Справа №173/2272/15-ц
Провадження №2/173/79/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2016 р. Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області

В складі: головуючої судді Петрюк Т.М.

При секретарі Рудовій Л.В.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Верхньодніпровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1, представник позивача ОСОБА_2 до ОСОБА_3 державного аграрно-економічного університету в особі ОСОБА_4 коледжу ОСОБА_3 державного аграрно-економічного університету, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: директор ОСОБА_4 коледжу ОСОБА_3 державного аграрно-економічного університету ОСОБА_5 про визнання незаконними та скасування наказів про звільнення, зобов»язання поновити на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної (немайнової) шкоди ,-

ВСТАНОВИВ:

До суду звернувся позивач ОСОБА_1, з позовом про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, зобов»язання поновити на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної (немайнової) шкоди до відповідача ОСОБА_3 державного аграрно-економічного університету в особі ОСОБА_4 коледжу ОСОБА_3 державного аграрно-економічного університету, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: директор ОСОБА_4 коледжу ОСОБА_3 державного аграрно-економічного університету ОСОБА_5 Згідно уточнених позовних вимог просить: визнати незаконними та скасувати накази № 55-К від 07.09.2015 року «Про звільнення у зв»язку зі скороченням чисельності працівників» та № 57-К від 09.09.2015 року «Про внесення змін до наказу», зобов»язати відповідача поновити його на посаді викладача юридичних дисциплін ОСОБА_4 коледжу ОСОБА_3 державного аграрно-економічного університету, стягнути з ОСОБА_4 коледжу ОСОБА_3 державного аграрно-економічного університету на його користь середньомісячну заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 07.09.2015 року по 12.11.2015 року в сумі 5575.94 грн., та моральну шкоду в сумі 10000 грн., а також понесені ним судові витрати посилаючись на наступне: 25.08.2011 року, згідно наказу № 260-К від 01.08.2011 року він був прийнятий на посаду викладача юридичних дисциплін ОСОБА_4 коледжу ОСОБА_3 державного аграрного університету.

Наказом по ОСОБА_4 коледжу ОСОБА_3 державного аграрного університету № 21-О від 29.03.2013 року йому було встановлено кваліфікаційну категорію викладача П категорії.

На підставі наказу № 285/10 від 30.08.2011 року він був призначений завідуючим юридичною консультацією ОСОБА_4 коледжу ОСОБА_3 державного аграрного університету.

Крім цього він за сумісництвом 01.04.2015 року був прийнятий на посаду юрисконсульта коледжу на половину ставки, тобто 50 % від посадового окладу.

У зв»язку з реорганізацією ОСОБА_3 державного аграрного університету у ОСОБА_3 державний аграрно-економічний університет, та у відповідності до наказу ОСОБА_3 державного аграрно-економічного університету № 206 від 04.02.2014 року ОСОБА_4 коледж ОСОБА_3 державного аграрного університету вважається ОСОБА_4 коледжем ОСОБА_3 державного аграрно-економічного університету із 04.02.2014 року.

Відповідачем в одному лише наказі № 55-К від 07.09.2015 року «Про звільнення в зв»язку із скороченням чисельності працівників» допущено цілу низку грубих порушень трудового законодавства, а саме: його було прийнято на посаду викладача юридичних дисциплін та призначено завідуючим юридичною консультацією ОСОБА_4 коледжу ОСОБА_3 державного аграрного університету, а звільнили його як викладача правових дисциплін. В свою чергу згідно наказу від 25.05.2015 року вбачається, що зумовлена необхідність скорочення чисельності викладачів юридичних дисциплін та загальноосвітніх дисциплін. Так як він був призначений завідуючим юридичною консультацією і на 50% посадового окладу юрисконсультом коледжу, а вищезазначеному наказі не вказано з якої посади звільнено його, вказується, що звільнено з посади викладача правових дисциплін в той час як його було прийнято на роботу як викладача юридичних дисциплін.

У наказі № 55-К від 07.09.2015 року зазначено, що звільнено його, як викладача правових дисциплін з 07 вересня. Проте не вказано рік звільнення, тобто не вказана конкретна дата його звільнення. Він вказував на незаконність цього наказу, але його не вислухали. Копію наказу він отримав, проте не підписався про ознайомлення з ним та про його отримання в зв'язку з тим, що йому не надали копії додатків до нього як підстав для звільнення, хоч 07.09.2015 року він звернувся до керівництва коледжу із відповідною заявою. Адже якби він поставив підпис про ознайомлення у кінці наказу, вважалося б, що він ознайомився із наказом та всіма додатками до нього, але йому додатків не надали.

Таким чином наказ про його звільнення не містить всіх необхідних реквізитів, які є обов»язковими для типової форми наказів, яка затверджена Наказом Державного Комітету Статистики № 489 від 05.12.2008 року .

Про наступне звільнення з роботи його попередили під час перебування на лікарняному 19.06.2015 року наказом № 38-К. Про те, що він перебував на лікарняному він усно повідомив керівництво коледжу 19.06.2015 року. А письмово 07.09.2015 року.

Такі грубі порушення з самого початку його звільнення розцінюються як явне переслідування та звільнення невигідних працівників.

Вважає, що у відповідача були відсутні належні та допустимі докази об'єктивних змін в організації виробництва та праці, а винесені накази є недійсними, оскільки прийняті неналежною особою, та не відповідають обґрунтуванню скорочення чисельності викладачів коледжу станом на 22 травня 2015 року та наказу про затвердження педагогічного навантаження на 2015-2016 роки.

Упередженою є позиція керівництва коледжу, коли одним викладачам надають педагогічне навантаження більше ніж на ставку, незважаючи на скорочення груп, а іншим відмовляють у половині ставки.

Крім того, в порушення вимог ст. 49-2 КЗпП України йому одночасно із попередженням про наступне вивільнення не було запропоновано іншу роботу на тому ж підприємстві, установі та організації, а інша робота була запропонована лише 10 серпня 2015 року, в той час коли попередження про наступне вивільнення відбулось 19.06.2015 року. При пропонуванні йому іншої роботи не було враховано те, що він має вишу юридичну освіту з освітянським рівнем і запропоновано роботу працівника, зайнятого обслуговуванням водопроводу та каналізаційної системи, завідувача господарською частиною, що не відповідає рівню його кваліфікації та спеціальності, а також половину ставки юрисконсульта, в той час коли він і так займав цю посаду та не був звільнений з неї.

Продовжуючи його переслідувати адміністрація коледжу та профспілкова організація, грубо порушуючи і надалі трудове законодавство, не запросили його на засідання профспілкової організації, на якому розглядалось питання про надання згоди на його скорочення із займаної посади, не дивлячись на те, що він не надавав письмової згоди про розгляд даного питання у його відсутність.

Також вважає незаконним наказ № 57-К від 09.09.2015 року оскільки він не зазначений в трудовій книжці, як підстава його звільнення з займаної посади. В той час як даний наказ вважає базовим, так як наказ 55-к від 07.09.2015 року не породив жодних правових наслідків, оскільки не містив дати його звільнення та неправильно вказував займану ним посаду . Копію наказу № 57-К від 09.09.2015 року йому вручено не було і він його не отримував, незважаючи на те, що практично кожного дня, починаючи із 07.09.2015 року перебував у коледжі, даний наказ не вручили йому і в день отримання трудової книжки і навіть не повідомили про існування такого наказу. Незаконність даного наказу полягає і у порушенні процедури скорочення, оскільки у коледжі були вільними 118 учбових годин, які йому не запропонували.

Крім того з ним в день звільнення не провели розрахунку. не вручили довідку про нараховані суми та не видали належним чином оформлену трудову книжку

Тому просить поновити його на роботі та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Крім того незаконним звільненням йому спричинена і моральна шкода, яка полягає в тому, що були втрачені нормальні життєві зв'язки, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації його життя, що й стало підставою звернення до суду

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, давши пояснення фактично установлені матеріалами справи. Також пояснив, що вважає своє звільнення незаконним, так як був прийнятий на роботу викладачем юридичних дисциплін, а в наказі про звільнення вказано, що він ніби-то звільнений як викладач правових дисциплін. Крім того його не звільнили з інших посад, які він займав у коледжі. Це з посади юрисконсульта на пів ставки та з посади завідувача юридичною консультацією. Про наступне звільнення його попередили під час коли він перебував на лікарняному. В той день його викликали до коледжу по телефону. Він з'явився після того як пройшов призначені йому лікувальні процедури. Йому надали наказ про майбутнє вивільнення, він щось підписував,але не розумів що, так як погано себе почував. При цьому йому не запропонували іншої роботи, яка б відповідала рівню його кваліфікації. В подальшому намагались запропонувати якусь роботу, але для цього ганялись за ним по всьому місту, переслідуючи його. Також його не запросили на засідання профспілкового комітету, повідомлення про засідання профспілкового комітету він отримав лише у вересні мсяці після його звільнення. З ним не провели розрахунок в день звільнення та не видали йому трудової книжки. Наказ про звільнення йому вручили, але він відмовився розписатись в книзі про отримання наказу так як йому не надали всіх додатків до нього. З вересня місяця він продовжував приходити на роботу, так як не вважав себе звільненим. Але в розкладі занять йому не ставили. Проте він був на території коледжу, надавав консультації та інше. Трудову книжку він отримав лише в листопаді місяці 2015 року і тоді відразу звернувся до суду з позовом про поновлення на роботі.

Представник позивача позовні вимоги підтримав давши пояснення на обґрунтування правових підстав незаконності звільнення його довірителя та незаконності наказів про звільнення. Також звернув увагу суду на те, що наказ № 55-К від 07.09.2015 року взагалі немає ніяких правових наслідків для його довірителя так як в ньому не зазначено дати з якої звільнений його довіритель. Наказ № 57-к від 09.09.2015 року «Про внесення змін до наказу» його довірителю взагалі не наданий по цей час. Тому вважає, що його довіритель так і не був звільнений з роботи, так як він не знав і не міг знати коли все ж таки він був звільнений. Крім того пояснив, що його довіритель не пропустив строк позовної давності так як ст. 233 КЗпП України чітко визначено з якого моменту починається перебіг строку позовної давності: це з дня вручення копії наказу або отримання трудової книжки. Його довіритель отримав наказ про звільнення, але так як цей наказ не містив дати його звільнення, то він не знав коли саме він був звільнений та чи звільнений взагалі, так як трудову книжку в день звільнення йому так і не вручили. І лише коли його довіритель в листопаді 2015 року отримав трудову книжку з записом про звільнення тоді він відразу звернувся до суду за захистом своїх прав. Так як відповідачі недотримались процедури звільнення та видали незаконні накази про звільнення його довірителя просить позовні вимоги задовольнити в повному об»ємі.

Представник відповідача ОСОБА_3 державного аграрно-економічного університету проти задоволення позовних вимог заперечував при цьому пояснив, що позивач звільнений правомірно з дотриманням процедури звільнення. Так позивач за два місяці до звільнення був попереджений про майбутнє звільнення за скороченням чисельності працівників. Це попередження відбулося в будівлі коледжу. Позивач ознайомився з наказом. Підписався про ознайомлення та говорив що це звільнення незаконне. Про те, що позивач перебуває в той час на лікарняному він адміністрацію коледжу не попереджував. Крім того норми КЗпП України не містять заборони попередження про майбутнє звільнення в період перебування на лікарняному листі чи у відпустці. Позивачу пропонувалась інша робота, але він відмовився від тих посад, які йому пропонувались та відмовився надати письмову відмову від запропонованих посад. При цьому він особисто з дирекцією коледжу та головою профспілкового комітету приїздив як до позивача додому так і зустрічаючи його в інших місцях. безпосередньо біля магазину «Автосвіт», намагався надати пропозиції про іншу роботу, але відповідач уникав від спілкування з ними, а коли уникнути спілкування не вдавалось відмовлявся від отримання таких пропозицій та від надання письмової відмови , про що складались відповідні акти. Позивач також попереджався про час та місце засідання профспілкового комітету, але на засідання профспілкового комітету не з'явився, а потім уникав отримання запрошення на повторне засідання профспілкового комітету . В зв'язку з чим розгляд даного питання проводився в його відсутність, але позивач був повідомлений про час та дату повторного засідання профспілкового комітету. Розрахунок з позивачем здійснений своєчасно, шляхом перерахування грошових коштів в банківську установу в день звільнення. Наказ про звільнення з роботи позивач отримав, це відбулось в приймальні директора, при цьому він взяв оригінал наказу та вийшов з ним з приміщення приймальні. Він особисто розшукував позивача з метою повернення оригіналу наказу та знайшов його у кабінеті з охорони праці де він обговорював даний наказ з інспектором з охорони праці. Потім позивач прийшов до приймальні та повернув оригінал наказу. Йому повідомили, щоб він зачекав деякий час для того, щоб оформити трудову книжку та вручити йому на що він сказав інспектору відділу кадрів, що прийде за ними пізніше, але так ні в той день, ні в наступний день не з»явився для отримання даних документів. Позивачу неодноразово направлялись повідомлення з проханням прийти та отримав дані документи, але він за ними так і не з»являвся, про що складались відповідні акти. І лише в листопаді місяці 2015 року позивач з»явився до коледжу та отримав свою трудову книжку. При цьому звернув увагу суду на той факт, що позивач є фахівцем в галузі права, знає процедуру звільнення, тому робив всі дії для того, щоб перешкодити адміністрації коледжу дотриматись цієї процедури, щоб його звільнення визнали незаконним.

Представник відповідача ОСОБА_4 коледжу ОСОБА_3 державного аграрно-економічного університету проти задоволення позовних вимог заперечувала при цьому пояснила, що потреба в скороченні чисельності викладачів виникла у ОСОБА_4 коледжі ще в 2013 році в зв»язку зі зменшенням акредитованих груп набору студенів. Що призвело до зменшення педнавантаження викладачів юридичного відділення та викладачів загальноосвітніх дисциплін, які викладали на юридичному відділенні. Але в зв»язку зі звільненням двох викладачів за власним бажання скорочення штату протягом двох років вдалось уникнути. В 2014 році в деяких викладачів не було повного педагогічного навантаження. Тому постало питання про вирішення цього питання. При цьому викладачі юридичних дисциплін відмовились працювати на неповну ставку. В зв»язку з чим і було прийняте рішення про скорочення чисельності працівників. При визначені викладачів, які підлягали скороченню були дотримані вимоги ст. 42 КЗпП України та такими, що підлягали скороченню були виявлені два викладачі юридичного відділення та один викладач загальноосвітніх дисциплін, які мали менш високу кваліфікацію та не мали утриманців. Тому скорочення було реальним, а працівники, що підлягали скороченню такими, що відповідали вимогам закону. Коли був виданий наказ про попередження про наступне скорочення позивач був на роботі. Ознайомився з даним наказом та нікому не повідомляв про те, що він перебував на лікарняному. Про лікарняний лист він повідомив значно пізніше, коли просив продовжити йому відпустку. Але законодавство про працю не забороняє повідомляти працівників про наступне вивільнення в період тимчасової непрацездатності чи перебування у відпустці. Тому порушень закону в цьому плані стосовно позивача не було допущено. Позивачу також було повідомлено про вакантні посади, при цьому йому були запропоновані всі вакантні посади, які буди на той час у коледжі, але він відмовився від переводу його на дані посади та від надання письмової відмови з цього приводу. Посада інспектора відділу кадрів про яку говорить позивач та його представник на той час вакантною не була. Також пізніше позивачу пропонувалось 118 учбових годин. Про ці години стало відомо після проведення набору студентів та формування навчальних груп. Але позивач відмовився і від цих годин. При цьому позивач весь час зазначав, що скорочення є незаконним, він буде оскаржувати його в суді тобто цілком розумів про що йшла мова.

Позивач запрошувався на засідання профспілкового комету при вирішенні даного питання. Але на перше засідання не з»явився, в зв»язку з чим засідання було перенесене на іншу дату про яку позивача повідомляли. Як усно так і по телефону, який він вказав як контактний в тому числі і в позовній заяві, та йому направлялось повідомлення поштою. Але позивач уникав від отримання запрошення на засідання профспілкового комітету та повторно не з»явився на його засідання в зв»язку з чим це питання було розглянути без його участі та профспілковий комітет надав згоду на звільнення позивача. 07.09.2015 року після виходу позивача із відпустки був виданий наказ про його звільнення за скороченням чисельності працівників та наданий позивачу на ознайомлення . Позивач ознайомлювався з даним наказом. Але відмовився від підпису про ознайомлення з даним наказом, що зафіксовано в складаних актах. При цьому враховуючи людський фактор та нервозну обстановку, яку створив сам позивач, в наказі про звільнення було допущено технічні помилки, не зазначено з рік звільнення та вказано, що позивач звільнений з посади викладача правових дисциплін. Ці помилки були усунуті шляхом видання наказу № 57-к від 09.09.2016 року. Але навіть без даного наказу наказ № 55-к не можна вважати незаконним. Так як наказ містить дату його видачі, де чітко вказаний рік, а число та місць з якого звільняється позивач зазначений в самому наказі. Крім того згідно штатного розкладу в коледжі є посада «викладач». а викладач «юридичних», «економічних» та інших дисциплін є умовним поділом і в штатному розписі не зазначені. Згідно даного наказу позивач звільнений з посади викладача яку він займав. Робота позивача на пів ставки юрисконсульта була за суміщенням а не за сумісництвом, тому при звільненні з основної роботи він був звільнений із роботи за суміщенням і видання окремого наказу на таке звільнення законом не передбачено. Робота позивача завідувачем юридичною консультацією здійснювалась на громадських засадах, так як такої посади згідно штатного розпису немає. Крім того в книгах наказів коледжу як по основній роботі так і в кадрових відсутній наказ про призначення позивача завідувачем юридичною консультацією, а у відрядження він нап равлявся як викладач, а не як завідуючий юридичною консультацією. При звільненні з позивачем був своєчасно проведений розрахунок, шляхом надання платіжного доручення казначейству на перерахування коштів в день звільнення. Те, що позивач отримав дані кошти пізніше це його вина, а не вина коледжу. Так як видача заробітної плати готівкою в коледжі не здійснюється. Копію трудової книжки та розрахунку позивачу вручено не було з його вини, так як він не з»явився для їх отримання, хоч день звільнення є останнім робочим днем і позивач повинен був бути на робочому місці протягом всього робочого дня. Про що складено акт. Потім позивачу неодноразово направлялись повідомлення поштою про необхідність з»явитись та отримати трудову книжку, інші документи, але він ухилявся від отримання поштової кореспонденції та не з»являвся для їх отримання. Лише в листопаді місяці написав заяву та отримав трудову книжку. Вважає, що звільнення позивача є законним, підстави для задоволення його позовних вимог відсутні. Крім того позивач ще пропустив строк позовної давності, яка за даними позовами складає один місяць, яку просить застосувати.

Третя особа , що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, директор ВК ДДАЕУ проти задоволення позовних вимог заперечував при цьому пояснив, що для нього як для керівника коледжу, враховуючи те, що дану посаду він обіймає не так давно, процедура скорочення чисельності працівників була дуже болісною. Він намагався вчинити всі дії для того, щоб зменшити негативні наслідки цього. При цьому він дотримувався всіх вимог закону щодо дотримання закону та працевлаштування скорочуваних працівників. Всім працівникам було запропоновано іншу роботу в коледжі. І колега позивача зрозумів дану ситуацію, він з»являвся на всі засідання, де розглядались дані питання, в тому числі і на засідання профспілкового комітету. Погодився на переведення на іншу запропоновану йому посаду, яка була вакантною в той час і ця ситуація для нього вирішилась з найменшими втратами. Позивач же з самого початку створював нервозну обстановку в колективі, посилаючись на те, що скорочення в тому числі і його є незаконним, що він буде обов»язково поновлений на роботі про що писав скарги до різних інстанцій. Позивач вказує на те, що він під час попередження його про майбутнє звільнення був на лікарняному та не розумів, який наказ він підписував, це не так, так як позивач був в той день на роботі, а лікарняний лист з»явився значно пізніше. Про те, що він розумів, що підлягає скороченню свідчить його скарга на нього, як на директора коледжу, направлена до органів місцевої ради, та інші скарги, які він направляв до різних інстанцій. Позивач своїми діями створював перешкоди для того, щоб процедура його звільнення була законною, так відмовлявся, отримувати буд які документи та поштову кореспонденцію, ставити свій підпис про ознайомлення його з документами та вчиняв інші дії для цього. Розрахунок з позивачем при звільненні проведений своєчасно. Він особисто підписував платіжні документи і вони були направлені до казначейства в день звільнення позивача. Якби в коледжі гроші видавались в касі, то позивач отримав би їх через касу. Про необхідність забрати трудову книжки позивачу сповіщалось неодноразово всіма доступними способами, але він цього не робив. Тому просить відмовити в задоволенні позовних вимог.

Вислухавши осіб, що приймали участь у розгляді справи, свідків, дослідивши матеріали справи суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню за наступними підставами.

Судом встановлено, що позивач 25.08.2011 року, згідно наказу № 260-К від 01.08.2011 року був прийнятий на посаду викладача юридичних дисциплін ОСОБА_4 коледжу ОСОБА_3 державного аграрного університету.

Наказом по ОСОБА_4 коледжу ОСОБА_3 державного аграрного університету № 21-О від 29.03.2013 року йому було встановлено кваліфікаційну категорію викладача П категорії, що підтверджується копією наказу та записами в трудовій книжці.

У зв»язку з реорганізацією ОСОБА_3 державного аграрного університету у ОСОБА_3 державний аграрно-економічний університет, та у відповідності до наказу ОСОБА_3 державного аграрно-економічного університету № 206 від 04.02.2014 року ОСОБА_4 коледж ОСОБА_3 державного аграрного університету вважається ОСОБА_4 коледжем ОСОБА_3 державного аграрно-економічного університету із 04.02.2014 року.

07.09.2015 року позивач відповідно до наказу № 55-к був звільнений з посади викладача правових дисциплін згідно п . 1 ст. 40 КЗпП України у зв»язку зі скороченням чисельності працівників. В тексті наказу вказується що позивач звільнений з 07.09., проте не вказується рік звільнення.

09.09.2015 року наказом № 57-К до наказу № 55 від 07.09.2015 року були внесені зміни згідно яких зазначено дату звільнення 07.09.2015 року (тобто вказаний рік) та вказано, що позивач звільнений з посади викладача юридичних дисциплін.

В своїх позовних вимогах позивач просить визнати незаконними накази № 55-к від 07.09.2015 року та № 57-к від 09.09.2015 року. Поновити його на роботі, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду.

При цьому прохаючи визнати незаконними накази про звільнення, позивач наводить підстави, які на його думку вказують на незаконність наказів про звільнення. як то не зазначення дати звільнення, невірне указання з якої посади він звільнений, та що він не звільнений з інших посад, які обіймав в коледжі та на невідповідність даного наказу типовій формі наказу, затвердженої наказом Державного комітету статистики № 489 від 05.12.2008 року. Так і за підставами, які встановлюють саму процедуру (порядку) звільненні працівника за скороченням чисельності штату працівників, ототожнюючи ці два поняття. Але прохаючи визнати незаконними накази про звільнення, позивач не просить визнати незаконним саме звільнення. В той час як саме недотримання процедури (порядку) звільнення працівника є підставою поновлення його на роботі.

Судом встановлено, що 25.05.2015 року ВК ДДАЕУ був виданий наказ № 50-О про скорочення чисельності працівників. Згідно якого наказано скоротити чисельність працівників коледжу на 2 одиниці викладачів циклової комісії юридичних дисциплін та на 1 одиницю викладача циклової комісії загальноосвітніх дисциплін, які викладають у студенів спеціальності «Провознавство». Підставою видачі цього наказу є обґрунтування скорочення від 22.05.2015 року та довідка про контингент студентів від 10.05.2015 року. Питання щодо скорочення численності працівників обговорювалось на засіданні профспілкового комітету (Протокол № 9 від 25.05.2015 року) Згідно якого ухвалене рішення про надання згоди дирекції ВК ДДАЕУ про початок процедури скрочення чисельності викладачів циклової комісії юридичних дисциплін та викладачів, які викладають у студентів спеціальності «Правознавство». Таким чином судом встановлено, що у ВК ДДАЕУ дійсно виникла необхідність у скороченні чисельності штату працівників. Накази про скорочення чисельності працівників видані уповноваженою особою. Необхідність скорочення чисельності працівників викликана об»єктивними причинами. При цьому скороченню підлягала не одна посада позивача, а три посади викладачів, що також свідчить про те, що потреба в скороченні чисельності працівників дійсно існувала, а не була пристосована до позивача як до неугодного працівника.

Посилання позивача на те, що його звільнено не в зв'язку з дійсною потребою у скороченні чисельності працівників, а в зв'язку з переслідуванням його як неугодного працівника, ніякими доказами не підтверджені, тому суд розцінює їх як безпідставні та надумані.

Судом встановлено, що при вирішенні питання про визначення працівників, які підлягали скороченню враховані вимоги ст. 42 КЗпП України щодо переважного права залишення на роботі. Яке надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Так як позивач та викладач юридичних дисциплін ОСОБА_6, мали другу категорію викладача в той час як інші працівники мали першу та вищу категорію, та не мали утриманців вони були визначені такими, що підлягають скороченню. Доказів, які б спростовували б ці обставини позивачем та його представником не надано.

19.06.2015 року було видано наказ № 38-к про попередження працівників коледжу про наступне вивільнення у зв»язку зі скороченням штату, яким в тому числі і позивача попереджено про наступне вивільнення, в строк, передбачений нормами КЗпП України. На зворотній стороні цього наказу є запис зроблений власноручно позивачем про те, що він з наказом ознайомлений та не згоден з ним в зв»язку з його невідповідністю законодавству та проставлена дата 22.06.2015 року. Таким чином суд вважає безпідставними посилання позивача та його представника на те, що підписуючи даний наказ позивач не розумів його значення, в результаті хвороби та отриманих ним лікувальних процедур. Так як позивач не лише підписав даний наказ. А й виклав при його підписанні свою позицію щодо змісту цього наказу. Тобто надав свою оцінку даному наказу. Що свідчить про те, що підписуючи наказ позивач розумів його зміст, міг критично ставитись до обставин, викладених в наказі, та давати йому оцінку. Крім того факт ознайомлення позивача з даним наказом підтверджується актом від 22.06.2015 року, в якому вказується, що позивач відмовився від отримання примірника попередження про наступне вивільнення.

Посилання позивача на той факт, що в період ознайомленні його з даним наказом він перебував на лікарняному листі, тобто хворів, не вказує на те, що відповідачами проведено незаконне звільнення позивача, чи що даний наказ та ті, які видані як його наслідок, є незаконними. Так як чинним законодавством України про працю не міститься заборони, що до ознайомлення працівника про майбутнє вивільнення в період його тимчасової непрацездатності. Так як даним наказом права працівника не порушуються. Виходячи з того, що працівник може погодитись на переведення його на іншу роботу або в подальшому підстави для звільнення відпадуть.

Позивач та представник позивача посилаються також і на те, що приймаючи рішення про звільнення позивача за скороченням чисельності працівників відповідачем одночасно з попередженням позивача про звільнення не було запропоновано йому іншої роботи, яка б відповідала його спеціальності та рівню кваліфікації та запропоновано роботу слюсаря, що на його думку є неетично та аморально.

Відповідно до ч. 2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у п1, 2 та 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу.

З аналізу ч. 2 ст. 40 КЗпП України вбачається, що при звільненні працівника за п. 1 ст. 40 КЗпП України роботодавець повинен запропонувати працівнику, який звільняється іншу роботу. Але дана норма не містить указання на одночасність пропозиції іншої роботи з попередженням про майбутнє звільнення.

Таку вимогу містить ч. 2 ст. 49-2 КЗпП України яка вказує, що одночасно з попередженням про звільнення в звя'зку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує іншу роботу на тому ж підприємстві, установі організації.

Проте на думку суду норми цієї статті не поширюються на позивача, так як він був звільнений не в зв»язку зі змінами в організації виробництва і праці, яке передбачає чисельне вивільнення працівників, а в зв»язку зі скороченням чисельності працівників. Тому відповідач міг запропонувати позивачу іншу роботу в будь-який час до винесення наказу про його звільнення.

Факт, що позивачу пропонувалась інша робота підтверджується наданими суду письмовими доказами та показаннями свідків.

Так суду надані письмові повідомлення про пропозиції позивачу іншої роботи , а саме: пів ставки роботи юрисконсульта, що відповідає як спеціальності так і кваліфікації позивача, , заступника директора з адміністративно-господарської роботи, дана посада серед інших вимог містить наявність вищої освіти, що також відповідає кваліфікації позивача та робітника, зайнятого обслуговуванням водопроводу та каналізації, хоч дана посада і не відповідає спеціальності та кваліфікації позивача, але дана посада була вакантною. Також суду надано опис поштового відправлення про направлення даних пропозицій позивачу. Крім того суду наданий Акт від 10.08.2015 року про те, що адміністрацією коледжу за місцем проживання позивача вживались заходи про вручення йому пропозицій про переведення на іншу роботу в даній установі, але відповідача дома не було. Йому було за телефоновано про необхідність зустрітись з метою вручення даних пропозицій, на що позивач відмовився посилаючись на зайнятість. І пропозиції були вручені співмешканці позивача. Актом від 11.08.2015 року з якого вбачається, що адміністрація коледжу намагалась ознайомити позивача з пропозиціями про роботу в зв'язку зі скороченням штату в будівлі Верхньодніпровського районного суду, де позивачу пропонувались в тому числі і 118 учбових годин, але позивач відмовився від підписання даних пропозицій та їх прийняття. Актом від 20.08.2015 року підтверджуються дії відповідача щодо наміру відповідача вручення позивачеві пропозицій про роботу в офісі фірми «Капітель-груп» та біля магазину «Автосвіт», які позивач отримати та підписати відмовився.

Крім того виконання обов»язку щодо прпозиції позивачу іншої роботи підтверджується показаннями свідка ОСОБА_7, яка в судовому засіданні пояснила, що в приміщенні Верхньодніпровського районного суду вона була присутня як народний засідатель по справі. Також там був присутній ОСОБА_1, був юрисконсульт ОСОБА_8, директор коледжу ОСОБА_5М,. які пропонували ОСОБА_1, вакантні посади, які саме вона не пам»ятає, але ОСОБА_1І,. відмовився від даних пропозицій, сказавши, щоб адміністрація залишила ці посади собі.

За клопотання позивача в судовому засіданні був допитаний свідок ОСОБА_9, який в судовому засіданні пояснив, що він влітку 2015 року зустрів в центрі міста свого знайомого ОСОБА_1І,. який запропонував підвезти його до автовокзалу так як йому потрібно було їхати у справах до міста Дніпропетровська. Вони зупинились біля магазину «Автосвіт» та він в автомобілі позивача переглядав свої документи. Ще коли вони їхали до автовокзалу ОСОБА_1, звернув його увагу на інший автомобіль та сказав, що зараз за ними будуть гнатись. Через деякий час біля їхнього автомобіля зупинився автомобіль зеленого кольору. З нього вийшов ОСОБА_10І,. який був вдягнений в шорти та директор коледжу ОСОБА_5, та почали про щось говорити ОСОБА_1І,. про що саме він точно не пам'ятає, так як був зайнятий переглядом своїх документів. Але щось за звільнення. Він пам'ятає, що ніяких посад позивачу не пропонувалось, і щоб позивачу вручали якісь документи він не бачив.

Допитаний як свідок ОСОБА_1, за даним фактом пояснив, що він в центрі міста зустрів свого знайомого ОСОБА_9В,. та запропонував підвезти його до автовокзалу. Коли вони їхали він побачив автомобіль, що належав працівникам коледжу. Даний автомобіль його переслідував. Коли він зупинився біля магазину «Автосвіт», То з автомобіля вийшов ОСОБА_10І,. який був у футболці та шортах, а також директор коледжу ОСОБА_5, з чемоданом в руках. Підійшли до його автомобіля злівого боку, але він до них не вийшов. Дані особи ніяких пропозицій щодо вакантних посад йому не надавали.

Суд критично оцінює даних свідків, так як позивач є особою заінтересованою в результаті розгляду справи. При цьому детально описуючи всі події, які передували розмові з працівниками коледжу: як - то зустріч з товаришем, переслідування його на автомобілі. Свідок нічого не говорить проте, яка саме розмова відбулась між ним та працівниками коледжу. Лише вказує, що вакантні посади йому не пропонувались. Також суд критично відноситься і до показань свідка ОСОБА_9, який посилається на те, що він не прислухався до розмови ОСОБА_1І,. та працівників коледжу, так як був заглиблений у вивчення своїх документів. В той же час чітко повідомляє про те, що пропозицій про вакантні посади ОСОБА_11І,. не було, та ніяких документів не вручалось. Але в свою чергу повідомляє що розмова між ОСОБА_1І,. та працівниками коледжу була з приводу звільнення ОСОБА_1 Такими чином дані свідчення є суперечливими та такими, що спростовуються іншими наведеними вище та дослідженими в судовому засіданні доказами.

Таким чином, судом встановлено, що позивачу пропонувалась інша робота адміністрацією коледжу, втому числі і за спеціальністю та кваліфікацією позивача, але він від даних пропозицій відмовився. Письмову відмову від запропонованої роботи також відмовився надати. Суд вважає безпідставними посилання позивача про те, що номер мобільного телефону, за яким йому телефонували та вказаний в акті йому не належить, та що цей номер мобільного телефону з'явився в нього пізніше, так як це спростовується тим, що позивач сам в позовній заяві вказав номер даного телефону як свій контактний, а доказів того, що він з»явився в нього пізніше суду не надав. Несуттєвими суд вважає і посилання позивача та його представника на те, що пропозиції про роботу намагались вручити позивачу в будь-якому місці, але не на робочому. Так як судом з»ясовано, що позивач в той час перебував у відпустці, на робочому місці не з»являвся, крім того ухилявся від отримання даних пропозицій, тому вручити позивачу дані пропозиції на робочому місці у адміністрації коледжу просто не було можливості і використовувались всі доступні способи для виконання цього обов»язку. Крім того в законодавстві про працю чітко не вказано, що саме на робочому місці працівника повинна бути вручена пропозиція про роботу. Тобто заборони вручення такої пропозиції в іншому місці немає.

Безпідставним суд вважає і посилання позивача на те, що намагаючись вручити йому пропозиції про роботу адміністрація коледжу переслідувала його, так як переслідування та упереджене ставлення полягає не в здійсненні дій спрямованих на забезпечення прав працівника, шляхом вручення йому пропозиції йому надати іншу роботу в зв»язку зі звільненням. Безпідставними суд вважає і посилання представника позивача на те, що відповідачем не запропонована позивачу робота інспектора відділу кадрів, яка відповідає його кваліфікації, так як дана посада на час звільнення позивача не була вакантною. Крім того позивачу пропонувалась значно вища посада заступника директора з господарської частини. Доказами, що позивачу пропонувались і 118 учбових годин є надані суду акти.

Посилання позивача як на незаконність наказу про його звільнення на те, що він не був запрошений на засідання профспілкового комітету. Та профспілковий комітет без його участі прийняв рішення про надання згоди на звільнення суд також вважає безпідставним ви ходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1,2,3 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених п. 1, 2-5, 7 ст. 40 цього кодексу може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

У випадках передбачених зхаконодавстьвом про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п"ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органа про розірвання трудового договору з працівником.

Подання власника або уповноваженого ним органа має розглядатись в присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у відсутність працівника проводиться лише за його письмовою заявою. Якщо працівник або його представник не з»явився на засідання, розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах строку, визначеного частиною другою цієї статті. У разі повторної неявки працівника або його представника без поважних причин подання може розглядатись за його відсутності.

Судом встановлено, що 10.08.2015 року адміністрація ОСОБА_4 коледжу ДДАЕУ звернулась до профкому ОСОБА_4 коледжу ДДАЕУ з проханням дати згоду на звільнення працівників, що підлягали скороченню, в тому числі і позивача (а.с.138)

20.08.2015 року було проведено засідання профспілкового комітету, тобто в межах встановленого законом 15-денного строку. Відповідно до протоколу № 16 від 20.08.2015 року ухвалили рішення про надання згоди на звільнення одного працівника, який з»явився на засідання профспілкового комітету і призначили чергове засідання профкому на 25.08.2015 року в зв»язку з неявкою на дане засідання профкому позивача та іншого працівника.

Про засідання профспілкового комітету 20.08.2015 року позивач був повідомлений, що підтверджується актом від 19.08.2015 року, згідно якого вказується, що позивач був повідомлений головою профкому про засідання профспілкового комітету по телефону за номером 4.

Дана обставина підтверджується також і показаннями свідка ОСОБА_12В,. про те, що вона була присутня при тому як голова профкому ОСОБА_13М,. телефонував позивачу та запрошував його на засідання профспілкового комітету.

При цьому суд вважає безпідставними посилання позивача на те, що даний номер телефону не його, так як вже зазначалось вище, даний номер вказаний самими позивачем в позовній заяві як контактний. А посилання на те, що даний номер з»явився в нього значно пізніше нічим не підтверджено.

25.08.2015 відбулось засідання профспілкового комітету на якому було розглянуте питання та ухвалене рішення про надання згоди на звільнення позивача. Дане засідання відбулось у відсутність позивача. Проте ч. 3 ст. 43 КЗпП України дозволяє розглянути подання про надання дозволу на звільнення у разі повтороної неяки працівника без поважних причин.

Судом з»ясовано, що 20.08.2015 року, тобто в день розгляду питання про надання згоди на звільнення на засіданні профспілкового комітету перший раз, позивачу було направлене запрошення на засідання профспілкового комітету на 25.08.2015 року. Згідно поштового повідомлення про вручення вбачається, що це запрошення було отримане позивачем 12.09.2015 року. Проте, з яких причин відбулось таке пізнє вручення поштової кореспонденції, чи то з вини пошти, чи в зв'язку з тим, що позивач не з'являвся для його отримання, будь-яких доказів суду не надано.

Проте виходячи з того, що позивач є фахівцем в галузі права, ознайомлений з порядком звільнення та строками розгляду питання про надання згоди на звільнення, і будучи повідомленим про перше засідання профспілкового комітету з даного питання, свідомо не з'явився на засідання профспілкового комітету, про причини своєї неявки не повідомив, будь-яких дій щодо з'ясування дати наступного засідання не вчинив, з метою затягування строків розгляду питання, що могло мати наслідком порушення строків звільнення та привести до незаконності звільнення.

Тому згода профспілкового комітету на звільнення позивача адміністрацією коледжу отримана. Дотриманий порядок проведення профспілкового комітету. При першій неявці позивача засідання профспілкового комітету що розгляду питання про його звільнення було призначене на іншу дату. вживались заходи щодо повідомлення позивача про дати засідань профспілкового комітету. Повторна неявка позивача на засідання профспілкового комітету давала можливість розглянути дане питання у відсутність позивача.

Посилання позивача на те, що в день звільнення з ним не проведено повного розрахунку та не видано належним чином оформленої трудової книжки, як того вимагає ч. 1 ст. 47 та ст.. 116 КЗпП України, суд також вважає безпідставними, виходячи з наступного.

Згідно наданих суду документів вбачається, що позивачу була нарахована вихідна допомога та допомога з тимчасової втрати працездатності та до виплати призначено 2675.53 грн., що підтверджується відомістю на перерахування від 07.09.2015 року. В цей же день була направлена заявка на видачу готівки та перерахування коштів на вкладні рахунки та платіжне доручення на перерахування на карткові рахунки згідно списку (а.с.145-147). Таким чином коледж виконав покладений на нього обов»язок, передбачений ч. 1 ст. 47 КЗпП України та в день звільнення позивача, тобто 07.09.2015 року нарахував та передав платіжні документи в казначейську службу для проведення розрахунку з позивачем шляхом перерахування даних коштів позивачу. Тому будь-яких порушень з цього приводу суд не вбачає.

Посилання позивача та його представника, що в день звільнення, тобто 07.09.2015 року йому на руки не були видані грошові кошти, тобто не проведений розрахунок. Суд вважає безпідставними так як на даний час, виплата заробітної плати працівникам проводиться через банківські установи, шляхом перерахування відповідних коштів казначейською службою. Виплата заробітної плата в касі підприємства, установи, чи організації, чи відповідно їх касиром не здійснюється.

Крім того КЗпП України був прийнятий в 1971 році, коли виплата заробітної плати здійснювалась через каси та/або касирів підприємств, установ, організацій, тому положення ст.. 47, 116 КЗпП України були виписані саме для такого порядку розрахунку. На даний час змінився порядок виплати заробітної плати. Тому положення даних статей дослівно застосовуються відповідно до існуючого на даний час порядку виплати заробітної плати та проведення розрахунків неможливо. А надання доручення на перерахування грошових коштів казначейській установ в день звільнення свідчить про виконання відповідачем обов»язку провести зі звільненим працівником розрахунку в день звільнення.

Посилання позивача та представника позивача на те, що в день звільнення позивачу не була вручена належним чином оформлена трудова книжка та повідомлення про нараховані суми, суд також вважає безпідставними виходячи з наступного.

Як вказувалось вище в день звільнення позивач не отримав трудову книжку, повідомлення про нараховані суми, повідомивши інспектору відділу кадрів про те, що зайде за ними пізніше. Але в день звільнення 07.09.2015 року по них так і не зайшов, що підтверджується показаннями свідка ОСОБА_12 та актами від 07.09.2016 року (а.с. 159, 160).

Свідок П опова Л.В,. в судовому засіданні повідомила, що в день звільнення позивач взяв оригінал наказу про звільнення та вийшов з ним з приймальної директора, в зв»язку з чим його розшукували для того, щоб позивач повернув оригінал наказу та отримав його копію. Через деякий час позивач зайшов до приймальної директора коледжу повернув оригінал наказу, від підпису про отримання його копії відмовився. На її пропозицію зачекати поки вона внесе записи до трудової книжки та надасть йому повідомлення про нараховані суми, позивач повідомив, що зайде за ними пізніше. Вона протягом дня чекала позивача для вручення йому цих документів. А коли він в кінці робочого дня за ними не зайшов, то повідомила про це адміністрацію коледжу. Так як ні наступного дня ні пізніше позивач не з»являвся для отримання даних документів вона телефонувала йому про необхідність з»явитись та отримати дані документи, а також на адресу проживання позивача надсилались повідомлення про необхідність з»явитись та їх отри мати. Але позивач не з»являвся і лише в листопаді місяці 2015 року подав заяву на видачу йому трудової книжки. дані показання свідка підтверджуються іншими наданими суду доказами, не протирічать їм тому суд вважає їх достовірними.

Про необхідність позивача отримати трудову книжку та повідомлення про розрахункові кошти при звільненні підтверджується і направленими на адресу позивача неодноразовими повідомленнями, а саме від 18.09.2015 року № 824, яке позивач не отримав на конверті є запис ( не було вдома) , від 29.10.20-15 року № 878 (а.с.153-158). Актом від 16.09.2015 року (а.с.161), а також поясненнями свідків ОСОБА_12В,. та ОСОБА_14

Так свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні пояснила, що у вересні 2015 року позивач був в аудиторії № 40, до цієї аудиторії підійшли юрисконсульт ОСОБА_10, ОСОБА_15І,. яка мала на руках повідомлення про нараховані суми, та вона з заповненою трудовою книжкою. Вони запросили ОСОБА_1, вийти в хол та мали намір вручити йому трудову книжку і повідомлення про нараховані суми, але ОСОБА_1І,. відмовився від їх отримання, посилаючись на те що його звільнили незаконно.

Свідок ОСОБА_14О,. повідомила, що в середині вересня 2015 року вона знаходилась в холі адміністративного корпусу коледжу, де навчаються студенти юридичного відділення. В кабінеті № 40 знаходились випускники коледжу з ними був ОСОБА_1 В цей час до аудиторії № 40 підійшли ОСОБА_10І,. ОСОБА_12, та ОСОБА_15І,. які мали намір вручити ОСОБА_1І,. трудову книжку та повідомленням про нараховані суми, але він відмовився від їх отримання, запитавши чому їх не вислали йому поштою. Пізніше до них підійшла ОСОБА_16, та також запитала позивача чому він відмовляється від отримання трудової книжки. На що ОСОБА_1. сказав, щоб її йому надіслали поштою. На що ОСОБА_16 повідомила, що тоді йому потрібно написати про це заяву, але ОСОБА_1, відмовився від її написання.

Таким чином судом встановлено, що в день звільнення позивач сам не отримав трудову книжку, яка повинна була бути йому видана до кінця робочого дня, як останнього дня роботи, запевнивши працівника відділу кадрів, що в цей день він її отримає. Потім також відмовлявся від її отримання, при цьому адміністрація коледжу не лише повідомляла позивача про необхідність отримання трудової книжки., а й намагалась йому її вручити 16.09.2015 року, що підтверджується як актом від 16.09.2015 року так і показаннями свідків, які суд вважає достовірними та взвємопов»язаними з іншими наданими суд доказами.

Тому доводи позивача про те, що він неодноразово звертався до коледжу, як вказується в позовній заяві, для отримання трудової книжки, але йому відмовляли це зробити є безпідставними та надуманими, так як будь-яких доказів про свої звернення до коледжу та факти відмови адміністрації коледжу видати йому трудову книжку суду не надав.

Таким чином з наведеного вище суд не вбачає порушень чинного законодавства про працю, які б мали наслідком незаконність звільнення позивача за ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Також суд наголошує на тому що проаналізовані вище обставини ви значають законність, а у випадку їх порушення на незаконність самого звільнення, а не наказу про звільнення. Проте яке позивач визнати незаконним саме звільнення не просить..

Щодо аналізу підстав зазнаних позивачем та його представником за якими він просить визнати незаконними наказ № 55-к від 07.09.2015 року та № 57-к від 09.09.2015 року, а саме не відповідності його типовій формі, не зазначення в наказі дати з якої звільняється позивач та невірне зазначення посади, яку обіймав позивач в наказі № 55-к від 07.09.2015 року. не зазначенні в наказі інших посад, які займав позивач. А також не зазначення в трудовій книжці наказу № 57 к від 09.09.2015 року як основного для звільнення, невручення цього наказу позивачу та те, що йому не пропонувались 118 учбових годин, які були вільними на час винесення цього наказу. а також посилання в судовому засіданні, що цього наказу раніше не існувало і він був виданий, лише після пред»явлення позову позивачем, суд вважає безпідставними та такими, які не визначають дані накази про звільнення незаконними виходячи з наступного.

Так суд не вбачає невідповідності наказу №55-к від 07.09.2015 року типовій формі, так як в наказі зазначене найменування установи, яка його видала та її підпорядкування, зазначений номер наказу, дата та місце видачі наказу, його зміст, підстави звільнення. Наказ підписаний керівником коледжу та іншими посадовими особами . Таким чином всі необхідні реквізити, які містяться в типовій формі єв даному наказі. При цьому типова форма наказів, яка затверджена наказом державного комітету статистики № 489 від 05.12.2008 року містить лише перелік найменувань кадрових наказів, зразки наказів, що вказує на його рекомендаційний характер Зазначений Наказ не має вказівки, що недотримання типової форми наказу тягне за собою незаконність чи недійсність кадрового наказу. Посилання на те, що в наказі не вказаний табельний номер позивача, структурний підрозділ, тощо на думку суду є безпідставними, так як будь-яких доказів того що позивачу присвоювався табельний номер та інше не надано.

В наказі № 55-К від 07.09.2015 року зазначено, що позивач звільняється з 07 вересня, але не зазначений рік, що позивач та представник позивача розцінюють як в повну відсутність дати звільнення позивача з роботи. Проте суд вважає ці посилання такими, що не відповідають фактичним обставинам виходячи з наступного. Так поняття дата містить три складові частини - це число ( тобто календарний день), місяць, та рік. В наказі зазначене число та місяць дати звільнення позивача, що відповідають числу та місяцю видачі наказу і не вказаний рік дати звільнення. Проте в самому наказі зазначено, як число, місяць так і рік його видачі. Таким чином не зазначення року в даті звільнення не робить даний наказ незаконними при наявності зазначення року видачі наказу, виходячи із специфіки кадрових наказів. Виходячи з того, що якщо число чи місяць звільнення працівника можуть не відповідати даті видачі наказу, проте рік звільнення працівника ні в якому разі не може не відповідати року ви дачі наказу. Так як законодавством про працю не передбачається та забороняється оформляти накази про звільнення роком наступним або попереднім від того, в якому працівник дійсно звільняється. Томку дата звільнення позивача, зазначена в наказі відповідає даті видачі наказу. А рік звільнення позивача визначається роком видачі наказу. Крім того видачі наказу про звільнення за скороченням чисельності працівників передувала значна робота, для відповідності цього наказу чинному законодавству, як попередження про наступне звільнення та інше, що здійснювалось саме в 2015 році, про що позивач повідомлявся., тому стверджувати, що саме звільнення могло відбутись в будь-якому іншому році суд розцінює як домисли, які не відповідають ні чинному законодавству, ні практиці, що склалась.

Також в наказі вказується, що позивач звільняється з посади викладача правових дисциплін. Відповідно до наказу № 260-к від 01.08.2011 року вбачається. що позивач приймався на посаду викладача юридичних дисциплін, на що позивач та його представник наголошують як на незаконність виданого наказу. Проте з дослідженого в судовому засідання штатного розпису встановлено, що у ОСОБА_4 коледжі ДДАЕУ є посади викладачів, а розмежування викладачів за викладанням того чи іншого напрямку дисциплін відсутнє. Тому судом встановлено, що розмежування в коледжі викладачів за напрямками дисциплін, які ними викладаються: як то юридичних, економічних, загальноосвітніх та інших є умовним та таким, що не передбачено штатним розписом. Відповідно, так як в наказі зазначено, що позивача звільнено з посади викладача. То суд вважає, що звільнення позивача здійсненне з саме тої посади, яку він займав відповідно до штатного розпису. Тому навіть, якщо б в наказі про звільнення не було б вказано напрямку дисциплін, які викладались позивачем, це не робить даний наказ незаконним. Крім того поняття юридичний та правовий мають однакове значення, і вказують саме на той напрямок дисциплін, які викладались позивачем. А акцентування уваги позивача та його представника на те, що позивача звільнили не з тієї посади, на яку він був прийнятий суд вважає безпідставним. Так як ви ходячи з того, що в штатному розписі відсутнє розмежування викладачів за напрямками дисциплін, що ними викладаються, можна так само говорити і про незаконність наказу про прийняття позивача на роботу, що не спростовує сам факт роботи позивача

Тому даючи оцінку наказу № 55-к від 07.09.2015 року та тим недолікам, які він містить, суд відносить дані недоліки до технічних та не вважає такими, що визначають даний наказ як незаконний. Крім того наказом № 57-к від 09.09.2015 року «Про внесення змін до наказу № 55-к від 07.09.2015 року дані недоліки усунуті.

Посилання позивача та представника позивача, що даний наказ був виданий лише після пред»явлення позивачем позову про поновлення на роботі суд вважає безпідставним та нічим не доведеними. Так як ознайомившись з самим наказом та книгою наказів судом встановлено, що даний наказ датований 09.09.2015 року, а позивач звернувся до суду лише в листопаді місяці. Наказ містить порядковий номер 57-к що в зрівнянні з наказом № 55-к вказує на те, що він був виданий невдовзі після наказу № 55-к і не містить цифрових чи інших індексів, які ставили б можливість його видання між наказом наприклад 57-к і 58-к, чи 56-к і 57-к, що б могло вказувати на більш пізню дату його видання. Також судом встановлено, що після наказу № 57-к було видано ще цілий ряд наказів як в жовтні так і в листопаді 2015 року за наростаючими номерами, що також виключає видання даного наказу після пред»явлення позову позивачем.

Посилання позивача та його представника на те, що позивач ще виконував за сумісництвом роботу на пів ставки юрисконсульта за був завідувачем юридичною консультацією, а в наказі не вказано, що він звільнений і з цих посад не роблять даний наказ незаконним. так як судом встановлено, що на пів ставки юрисконсульта позивач був прийнятий не за сумісництвом, а за суміщенням, що підтверджується копією наказу про прийняття від 20.01.2015 року № 3-к (а.с.197), тому при звільненні з основної роботи працівник звільняється і з роботи, яку він виконує за суміщенням і окремого наказу для такого звільнення не потребується.

Щодо роботи завідуючого юридичною консультаціє, то судом встановлено, що в штатному розписі коледжу такої посади нема. Дана робота виконувалась на громадських засадах і регулювалась Положенням про юридичну консультацію. Крім того при перевірці наказів за 2011 рік як по основній діяльності так і кадрових, судом встановлено, що наказу № 285/10 від 30.08.2011 року взагалі немає. накази з основної діяльності 2011 рік взагалі не мають такого номеру, останній номер 196-о від 28.11.2011 року. А в кадрових наказах є лише наказ 285-к та 285-1 які виданні про виклик працівника з чергової відпустки та про звільнення працівника. Посилання позивача, що він направлявся у відрядження як завідувач юридичною консультацією спростовується наказом № 30-в від 12.03.2013 року згідно якого позивач направлявся у відрядження як викладач юридичних дисциплін (а.с. 12 т. 2).

При цьому якщо позивач дійсно працював би за даними посадами як ним зазначено в позовній заяві, то звільнення його як викладача вказувало б лише на те, що він звільнений з даної посади, а інші посади за ним залишались і він міг би працювати за ними. Що також не визначало б незаконним наказ № 55-к від 07.09.2015 року

Щодо відсутності підстав для визнання наказу № 57-к від 09.09.2015 року незаконним суд виходить з наступного.

Позивач та його представник посилаються як на підставу незаконності даного наказу те, що він не зазначений в трудовій книжці позивача як підстава для звільнення. Проте сам факт незазначення номера та дати наказу про звільнення в трудовій книжці не вказують на незаконність цього наказу, а є лише недоліком в заповненні трудової книжки. Який може бути усунутий за зверненням заінтересованої особи, шлязом внесення відповідного запису.

Невручення даного наказу позивачу також не визначає даний наказ як незаконний, так як позивач мав можливість і під час розгляду справи отримати даний наказ. Крім того, так як даний наказ не є наказом про звільнення, а лише наказом про внесення змін до наказу про звільнення, тобто окремо без наказу №55-к від 07.09.2015 року він існувати не може, так даний наказ не є правовою підставою звільнення позивача. Тому його невручення позивачеві не робить незаконним і самого звільнення.

Посилання позивача та його представника на те, що основним є саме наказ № 57-к від 09.09.2015 року, а не № 55-к від 07.09.2015 року, суд вважає безпідставними. Так як всі дані та підстави звільнення позивача викладені саме в наказі № 55-к від 07.09.2015 року який створює правові наслідки для позивача і без наказу № 57- к від 09.09.2015 року . А наказ № 57-к від 09.09.2015 року без наказу № 55-к від 07.09.2015 року самостійних правових наслідків для позивача не має. Він є додатковим до наказу № 55-к від 07.09.2015 року та усуває лише технічні недоліки, які в ньому допущені, а не створює правові наслідки для працівника та робтодавця.

Посилання як на підставу незаконності наказу № 57-к від 09.09.2015 року на те, що позивачу не було запропоновано 118 учбових годин, які на час винесення цього наказу були вільними, також є визначає даний наказ як незаконний. Так як по-перше з наведених вище обставин вбачається, що ці години пропонувались позивачу як і інші вакантні посади. По-друге, як також зазначалось вище не запропонування іншої роботи вказує на незаконність звільнення, а не на незаконність наказу . При цьому враховуючи, що позивачу пропонувались і інші посади в коледжі, ця підстава не може визначати звільнення позивача як незаконною, так як позивач не приймаючи пропозиції щодо інших посад міг прохати відповідача надати йому ці години та висловити свою згоду мати педагогічну загрузку саме в такому обсязі. Так як така кількість годин становить лише незначний відсоток від ставки, навіть не половину ставки викладача, і без згоди робітника як пропозиція самостійної роботи судом розцінена бути не може.

Виходячи з вищевикладеного, суд не знаходить підстав для визнання наказів № 55-к від 07.09.2015 року та № 57-к від 09.09.2015 року незаконними. Тому в задоволенні позовних вимог в цій частині вважає за можливе позивачу відмовити.

Так як суд відмовляє позивачу в задоволенні позовних вимог про визнання недісними № 55-к від 07.09.2015 року та № 57-к від 09.09.2015 року про звільнення позивача за ч. 1 ст. 40 КЗпП України та виходячи з вищевикладеного не вбачає підстав для визнання незаконним самого звільнення позивача, суд вважає за потрібне відмовити і задоволенні позовних вимог щодо поновлення позивача на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Крім того в своїх запереченнях відповідач посилається і на те, що позивачем пропущений строк позовної даності для звернення з даним позовом до суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутись з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного в місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк, з дня коли він дізнався або повинен був дізнатись про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня вручення трудової книжки.

Тобто даною правовою нормою визначається, як строк звернення до суду, один місяць, так і початок перебігу цього строку, це день вручення копії наказу про звільнення або день видачі трудової книжки.

При розгляді даної справи судом встановлено, що позивач в день звільнення тобто 07.09.2015 року отримав копію наказу про звільнення, що відповідачем не заперечується та навіть зазначається в позовній заяві, тому доказуванню не підлягає відповідно до ст.. 61 ЦАК України. Таким чином початок перебігу цього строку для звернення до суду починається з 08.09.2015 року. Посилання позивача та його представника на те, що позивач вважав даний наказ незаконним, не знав з якої дати та з якої посади він звільнений, суд вважає безпідставними, так як саме той факт, що позивач вважав даний наказ незаконним і давав йому підстави на звернення до суду за захистом своїх порушених прав.

Посилання позивача на те, що він до листопада місяця продовжував ходити на роботу, хоч в розкладі йому занять не ставили, суд вважає безпідставними та нічим не доведеними. Так як якщо навіть позивача вважає, що з посади юрисконсульта та звідувача юридичною консультацією його не звільнено, то не надав суду доказів того, що він в цей час він надавав правові консультації, візував документи коледжу, що в табелі робочого обліку зазначалось, що позивач був на роботі тощо. Крім того не надано доказів і того яка ж обставина змусила позивача саме в листопаді 2015 року написати заяву про видачу йому його трудової книжки, та що саме з цього моменту він переконався, що був все ж таки звільнений.

При цьому установивши альтернативу в ст. 233 КЗпП України початку перебігу строку позовної даності, на думку суду більш виправданим є починати обчислювати строк з дня, коли учинена більш рання дія. До такого висновку суд при ходить з тих підстав, що обчислення строку з дня вручення копії наказу про звільнення чи трудової книжки є лише конкретизація загального правила про обчислення строку з дня, коли працівник дізнався про порушення його суб»єктивних трудових прав. Оскільки дізнатись про одне і теж двічі не можливо. Відповідно слід вважати, що при першому вчинку роботодавця, вручення наказу про звільнення або трудової книжки, працівник і дізнався про порушення свого права. Так як позивачем не заперечується факт отримання наказу про звільнення, то саме 08.09.2015 року слід вважати датою з якою почав перебіг строк позовної давності за даним позовом і який на думку суду позивачем пропущений.

Проте, так як суд відмовляє позивачу в задоволенні позовних вимог виходячи із фактичних обставин, то факт пропуску позивачем строку позовної давності для відмови в задоволенні позовних вимогах судом не застосовується.

Так як позивачеві відмовлено у задоволенні позовних вимог, то відповідно до ст.. 88 ЦПК України сума сплаченого позивачем судового збору позивачу за рахунок відповідача не відшкодовується та покладається на позивача. Судом також встановлено, що позивачем при поданні позовної заяви сплачено судовий збір в більшому розмірі. Але та як відповідно до пп. 1 ч. 1 ст. 7 ЗУ «Про судовий збір» сплачена сума судового збору при внесенні її в більшому розмірі ніж передбачено законом може бути повернена за ухвалою суду лише при наявності клопотання особи, яка його сплатила, і такого клопотання від позивача чи його представника не надходило то при вирішенні даного спору питання про повернення позивачу надлишково сплаченої суми судового збору не вирішується.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 88, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог про визнання незаконними та скасування наказів про звільнення ОСОБА_1 № 55-К від 07 вересня 2015 року та № 57-К від 09 вересня 2015 року про зобов'язання поновлення на посаді викладача юридичних дисциплін ОСОБА_4 коледжу ОСОБА_3 державного аграрно-економічного університету, стягнення з ОСОБА_4 коледжу ОСОБА_3 державного аграрно-економічного університету на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період із 07 вересня 2015 року по 12 листопада 2015 року в сумі 5575.94 грн., та про стягнення моральної шкоди позивачеві ОСОБА_1 відмовити

Понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору покласти на позивача ОСОБА_1.

Рішення може бути оскаржене до судової палати з цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області протягом 10 днів з моменту його проголошення, шляхом подачі апеляційної скарги через верхньодніпровський районний суд. Особи, які приймали участь у розгляді справи, але не були присутні під час проголошення рішення можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з моменту отримання копії рішення..

Рішення суду набирає чинності після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано або не змінено, набирає чинності після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Петрюк Т.М.