Апеляційний суд міста Києва
Справа № 761/4116/15-ц Головуючий у суді першої інстанції: Притула Н.Г.
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/1755/16 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Волошина В.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі :

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Котули Л.Г., Слюсар Т.А.

при секретарі Крічфалуши С.С.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 - представника ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 червня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

14.01.2014 позивач звернулася до суду з позовом до відповідача та з урахуванням зменшення розміру позовних вимог просила встановити факт проживання ОСОБА_4з ОСОБА_5 однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період з 04 серпня 2004 року по 28 жовтня 2005 року, який їй необхідний для поділу майна подружжя.

Позовні вимоги мотивовані тим, що в 2000 році вона познайомилась з відповідачем, між ним склались теплі стосунки, які ґрунтувались на взаємоповазі та любові і в зв'язку з цим вони з травня 2001 року почали проживати разом однією сім'єю в орендованій кімнаті. Зазначала, що вони були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, разом відпочивали, зустрічались з рідними та друзями. Разом з ними проживала малолітня донька позивача від іншого шлюбу ОСОБА_6, доглядом та вихованням якої займались сторони.

У 2004 році вони за спільні кошти купили квартиру АДРЕСА_1, вартістю 22 тис. доларів США, з яких 10 тис. доларів США було взято в кредит відповідачем, а 12 тис. доларів США було зібрано під час спільного проживання. Квартиру було оформлено на відповідача за обопільною згодою. Із спільного бюджету були проведені ремонтні роботи, куплені меблі та сплачувався кредит. Після придбання квартири, а саме 29 жовтня 2005 р. між позивачем та відповідачем було укладено шлюб.

Справа неодноразово розглядалась судами.

Останнім рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 11 червня 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду ОСОБА_3 - представник ОСОБА_4 подав на нього апеляційну скаргу, посилаючись на те, що рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи та ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до постановлення незаконного та необґрунтованого рішення, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити. При цьому зазначав, що суд першої інстанції безпідставно не прийняв до уваги, як належні та допустимі докази - покази свідків зі сторони позивача, які були послідовними та правдивими, а також письмові докази, а відеодоказам взагалі не була надала відповідна правова оцінка.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи є їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Виходячи з вимог частини 3 статті 27 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 303-1 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги та статті 67 ЦПК щодо строків процесуальних дій, а також зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку позивача ОСОБА_4 в судове засідання, яка належним чином про час та місце розгляду справи була повідомлена, про що свідчать зворотні поштові повідомлення, такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи. До того ж, позивач ОСОБА_4 для участі у справі направила свого представника.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст.212 ЦПК України з врахуванням положеньст.57-66 ЦПК України.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з п. 2 Постанови Пленуму ВСУ від 18.12.2009 р. №14 "Про судове рішення у цивільній справі" обгунтованим визнається рішення , в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи , висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення судового рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обгрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правових відносин та інші.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надала суду належних та допустимих доказів спільного проживання однією сім'єю з відповідачем без реєстрації шлюбу - ведення спільного господарства, спільного бюджету, спільних витрат на придбання спірного майна (квартири), зокрема, що квартира була придбана за спільні кошти позивача та відповідача.

Такі висновки суду є правильними і колегія суддів з ними погоджується дивлячись на таке.

При ухваленні рішення про залишення без задоволення позовних вимог суд першої інстанції вважав встановленими наступні обставини.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції позивач ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_5 зареєстрували шлюб 29 жовтня 2005 року. Спільних дітей від шлюбу не мають. Позивач має двох дітей від першого шлюбу. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2013 року шлюб між сторонами був розірваний.

Пред'являючи позов до суду 14.01.2014 про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу з урахуванням уточненого періоду з 04 серпня 2004 року по 28 жовтня 2005 року позивач зазначала, що в цей період часу вони з відповідачем проживали однією сім'єю, вели спільне господарство, разом відпочивали, але наголошувала на тому, що починаючи в період часу з 2001 року за спільні кошти, зароблені нею та відповідачем та отримані в кредит відповідачем придбали квартиру АДРЕСА_2, вартістю 22 тис.доларів США. Встановлення факту проживання однією сім'єю їй необхідно для подальшого поділу спільного майна подружжя.

Тоді як, Сімейний кодекс України набрав чинності з 01 січня 2004 р.

А в силу ч. 1 ст. 58 Конституції України та ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним чинності, і не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують цивільну відповідальність особи.

Разом з тим, період 2001 - 01.01.2004 підпадає під застосування Кодексу про шлюб та сім'ю України (в редакції 1969 р.), нормами якого чітко визначено реєстрація шлюбу у державних органах реєстрації актів громадянського стану, при цьому, зазначений Кодекс не передбачав право встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, а тому посилка позивача на період проживання з 2001 року не заслуговує на увагу.

За положеннями чч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя.

Разом з тим, згідно із ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу.

Тобто при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Як вбачається з матеріалів справи відповідач перебував у зареєстрованому шлюбі з гр. ОСОБА_7 з 18 червня 1998 р., який рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 22 травня 2004 року був розірваний, а оформлений 03 серпня 2004 року, що виключає встановлення факту проживання однією сім'єю позивача та відповідача у відповідності до вимог закону.

Згідно кредитного договору №676-006/04Р від 20 вересня 2004 року відповідач отримав у АКБ «Правекс-банк» кредит у розмірі 12 000 доларів США для споживчих цілей.

Судом встановлено, що за договором купівлі-продажу квартири від 22.09.2004 (день отримання кредиту) відповідач набув право власності на квартиру АДРЕСА_3. За умовами Договору квартира була придбана відповідачем по ціні 108 827,00 грн.

Відповідно до п.3.1 кредитного договору …. позичальник протягом 30-ти днів з моменту підписання даного Договору передає в іпотеку Банку належну йому на праві власності квартиру (а.с.14 т.2); п. 6.1.4 визначає, що позичальник зобов'язується передати в іпотеку Банку належну йому на праві власності квартиру у строк, зазначений у п.3.1 даного договору.

18.10.2004 між ОСОБА_5 та АКБ «Правекс-банк» було укладено договір іпотеки №676-006/04Р, пунктом 1.1 якого передбачено, що ОСОБА_5 передає в іпотеку іпотекодержателю належне йому на праві власності нерухоме майно на квартиру АДРЕСА_3.

Із довідки від 29.01.2014, виданої ПАТ КБ «Правекс-Банк» вбачається, що станом на 07.09.2005 кредитні зобов'язання ОСОБА_5 виконані достроково у повному обсязі.

Із пояснень сторін в судовому засіданні було встановлено, що квартира на даний час не належить на праві власності відповідачу, була відчужена. До апеляційного суду був наданий договір купівлі-продажу від 26.12.2012 відповідно до якого ОСОБА_5 продав квартиру АДРЕСА_3 гр. ОСОБА_8 та ОСОБА_9 (а.с.13).

З копії паспорту відповідача вбачається, що з 04.07.1997 по даний час він зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_1, а позивач з 14.09.2010 зареєстрована за адресою: м.Київ. АДРЕСА_4.

Враховуючи викладені обставини та аналізуючи норми ст. 74 СК України дає підстави для висновку, що дана норма поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї.

В судовому засіданні не було встановлено, що між сторонами в період з 04.08.2004 по 28 жовтня 2005 склались усталені відносини, що притаманні подружжю.

Пояснення позивача, фотокартки, пояснення свідків не можуть визнаватися такими, що підтверджують факт проживання сторін однією сім'єю, оскільки письмові докази свідчать про протилежне. Позивач, навіть, не вказала, що саме в інтересах сім'ї вони з відповідачем отримали кредит та не надала суду доказів за рахунок чого він був погашений. Між тим, відповідач надав суду джерело своїх доходів, як приватний підприємець (а.с.31-45).

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи доведені.

Висновки суду щодо підстав для відмови у задоволені позовних вимог відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Доводи апеляційної скарги щодо невідповідності висновків суду обставинам справи, неправильного застосування до спірних правовідносин норм матеріального права та порушення процесуальних норм, що призвело до неправильного вирішення справи, не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення.

Всі висновки суду першої інстанції щодо безпідставності заявленого позову та неможливості відновлення порушеного права у обраний позивачем спосіб повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга представника позивача не містить, в ході апеляційного розгляду представник позивача також не навів таких обставин.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що судом першої інстанції дана належна оцінка доводам сторін у сукупності з наданими сторонами доказами, висновки суду відповідають обставинам справи, доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують їх, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317,319 ЦПК України, колегія суддів ,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - представника ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: