Справа № 303/3763/16-ц
У Х В А Л А

Іменем України

10 жовтня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області

у складі : головуючого - судді Мацунича М.В.

суддів : Куцина М.М., Джуги С.Д.

з участю секретаря : Кухти М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Мукачівського міськрайонного суду від 22 липня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, -

в с т а н о в и л а:

У червні 2016 року ОСОБА_2 звернулась з позовом до ОСОБА_1 в якому просила розірвати шлюб між нею та відповідачем, залишити шлюбне прізвище - ОСОБА_2. Неповнолітню дочку ОСОБА_3 залишити проживати з ОСОБА_2. Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання малолітньої дитини - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1500 грн. щомісячно і до досягнення нею повноліття, та стягнути з відповідача аліменти на утримання дружини 500 грн. щомісячно й до досягнення дитиною трирічного віку, а також стягнути з відповідача судові витрати пов'язані з розглядом справи.

Заочним рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 22.07.2016 року позовні вимоги ОСОБА_2, задоволено в повному обсязі.

Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій просить змінити рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру аліментів стягнутих на утримання доньки ОСОБА_4 та ухвалити нове рішення в цій частині, яким стягнути аліменти у розмірі 614 гривень. У позовній вимозі ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дружини, відмовити. Мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції не в повній мірі було прийнято до уваги матеріальний стан платника аліментів, та необґрунтовано визначено розмір аліментів.

У судовому засіданні апеляційної інстанції представник відповідача в особі адвоката Дренкалюк Г.І. підтримала, доводи апеляційної скарги та просила задовольнити таку.

Натомість, позивачка просила відхилити апеляційну скаргу, оскільки мотиви та підстави, зазначені в ній щодо скасування рішення є безпідставними та необґрунтованими, і такими, що не відповідають фактичним обставинам справи.

Відповідач у судове засідання апеляційної інстанції не з'явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що стверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень, про причини неявки апеляційний суд не повідомив, і заяви про відкладення розгляду справи не подавав, колегія суддів, відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України та зважуючи на приписи ст. 303-1 ЦПК України, уважає за необхідне розглядати скаргу за його відсутності.

Матеріалами справи доводиться та судом першої інстанції встановлено, що 26.03.2014 року між позивачкою та відповідачем було укладено шлюб (а.с. 10). Від даного шлюбу в них є донька ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 11). Донька ОСОБА_3, проживає з матір'ю (а.с. 12).

Також встановлено, що на час розгляду справи судом першої інстанції, відповідач офіційно не працював та постійного (сталого) доходу не мав.

У зв'язку з тим, що відповідач не утримує сім'ю матеріально, розмір свого заробітку приховує від сім'ї, дитина знаходиться на утриманні та вихованні у позивачки, а гроші останній потрібні для повноцінного розвитку дитини, що й стало підставою для звернення її до суду з даним позовом.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи й перевіривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла до думки, що апеляційну скаргу слід відхилити, а заочне рішення суду першої інстанції залишити без змін, виходячи з наступних мотивів.

За правилами ч. 1 ст. 303 ЦПК України - під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

А виходячи з положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доводом апеляційної скарги є те, що судом першої інстанції не в повній мірі було прийнято до уваги матеріальний стан платника аліментів, та необґрунтовано визначено розмір аліментів. Судом неправильно та не в повному обсязі досліджено докази, що призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи.

Проте такі доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції з огляду на наступні обставини.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 p., яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 p. та набула чинності для України 27 вересня 1991 p., держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей, і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Та ст. 8 ЗУ "Про охорону дитинства" також передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватись про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Виходячи із правил ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Зазначена норма передбачає, що обов'язок утримувати дитину є рівною мірою обов'язком як матері, так і батька. Та являється при цьому особистим, індивідуальним обов'язком, і не залежить, ні від віку батьків, чи їх фізичного стану, а ні від матеріального становища.

До підстав визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі, ст. 184 СК України відносить: нерегулярний, мінливий дохід платника аліментів, одержання частини доходу в натурі та інші обставини, що мають істотне значення.

Звертаючись із позовом, ОСОБА_2 просила стягнути аліменти на утримання доньки саме у твердій грошовій сумі, оскільки відповідач офіційно ніде не працює, виїжджає на сезонні роботи у Російську Федерацію, де має нерегулярний, але достатньо високий дохід, розмір якого приховує.

В апеляційній скарзі відповідач зазначив, що є безробітнім та не має доходу, є малозабезпеченим. На його утриманні знаходиться мама ОСОБА_7, яка ніде не працює, оскільки постійно важко хворіє, та його рідний дядько ОСОБА_8, який є інвалідом третьої групи, пенсія, яку той отримує є мізерною і недостатньою для проживання.

При визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

У спростування вимог ст. 182 СК України відповідач не навів аргументів та не надав доказів, які б враховувались при визначенні розміру аліментів.

Крім цього, ОСОБА_1 у апеляційній скарзі зазначає, що згідний сплачувати аліменти лише частково у розмірі 614 гривень, проте, останній при цьому не переймається тією обставиною, що такий розмір аліментів буде недостатнім для повноцінного розвитку, і утримання доньки ОСОБА_3. За цієї обставини, усі труднощі по матеріальному утриманню спільної доньки лягли б непомірним тягарем на непрацюючу позивачку, що негативно би відобразилось на дитині, та ускладнило б і до того важке матеріальне становище позивачки.

Отож, зважуючи на те, що відповідач фізично здорова молода людина, яка інвалідності немає, та на утриманні родичів й інших дітей немає. А тому, наведене у сукупності не може являтись тією перепоною, яка б давала відповідачу підставу для сплати аліментів у меншому розмірі ніж визначено судом першої інстанції. Зазначені доводи на думку суду, свідчать про намагання останнього у такий спосіб уникнути від обов'язку батька брати участь у достатньому утриманні своєї дитини.

Оскільки дитина у будь-якому випадку повинна бути захищена та отримувати належне утримання від батьків, яке гарантовано як нормами СК України, так і ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, то наведені вище обставини вказують на те, що відсутні істотні перепони для ОСОБА_1 з приводу надання ним матеріальної допомоги на утримання дитини у меншому розмірі ніж 1500 грн., щомісячно. Та звідси, зазначена сума відповідає засадам виваженості, розумності і справедливості, оскільки такий розмір аліментів є об'єктивним за наведених обставин справи.

Також, у судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2 перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення такою трьох років. Зараз отримує соціальну допомогу на дитину в розмірі 130,0 гривень, та позбавлена можливості самостійно заробляти, через необхідність перебувати з малолітньою дитиною, а залишити таку на родичів немає можливості, так-як проживає разом зі своєю мамою, яка ще працює. Мінімально на утримання доньки їй необхідно біля 2000,0 гривень, а крім цього, ще й вона повинна за щось проживати.

Оскільки, позивачка через перебування у відпустці по догляду за дитиною не в змозі зі свого боку забезпечити дитині навіть той прожитковим мінімум, який передбачений ЗУ "Про Державний бюджет України" на відповідний рік. А тому, такий обов'язок лягає на відповідача у переважній більшості.

Зі змісту ст. 84 СК України вбачається, що дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка, батька дитини, до досягнення дитиною трьох років, незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу.

Позивачка, також пояснила, що й зараз на час апеляційного розгляду, відповідач перебуває на заробітках у Російській Федерації де постійно перебуває, мама його проживає разом зі своїм співмешканцем, а дядько має лише третю групу інвалідності, та має можливість додатково до пенсії підзаробляти.

Матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_1 являється опікуном своєї мами та дядька. А тому, повинен за ними доглядати, та дбати про них. Відсутні також докази того, що не виїжджав за межі держави України на заробітки у Російську Федерацію, і у зв'язку із цим перебуває на обліку як непрацездатна особа.

Підстави для припинення права дружини на утримання, передбачені статтею 83 СК України, щоб були встановлені іншими правовими нормами, не містять тих підстав на які посилається відповідач в апеляційній скарзі.

Крім цього, право дружини на утримання від чоловіка за правилами ст. 84 СК України, є похідним від наявності та проживання з нею малолітньої дитини і пов'язане саме з інтересами дитини.

Виходячи із встановлених обставин справи, та зважуючи на те, що відповідач є молодою працездатною особою, і спроможний платити аліменти як на утримання доньки, так і дружини, суд першої інстанції вірно прийшов до висновку щодо стягнення з відповідача аліментів саме в такій сумі, яка буде становити той мінімальний необхідний розмір, який повинен сплачувати на утримання дитини один із батьків для забезпечення такій фізіологічного розвитку, а також, забезпечувати матеріально матір дитини до трьох років.

Позаяк доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та вище наведеного, а тому колегія суддів у відповідності до вимог передбачених статтями 213, 308 ЦПК України дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Ураховуючи наведене та керуючись вимогами статей 307, 308, 314, 315 і 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_1, відхилити.

Заочне рішення Мукачівського міськрайонного суду від 22 липня 2016 року, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання нею законної сили.

Головуючий : ______________________

Судді : ______________________

______________________