з моменту розірвання шлюбу з чоловіком, але у межах трирічного строку позовної давності до суду за захистом своїх прав не звернулася і питання про поновлення цього строку не ставила.

Проте, такий висновок суду не відповідає встановленим у справі обставинам і вимогам закону.

Як зазначалося вище, з 26 травня 1975 року по 16 червня 2005 року ОСОБА_3 та ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі. Спірний житловий будинок подружжя придбало 22 серпня 1986 року і після розірвання шлюбу питання про поділ майна подружжя між ними не вирішувалося.

Отже, на час придбання спірного будинку, питання набуття подружжям спільної власності на майно були врегульовані нормами КпШС України.

Статтею 22 КпШС України передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Відповідно до положень ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Виходячи зі змісту положень ч. 2 ст. 72 СК України, а також роз'яснень, які містяться у пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

У пункті 19 зазначеної постанови роз'яснено також, що саме по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте на час шлюбу. Проте, розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за їх взаємною згодою.

З вищенаведеного слідує, що спірний будинок є спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_6 і розірвання шлюбу не тягне за собою припинення даного права. Строк позовної давності обчислюється від дня коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права, тобто з моменту виникнення спору.

Неподання позову про поділ майна, в тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б свідчили про заперечення права одного з подружжя на набуте в період шлюбу майно, яке зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права такого подружжя і вказувати на початок перебігу строку позовної давності.

Вказана правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року по справі 6-258 цс 15, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України, є обовязковою для судів.

Після розірвання шлюбу між подружжям ОСОБА_6 спору щодо розподілу майна не виникало. Відповідачем не надано та матеріали справи не містять доказів на підтвердження зворотного. Про порушення свого права щодо спільного сумісного майна подружжя ОСОБА_3 дізналася з часу відкриття спадщини - дня смерті ОСОБА_6, тобто з 10 серпня 2015 року. Таким чином, позивачем не пропущено строк позовної давності для звернення до суду із позовом про поділ майна.

Зазначених обставин та вимог закону суд першої інстанції не врахував та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності ОСОБА_3

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5, місцевий суд виходив з того, що ОСОБА_3 придбала спірну квартиру під час роздільного проживання з чоловіком, а тому відсутні підстави вважати спірне житло обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком з наступних підстав.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що спірна квартира придбана ОСОБА_3 20 серпня 1999 року під час роздільного проживання з ОСОБА_6 при фактичному припиненні шлюбу за кредитні кошти, надані АТ «ОСОБА_11 ОСОБА_7», відповідно до довідки якого, між банком та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 100 від 21 липня 1999 року, позика в сумі 40000 грн. надана на придбання житла, зобовязання виконані ОСОБА_3 в повному обсязі (а.с. 118-122). Зазначені обставини підтвердили в суді першої інстанції свідки ОСОБА_8, ОСОБА_10 та ОСОБА_12 Тому до спірних правовідносин в частині зустрічного позову суд правильно застосував норми ч. 2 ст. 28 КпШС України, згідно з якою суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

Таким чином, придбання ОСОБА_3 квартири за кредитні кошти під час роздільного проживання з чоловіком при фактичному припиненні шлюбу, є підставою вважати таке майно її особистою власністю.

Доказів, які б спростовували такі висновки місцевого суду, ОСОБА_5 не надано та матеріали справи не містять.

Будь-які докази участі ОСОБА_6 за його життя у поверненні боргу за кредитом чи докази, які б підтверджували спільне проживання чи ведення спільного господарства подружжям ОСОБА_6 у період з 1999 по 2002 роки, тобто у період погашення кредитного боргу позивачем, відсутні.

Отже, висновок суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_5 відповідає встановленим у справі обставинам та вимогам закону.

Крім того, обраний ОСОБА_5 спосіб захисту свого цивільного права - визнання права власності за померлим, не є передбаченим законом способом захисту цивільних прав та інтересів особи у розумінні ст. 16 ЦК України.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що позов ОСОБА_3 підлягає задоволенню, а рішення суду в частині відмови у його задоволенні з підстав пропуску строку позовної давності, на підставі п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, скасуванню. В іншій частині рішення суду необхідно залишити без змін.

Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України, з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 необхідно стягнути 1445 грн. 50 коп. компенсації судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції та 1590 грн. 05 коп. компенсації судового збору за розгляд справи апеляційним судом, а всього 3035 грн. 55 коп.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307, п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 309, ч. 2 ст. 314, ст. ст. 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 задовольнити, а апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 18 серпня 2016 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_3 скасувати.

Позов в цій частині задовольнити та визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, розташованого за адресою: м. Суми, вул. 5 Продольна, 10.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 3035 грн. 55 коп. компенсації судового збору.

Рішення набрало законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді -