Справа № 204/4991/16-ц
Провадження № 2/204/2028/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2016 року м. Дніпропетровськ

Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Черкез Д.Л.,

при секретарі Старостенко Т.В.,

за участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору дійсним, визнання права власності, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2016 року позивач, звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив суд визнати договір купівлі-продажу 43/100 частин житлового будинку, укладений 05 грудня 2000 року між ОСОБА_4, який діяв від імені та в інтересах ОСОБА_3, та ОСОБА_1, та визнати за ним право власності на 43/100 частин житлового будинку, розташованого за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Богданова, б. 7. В обґрунтування позову зазначив, що 05.12.2000 року між ним та ОСОБА_4, який діяв на підставі довіреності від відповідача, було укладено договір купівлі-продажу 43/100 частин житлового будинку та обговорено питання щодо подальшого нотаріального посвідчення даного договору. На підтвердження укладення договору він передав ОСОБА_6 15 000,00 грн., а взамін отримав від нього технічний паспорт та ключі від будинку. Після укладення договору позивач почав проживати у будинку і доглядати за ним як господар. Оскільки одразу в нього не було необхідної суми коштів для нотаріального оформлення договору, назбиравши кошти він у середині 2001 року звернувся до ОСОБА_3 з проханням посвідчити договір купівлі-продажу в нотаріальному порядку, що підтверджується копією листа від 04.07.2001 рок, який відповідач отримав 06.07.2001 року та зобовязався прибути до нотаріальної контори для посвідчення угоди. Однак, у призначений час 20.07.2001 року, коли позивач разом зі своїм другом зявився до нотаріальної контори, ОСОБА_3 не зявився для посвідчення угоди. Позивач прочекав його деякий час, однак відповідач так і не прийшов. А у подальшому почав ухилятися від посвідчення угоди, після чого взагалі виїхав з міста. На теперішній час він не може оформити у нотаріальному порядку договір купівлі-продажу, оскільки власник квартири - ОСОБА_7 виїхав з будинку й не проживає в ньому, і переїхав на постійне місце проживання до іншої країни. Через представника ОСОБА_4 він також не може нотаріально посвідчити договір, оскільки в нього сплинув строк дії довіреності. Відповідно до ст. 47 ЦК УРСРС 1963 року якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. Позивач зазначив, що при укладені договору сторонами було досягнуто згоди про всі істотні умови договору, на виконання яких позивачем було сплачено обумовлену суму грошових коштів відповідачу, а відповідачем було здійснено фактичну передачу майна та забезпечення до нього вільного доступу. Однак на теперішній час нотаріальне посвідчення вказаного договору є неможливим. ОСОБА_4 на час укладення договору діяв від імені та в і інтересах відповідача на підставі довіреності, посвідченої 25 листопада 2000 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_8 Крім того, під час укладення договору було дотримано умови привілейованого права купівлі вказаної частини будинку, оскільки іншій співвласник 57/100 частин будинку ОСОБА_5, надала нотаріально посвідчено згоду на продаж іншої частини. Враховуючи наведене, позивач вважає, що вказаний договір слід визнати дійсним, на підставі чого є всі підстави для визнання за ним права власності на 43/100 частини житлового будинку, розташованого за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Богданова, б. 7.

Позивач та представник позивача у судовому засіданні підтримали позовні вимоги, просили позов задовольнити, проти заочного розгляду не заперечували.

Відповідач у судове засідання не зявився, про день, час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, причин неявки суду не повідомив.

Треті особи про день, час та місце розгляду справи були повідомлена належним чином, надіслала на адресу суду заяву про розгляд справи за їх відсутності.

Допитана у судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_9 суду пояснила, що із позивачем по справі вона перебуває у дружніх відносинах, вони є сусідами. Знайомі вони з 2000 року, з того моменту коли він купив там житло і почав проживати. Проживає він разом з дружиною, за будинком доглядає, зробив гарний ремонт, користується будинком як господар. Попередній власник після продажу частини будинку одразу ж виїхав і після того на будинок не претендує та своїх прав не заявляє.

Допитана у судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_10 суду пояснила, що із позивачем по справі та його дружиною вона перебуває у дружніх відносинах, вони товаришують та вона часто буває у них вдома. У грудні 2000 року вона була в гостях у позивача та була свідком того, як він домовлявся з ОСОБА_4 про купівлю частини будинку по вул. Богданова, 7. Крім того повідомила, що оскільки у позивача не вистачало грошей, вона надала йому у позику частину грошей, аби він міг купити будинок. Після цього, у середині 2001 року, вона разом з позивачем та його дружиною прибули до Третьої державної нотаріальної контори з метою посвідчити договір купівлі-продажу будинку, укладений у грудні 2000 року. Вони прочекали Відповідача біля двох годин, однак він так і не зявився і вони не посвідчили у нотаріуса угоду. Також підтвердила, що була присутня під час укладення самої угоди купівлі-продажу та передачі грошей ОСОБА_3 Після того, як ОСОБА_1 купив будинок, він проживає в ньому, робить ремонт і доглядає за ним як справжній господар. Відповідача після того, як він не зявився до нотаріуса вона більше не бачила.

Згідно ст. 169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.

Вислухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що 05 грудня 2000 року між ОСОБА_4, який діяв на підставі довіреності від імені та в інтересах ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено догові купівлі-продажу частини житлового будинку, відповідно до умов якого ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_1 купив, 43/100 частин житлового будинку з господарським будівлями та спорудами, розташованого за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Богданова, б. 7 (а.с. 9).

Згідно п 2.1 вказаного договору продаж 43/100 частин вказаного будинку було здійснено за 15,000 грн., що на час укладення договору було еквівалентно 4 000,00 доларів США, які продавець отримав від покупця до підписання вказаного договору.

Згідно доручення 25 листопада 2000 року посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_8 та зареєстрованого у реєстрі за № 6122, ОСОБА_3 уповноважив ОСОБА_4 подарувати, продати за ціну і на умовах за його розсудом належну йому частину домоволодіння № 7, яке знаходиться в м. Дніпропетровську, по вул. Богданова, для чого надав йому право підписувати від його імені договір купівлі-продажу, дарування зазначеної частин домоволодіння. Одержувати належні йому грошові кошти а також виконувати всі інші дії, повязані з цим дорученням. Строк дії доручення до 25 листопада 2003 року (а.с. 11).

Згідно заяви ОСОБА_5 від 11 листопада 2000 року, посвідченої державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_11 та зареєстрованої у реєстрі за № 3-1545, встановлено, що ОСОБА_5 було відомо про наступний продаж ОСОБА_3 належних йому 43/100 частин домоволодіння, що знаходиться в м. Дніпропетровську, вул. Богданова, б. 7 та вона відмовляється від привілейованого права купівлі вказаної частини житлового будинку, що надається їй на підставі ст. 114 ЦК УССР (а.с. 12).

Згідно технічного паспорту інвентарний номер 339 виготовленого станом на 25.06.1991 року встановлено, що житловий будинок, розташований за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Богданова, б. 7 складається з 3-х житлових квартир, загальною площею 125,5 кв.м., житловою площею 98,7 кв.м., допоміжна площа 27,4 кв.м. (а.с. 13-16).

Згідно звіту про незалежну оцінку ринкової вартості нерухомого майна, складеного ТОВ «Укрспецекспертиза» від 04.07.2016 року, ринкова вартість 43/100 частин житлового будинку, розташованого за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Богданова, б. 7 складає 70 000,00 грн. (а.с. 17-26).

Згідно ст. 225 ЦК УРСР 1963 року право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові.

Судом встановлено, що на момент укладення договору від 05 грудня 2000 року, 43/100 частин житлового будинку належали продавцю ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 21 липня 1994 року, укладеного між ним як покупцем, та ОСОБА_12 як продавцем. Вказаний договір було посвідчено державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_13, та зареєстровано у реєстрі за № 2-2799 (а.с. 37).

Право власності на 43/100 частин житлового будинку, розташованого за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Богданова, б. 7 було зареєстровано за ОСОБА_3 у встановленому законом порядку 28 жовтня 1999 року у Дніпропетровському МБТІ, записано у реєстрову книгу № 313 за реєстровим № 32, що підтверджується посвідчу вальним надписом на договорі купівлі-продажу ві 21.07.1994 року (зворотний бік а.с. 37).

Згідно довідки від 29.07.2016 року, виданою головою квартального комітету № 4 ОСОБА_14 встановлено, що ОСОБА_1 фактично проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, б. 7 з 2000 року та по теперішній час (а.с. 7).

Факт проживання позивача за вказаною адресою з 2000 року підтверджується також актом від 23.06.2016 року посвідченого головою квартального комітету № 4 ОСОБА_14, згідно якого ОСОБА_9 та ОСОБА_15 підтверджують, що ОСОБА_1 дійсно проживає за адресою ІНФОРМАЦІЯ_2 з 2000 року, та за час свого проживання постійно доглядає за будинком у належному стані (а.с. 8).

Враховуючи, що відносини між сторонами виникли у 2000 році, до них слід застосовувати положення ЦК УРСР (в редакції 1963 року).

Згідно ст. 128 ЦК УРСР 1963 року право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

Згідно статті 227 ЦК УРСР 1963 року договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).

Згідно з п. 4 Постанови Пленуму ВСУ від 28 квітня 1978 року N 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», яка діяла на час виникнення спірних відносин, з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу, в тому числі при придбанні на біржових торгах) міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини; дарування іншого майна на суму понад 500 крб. і валютних цінностей на суму понад 50 крб.

Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Однак це правило не може бути застосовано, якщо сторонами не було досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в наявності передбачені законом обмеження (наприклад, статтями 105, 114 ЦК).

Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов.

Відповідно до ст. 47 ЦК УРСР 1963 року нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

При цьому, суд звертає увагу на те, що вказана норма може застосовуватись лише за наявності таких необхідних умов:

- одна зі сторін має повністю або частково виконати угоду;

- інша сторона має ухилятись від нотаріального оформлення угоди;

- має існувати вимога сторони, яка виконала свої обов'язки.

В судовому засіданні встановлено, що сторони по справі досягли згоди з усіх його істотних умов. На виконання договору купівлі-продажу позивач передав відповідачі обумовлені договором грошові кошти, а відповідач в свою чергу передав позивачу нерухоме майно для проживання в ньому, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.

Згідно заяви-вимоги від 04.07.2001 року Позивач повідомив відповідача про те, що 20.07.2016 року об 11 годині 00 хвилин відбудеться нотаріальне посвідчення укладеного між ними договору купівлі-продажу 43/100 частин домоволодіння від 05.12.200 року у Третій дніпропетровській державній нотаріальній конторі, та просив його зявитися (а.с. 10).

Вказану вимогу відповідач отримав 06.07.2011 року та зобовязався зявитися до нотаріальної контори у призначений час, що підтверджується його підписом у заяві-вимозі від 04.07.2016 року (а.с. 10).

Однак, як встановлено у судовому засіданні та підтверджено показаннями свідків у призначений час Відповідач до нотаріальної контори для посвідчення укладеної угоди не зявився.

Таким чином суд вважає встановленим той факт, що відповідач по справі ухилився від нотаріального посвідчення укладеного між сторонами договору купівлі-продажу.

Враховуючи приписи ст. 128 ЦК УРСР 1963 року, згідно яких право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, та приймаючи до уваги те, що частину будинку позивачу відповідачем було передано та прийнято позивачем у користування, суд вважає, що у позивача виникло право власності на вказану частину житлового будинку.

Підсумовуючи наведене, встановивши та проаналізувавши усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні обставин справи усі докази у їх сукупності, приймаючи до уваги факт ухилення відповідача від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу 43/100 частин домоволодіння від 05.12.2000 року, суд приходить до висновку, що вказаний договір слід визнати дійсним, визнавши за позивачем право власності на вказане нерухоме майно, у звязку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір у розмірі 700,00 грн.

На підставі ст. ст. 47, 128, 227 ЦК УРСР 1963 року, та керуючись ст. ст. 60, 88, 174, 212-215, 294 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору дійсним, визнання права власності - задовольнити.

Визнати дійсним договір купівлі-продажу 43/100 частин житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Богданова, буд. 7, укладений 05 грудня 2000 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4, який діяв від імені ОСОБА_3.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, право власності на 43/100 частини житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Богданова, буд. 7.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 700,00 грн. (сімсот гривень, 00 копійок).

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом десяти днів з дня отримання його копії. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Д.Л. Черкез