АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1-й інстанції - Яровенко Н.О.
Справа №2-235/2010
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 вересня 2016 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого Українець Л.Д.

суддів Оніщука М.І.,

Шебуєвої В.А.,

за участю секретаря Майданець К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 18 квітня 2016 року в справі за поданням головного державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції в місті Києві Телявського Анатолія Миколайовича про тимчасове обмеження права виїзду ОСОБА_3 за межі України, стягувач: Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк»,-

В С Т А Н О В И Л А

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 18 квітня 2016 року в задоволенні подання головного державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції в місті Києві Телявського А.М. про тимчасове обмеження права виїзду ОСОБА_3 за межі України відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою, ПАТ «Універсал Банк» подало апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу скасувати, а подання головного державного виконавця задовольнити.

Зазначає, що про свідоме невиконання боржником судового рішення свідчать такі факти:

1) з інформації, що міститься в ЄДРПОУ, вбачається, що боржник є керівником ТОВ «Конкорд капітал» з 17.11.2004 року, проте виконання судового рішення за рахунок заробітної плати боржника почалося в липні 2014 року після звернення стягнення на неї в примусовому порядку;

2) із повідомлення УДАІ від 26.04.2011 року вбачається, що право власності на причеп TARGA 17, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, виникло у боржника з 06.07.2006 року, проте вказане майно у добровільному порядку боржником не було передано для його реалізації з метою виконання судового рішення, що підтверджується постановою про розшук майна боржника від 11.10.2011 року.

Посилається, що стягнення з заробітної плати боржника відбувається на підставі постанови державного виконавця, що жодним чином не може свідчити про добровільне виконання рішення суду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні подання, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні підстави вважати, що боржник ОСОБА_3 свідомо та умисно ухиляється від виконання покладених на нього судовим рішенням зобов'язань.

Колегія суддів погоджується з висновком суду з огляду на таке.

Статтею 33 Конституції України встановлено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до ст. 377-1 ЦПК України вирішення питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.

Згідно п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням.

Судом встановлено, що постановою державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Київській області від 17 березня 2011 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа №2-235, виданого 14.02.2011 року Дніпровським районним судом м. Києва, про стягнення з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 солідарно на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 1 610 724,73 грн.

Значення словосполучення «ухилення від виконання зобов'язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи)», вжите у п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону № 3857-XII та у п. 18 ч. 3 ст.11 Закону № 606-XIV, не означає саме невиконання боржником самостійно зобов'язань протягом строку, який вказує державний виконавець в постанові про відкриття виконавчого провадження і не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов'язків.

На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, повинен вже відбутися і бути об'єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

У зв'язку із цим про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов'язків у виконавчому провадженні може свідчити невиконання ним своїх обов'язків, передбачених ч. 6 ст. 12 Закону № 606-XIV, зокрема, утримання від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; надання у строк, встановлений державним виконавцем, достовірних відомостей про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах; своєчасна явка за викликом державного виконавця; письмове повідомлення державному виконавцю про майно, що перебуває в заставі або в інших осіб, а також про кошти та майно, належні боржникові від інших осіб.

Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов'язань, а за ухилення від їх виконання. У зв'язку з цим з метою всебічного і повного з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин, суду належить з'ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов'язання в повному обсязі або частково.

Підставою для тимчасового обмеження права виїзду ОСОБА_3 за межі України, на думку державного виконавця, є та обставина, що з 2006 року за ним зареєстрований причеп і боржник його не реалізував для погашення заборгованості.

З наданого суду Акта огляду та тимчасового затримання транспортного засобу (причепа) від 19.03.2015 року вбачається, що місцезнаходження причепа встановлено і державний виконавець не позбавлений можливості його реалізувати.

Представник ОСОБА_3 в суді апеляційної інстанції пояснив, що у власності ОСОБА_3 є 1/3 частка квартири, на яку накладено арешт державним виконавцем, тому ОСОБА_3 не може продати цю частку та погасити частину боргу.

Не надав державний виконавець і доказів, які б свідчили, що ОСОБА_3 ухилявся від явки до державного виконавця чи ухилявся від повідомлення про своє місце роботи.

Так, із матеріалів подання вбачається, що з заробітної плати ОСОБА_3 здійснюються відрахування в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, що підтверджується постановою про звернення стягнення на заробітну плату (а.с. 92)

Представник ОСОБА_3 в судовому засіданні підтвердив, що ОСОБА_3 має два місця роботи і заборгованість погашається з кожного місця роботи.

Вказане свідчить, що рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договору виконується в примусовому порядку.

Сам факт наявності у боржника закордонного паспорта, неодноразовий перетин ним кордону не свідчить про ухилення від виконання рішення суду та про наміри ОСОБА_3 залишити Україну з метою ухилення від виконання рішення суду.

Отже, матеріали справи не містять доказів, які давали б підстави вважати про ухилення боржника від виконання рішення суду.

Крім того, подання не містить посилання на мету такого обмеження і яким чином таке обмеження сприятиме погашенню боргу.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення подання про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України.

Всі доводи апеляційної скарги були предметом дослідження в суді першої інстанції.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 312 ЦПК України, розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Оскільки ухвалу постановлено з дотриманням норм процесуального права, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав до її скасування.

Представником ОСОБА_3 заявлено клопотання про закриття провадження у справі, оскільки, на його думку, ПАТ «Універсал Банк» не мав права оскаржувати ухвалу суду.

Такі доводи представника ОСОБА_3 не ґрунтуються на законі, з огляду на те, що у даній справі ПАТ «Універсал Банк» є стороною та стягувачем, а тому має право на оскарження ухвали суду.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 312-315 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» відхилити.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 18 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з часу її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий Л.Д.Українець

Судді М.І.Оніщук

В.А.Шебуєва