АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 552/2379/16-ц Номер провадження 22-ц/786/2412/16Головуючий у 1-й інстанції Васильєва Л. М. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого судді: Триголова В.М.,

суддів: Дорош А.І., Омельченко Л.М.

секретар: Ачкасова О.Н.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м.Полтава цивільну справу за апеляційною скаргою Комунального підприємства Полтавської міської ради "Полтаваелектроавтотранс"

на рішення Київського районного суду м.Полтави від 25 липня 2016 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до Комунального підприємства Полтавської міської ради "Полтаваелектроавтотранс", третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги: ОСОБА_3, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою,-

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2016 року ОСОБА_2 звернулась в суд із позовом до КП "Полтаваелектроавтотранс" про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 21 червня 2014 року близько 14 год. 40 хв. на перехресті вулиць Пушкіна та вул. Степана Халтуріна в м. Полтава тролейбус ЮМЗ ТЗ бортовий номер 107 під керуванням водія ОСОБА_3, скоїв наїзд на позивачку. В результаті наїзду вона отримала тілесні ушкодження, які відповідно до висновку експерта № 189 від 25.11.2014 року кваліфіковані як тяжкого ступеню за ознаками небезпеки для життя в момент спричинення. Постановою про закриття кримінального провадження від 22.10.2015 року встановлено, що водій тролейбуса порушила вимоги п 4.7 Правил користування трамваєм і тролейбосом у містах України, згідно з яким водій тролейбуса під час роботи на лінії зобов»язані здійснювати висадку пасажирів тільки на зупинках. ОСОБА_3 під час скоєння наїзду виконувала трудові обов»язки та перебувала у трудових відносинах з відповідачем, а тому вважає, що спричинену їй шкоду повинен відшкодовувати відповідач. Зазначала, що у зв»язку з отриманими травмами вона перебувала на стаціонарному лікування в травматологічному відділенні 1-ї міської клінічної лікарні м. Полтава з 21.06.2014 року по 28.11.2014 року, та продовжує лікування по теперішній час в Полтавському обласному клінічному шкірно - венероголічному диспансері. Витратила на лікування кошти у розмірі 25554 грн., окрім того понесла витрати на няню 3410 грн. та 5000 грн. на додаткове харчування. Також зазначала , що їй спричинена моральна шкода, яку вона оцінює в 150000 грн., яка полягає у отриманих нею моральних стражданнях в результаті отриманого каліцтва, тривалого лікування та реабілітації.

Рішенням Київського районного суду м.Полтави від 25 липня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з Комунального підприємства «Полтаваелектроавтотранс» Полтавської міської ради на користь ОСОБА_2 16 862 грн. 85 коп. матеріальної шкоди, 75000 грн. моральної шкоди, 1102 грн. 40 коп. судових витрат, а всього 92065 грн. 25 коп.

Не погодившись з рішенням районного суду, КП «Полтаваелектроавтотранс» подало апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 В обгрунтування апеляційної скарги відповідач посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи.

В суді апеляційної інстанції представник відповідача визнав позовні вимоги ОСОБА_2 в частині відшкодування понесеної матеріальної шкоди, в частині стягнення моральної шклди просив рішення суду скасувати.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п.п.3,4 ч.1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Як вбачається із матеріалів справи, 21 червня 2014 року близько 14 год. 40 хв. на перехресті вулиць Пушкіна та вул. Степана Халтуріна в м. Полтава тролейбус ЮМЗ ТЗ бортовий номер 107 під керуванням водія ОСОБА_3 скоїв наїзд на позивача ОСОБА_2

У зв»язку з отриманими травмами при наїзді тролейбусом позивачка перебувала на стаціонарному лікуванні в 1-й міській клінічній лікарні м. Полтави в період з 21.06.2014 року по 25.11.2014 року, а потім на амбулаторному лікування після виписки із лікарні.

Водій тролейбуса ОСОБА_3 на час скоєння наїзду перебувала у трудових відносинах з відповідачем.

Кримінальне провадження за № 0000333 від 22.06.2014 року за ознаками ст. 286 ч. 2 КК України , досудове розслідування по якому проводилось з приводу ДТП, яка сталася 21.06.2014 року , де потерпілою була позивач по справі, закрите з підстав передбачених п.2 ч. 1 ст. 284 КПК України ( за відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення).

Проведеним досудовим розслідуванням установлено, що ОСОБА_3, зупинивши тролейбус на вул. С.Халтуріна перед перехрестям з вул. Пушкіна в м.Полтава на червоний сигнал світлофора на прохання пасажира відчинила двері тролейбуса для висадки пасажирів, чим порушила вимоги п 4.7 Правил користування трамваєм і тролейбусом у містах України, згідно з якими водії трамвая і тролейбуса під час роботи на лінії зобов»язані здійснювати висадку пасажирів тільки на зупинках.

До такого ж висновку дійшла комісія відповідача, яка проводила службове розслідування вказаної дорожньо-транспортної пригоди ( а.с. 110- 114).

У суді першої інстанції знайшов підтвердження факт того, що водій ОСОБА_3 надавала матеріальну допомогу на придбання ліків на час перебування позивача у реанімаційному відділенні лікарні у період з 21.06.2014 року по 25 червня 2016 року.

Позивач просила стягнути кошти на її лікування на стаціонарному відділенні лікарні, починаючи з 26.06.2014 року по час виписки із лікарні та після виписки із лікарні на амбулаторне лікування в Полтавському шкіро - венероголоічному диспансері.

Як убачається із наданих чеків та розписок ОСОБА_3 компенсувала витрати на придбання ліків тільки у період з 21.06.2014 року по 25.06.2014 року ( а.с.115 - 131).

Із 26.06.2016 року лікування позивача проводилось за рахунок її особистих коштів та частково за рахунок лікарні.

Із наданих чеків на придбання ліків, які відповідають призначенням лікарів ( зошити № 1-4) убачається, що окрім ліків , які призначались позивачеві та придбавались за її рахунок, придбавались також засоби для догляду за позивачем, а саме памперси, пемперсні пелюшки, перев»язочні матеріали, а також медичний пристрій ( ходунки) за допомогою яких позивач могла пересуватись.

Як вбачається із змісту ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до частини 1 статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з розясненнями п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року № 6, під час розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди за ст. 1172 ЦК України суди повинні мати на увазі, що крім загальних підстав, передбачених ст. 1166 ЦК України, відповідальність юридичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяно шкоду, перебуває у трудових відносинах із цією організацією, і шкоду було заподіяно нею у звязку з виконанням трудових (службових) обовязків незалежно від того, яким саме працівником цієї організації (постійним, сезонним, тимчасовим, за трудовим договором чи на інших умовах) вона була.

Особливістю відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП, є те, що володілець джерела підвищеної небезпеки несе відповідальність незалежно від своєї вини.

Виключеннями з цього правила є непереборна сила та умисел потерпілого.

Обовязок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.

Однак, відповідачем не було надано доказів того, що ДТП сталася внаслідок непереборної сили або умислу позивача по справі.

За таких обставин, враховуючи, що ОСОБА_3, перебуваючи у трудових відносинах з КП "Полтаваелектроавтотранс", скоїла наїзд на позивачку, в результаті чого остання отримала тілесні ушкодження та тривалий час перебувала на лікуванні, у звязку з чим зазнала матеріальних збитків, виходячи із ступеня тяжкості отриманих ушкоджень, даних медичної документації, наданих доказів про призначення лікування, чеків на придбання ліків та придбання засобів для лікування і догляду, місцевий суд прийшов до обгрунтованого висновку про задоволення позову ОСОБА_2 в частині стягнення з відповідача на користь позивача 16862 грн. 85 коп. коштів на лікування.

Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені ст. 1167 ЦК України, а саме, наявність вини особи, яка завдала таку шкоду.

За частиною 1 статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Враховуючи, що внаслідок скоєного наїзду позивачу ОСОБА_2 завдано тілесних ушкоджень, місцевий суд, прийшов до вірного висновку, що факт заподіяння моральної шкоди є доведеним і очевидним, оскільки є наслідком спричинення джерелом підвищеної небезпеки, у даному випадку тролейбусом, який є власністю відповідача, ушкодження здоров»я, яке відповідно до висновку експерта № 189 від 25.11.2014 року кваліфіковане як тяжкого ступеню з ознаками небезпеки для життя в момент спричинення та потребувало довготривалого, більше п»яти місяців лікування в умовах стаціонару.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується із розміром моральної шклди, визначеної судом у 75 000 грн.

Так, відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Враховуючи викладене, виходячи з розумності, виваженості, справедливості, надавши оцінку характеру та обсягу страждань, яких зазнала позивачка, врахувавши стан її здоровя, завдання фізичного болю, тяжкість вимушених змін у її життєвих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, а також отримання тяжких тілесних ушкоджень, колегія суддів вважає що сума у 10 000 грн. на відшкодування завданої позивачці моральної шкоди є доведеною та достатньою.

З наведених підстав, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга КП "Полтаваелектроавтотранс" підлягає частковому задоволенню, а рішення суду зміні в частині стягнутої з КП "Полтаваелектроавтотранс"моральної шкоди шляхом її зменшення з 75 000 грн. до 10 000 грн. В іншій частині рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, п.п. 2,3, 4 ч.1 ст. 309, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу Комунального підприємства Полтавської міської ради "Полтаваелектроавтотранс" - задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м.Полтави від 25 липня 2016 року- змінити

Зменшити розмір стягнутої суми в рахунок відшкодування моральної шкоди з Комунального підприємства Полтавської міської ради "Полтаваелектроавтотранс" на користь ОСОБА_2 з 75 000 грн. до 10 000 (дести тисяч) грн.

В іншій частині рішення суду слід залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: (підпис) ОСОБА_1

Судді: (підписи) ОСОБА_4

ОСОБА_5

З оригіналом згідно: ОСОБА_1