Справа № 344/4199/16-ц
Провадження № 2/344/3261/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2016 м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Бородовського С.О.

за участі секретаря Струк Л.

позивача ОСОБА_1, його представника ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, малолітньої ОСОБА_4, за участі органу опіки та піклування про визнання такими, що втратили право користування житлом,-

ВСТАНОВИВ:

в позові вказано, що відповідачі не проживають в АДРЕСА_1, спірна квартира належить до державного житлового фонду, в якій проживає позивач із членами сім`ї, а також в ній зареєстровано відповідача, однак вона із малолітньою донькою не проживають в спірній квартирі, а тому позивач просив суд визнати відповідачів таким, що втратили право користування спірною квартирою.

Судом встановлено наступні обставини.

Відповідно до довідки від 04/04/2016 р. в спірній квартирі зареєстровані позивач, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_6

Відповідно до рахунку Теплокомуненерго за ОСОБА_3 обчислюється заборгованість зі сплати комунальних платежів.

Відповідно до рахунку КП Муніципальна інвестиційна управляюча компанія за ОСОБА_3 обчислюється заборгованість зі сплати комунальних платежів.

15/04/2016 р. КП Муніципальна інвестиційна управляюча компанія повідомила відповідача про заборгованість із оплати за комунальні послуги.

Відповідно до пенсійного посвідчення №712938 позивач є пенсіонером.

Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 27/08/2008 р. зобов`язано ОСОБА_1, ОСОБА_7, ОСОБА_5 не чинити перешкоди ОСОБА_8 у користуванні спірним житлом та визначено порядок користування і виділено відповідачу в користування житлову площу, зобов`язано ЖЕО №5 укласти окремий договір житлового найму на виділену відповідачам кімнату, та відмовлено ОСОБА_1 у визнанні відповідачів такими, що втратили право на спірне житло.

Відповідно до п. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Орган опіки та піклування подав суду письмовий висновок, в якому просив відмовити в позові, оскільки позов спрямовано на порушення житлових прав малолітньої особи та на позбавлення її права на приватизацію спірного житла.

Відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість місяців у випадках:

Відповідно до Основ житлового законодавства Союзу РСР і союзних республік законодавством Союзу РСР і Української РСР може бути встановлено й інші умови і випадки збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами на більш тривалий строк.

Так судовим рішенням від 27/08/2008 р. зобов`язано ОСОБА_1, ОСОБА_7, ОСОБА_5 не чинити перешкоди ОСОБА_8 у користуванні спірним житлом та визначено порядок користування і виділено відповідачу в користування житлову площу, зобов`язано ЖЕО №5 укласти окремий договір житлового найму на виділену відповідачам кімнату, та відмовлено ОСОБА_1 у визнанні відповідачів такими, що втратили право на спірне житло.

Отже спір щодо користування окремими частинами спірного житла сторонами спору вже було вирішено. Тому у позивача відсутні будь-які правові підстави щодо повторного розгляду спору про користування відповідачами спірним житлом.

Відповідно до рішення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод людини в справі "Пономарьов проти України" (Заява № 3236/03) від 3 квітня 2008 року сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Право на справедливий розгляд судом, яке гарантовано пунктом 1 статті 6 Конвенції, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20/11/1989 р. в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Необхідно зазначити, що відповідно до п. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до п. 1 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

В п. 2 ст. 13 ЦК України зазначено, що при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (п. 3 ст. 13 ЦК України).

В п. 6 ст. 13 ЦК України у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п'ятою цієї статті, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до п. 3 ст. 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Так само до спірних відносин не підлягає застосуванню положення ст. ст. 383 ЦК України, оскільки нею врегульовано речові відносини власника житла, однак позивач не є власником спірного житла, про що особисто зазначив в позовній заяві.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 р. № 14 "Про судове рішення у цивільній справі" суд повинен вирішити справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, незалежно від того вірно чи помилково позивач просить застосувати ту чи іншу правову норму.

Таким чином позов позбавлено будь-яких правових підстав, а тому він є формою зловживання позивачем правом на звернення до суду, спрямованим на порушення права неповнолітнього на житлове приміщення. Однак суд не є засобом для сторін у їх зловживанні правами та не толерує таких дій.

Усі інші пояснення сторін, їх докази і арґументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення.

Відповідно до зазначеного суд,-

УХВАЛИВ:

в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3, малолітньої ОСОБА_4 про визнання їх такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1, відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Івано-Франківської області протягом 10 днів з дня його проголошення. У разі відсутності сторін, під час проголошення судового рішення подається апеляційна скарга протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий суддя С.О. Бородовський