Номер провадження 2/289/16/16
Справа № 289/511/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.03.2016 м. Радомишль

Радомишльський районний суд Житомирської області в складі:

головуючого судді Невмержицького І.М.,

при секретарі Шуба В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Радомишль цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та інтересах своєї малолітньої дитини, про усунення перешкод в користуванні власністю, шляхом визнання фізичної особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, за участю третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідачки - органу опіки та піклування Радомишльської РДА, -

В С Т А Н О В И В :

Позивачка звернулася в суд з позовом до відповідачки про визнання її та її дитини такими, що втратили право користування житлом, при цьому зазначила, що вона є власником квартири за АДРЕСА_1 Також зазначила про те, що в згаданій квартирі, крім неї та її сина - ОСОБА_3, 1983 р.н., зареєстрована як квартиронаймач відповідачка - ОСОБА_2,ІНФОРМАЦІЯ_2 та її малолітня дитина - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, які з січня 2014 року в квартирі не проживають так як був розірваний шлюб між її сином та відповідачкою, яка добровільно залишила своє місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 і з зазначеної дати її постійне місце проживання: АДРЕСА_2, де вона проживає разом зі своєю малолітньою донькою. До даного часу відповідачка значиться за реєстрованою в її квартирі, що перешкоджає їй у вільному розпорядженні своєю власністю та перешкоджає оформленню субсидій на комунальні послуги, а тому просила суд визнати відповідачку такою, що втратила право користування житлом з метою подальшого зняти її з реєстраційного обліку.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 з»явилася, заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах своєї малолітньої дитини - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, в судовому засіданні не з"явилася, про час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином, надіслала до суду письмову заяву зі своєю думкою щодо заявлених позовних вимог з якими не погодилася, при цьому зазначила, що дійсно вона з серпня 2008 року по серпень 2014 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з сином позивачки і батьком її дитини - ОСОБА_3, 1983 р.н., і як член сім»ї проживала разом з дитиною в квартирі позивачки з її ж дозволу. Після розірвання шлюбу в серпні 2014 року позивачка стала чинити на неї психологічний тиск і вона була вимушена виїхати з дитиною в м. Житомир ,де винаймає квартиру у чужих їй людей, свого житла ні вона, ні її дитина не мають, тому просила суд врахувати інтереси дитини і не приймати позитивного рішення за позовом ОСОБА_1.

Представник органу опіки та піклування Радомишльської РДА в судове засідання не з»явився, надіслав письмову заяву про слухання справи без них, при цьому заперечив проти позовних вимог та надав до суду письмовий висновок щодо недоцільності позбавляти малолітню дитину житла.

Суд, вислухавши пояснення позивачки, свідків, дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши зібрані в справі докази в їх сукупності, приходить до наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, 1954 р.н., являється власником трикімнатної квартири за АДРЕСА_1, що підтверджується Витягом № 82963 з Державного реєстру прав на нерухоме майно від 21.01.2013 року (арк.спр. 13).

В згаданій квартирі, крім неї та її сина - ОСОБА_3, 1983 р.н., зареєстрована як квартиронаймач відповідачка - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, та її малолітня дитина - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, які з січня 2014 року в квартирі не проживають, так як добровільно залишили своє місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 і з зазначеної дати їх постійне місце проживання: АДРЕСА_2, де вона проживає разом зі своєю малолітньою донькою до даного часу.

Також встановлено судом, що Рішенням Радомишльського районного суду в Житомирській області від 29.08.2014 року (справа № 289/1375/14-ц) був розірваний шлюб між ОСОБА_3, 1983 р.н., та ОСОБА_2, 1978 р.н., при цьому малолітню дитину сторін у справі - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, для подальшого виховання та утримання суд залишив з матір»ю дитини - ОСОБА_2 (арк.спр. 14, 15).

Як зазначила в своєму письмовому зверненні до суду відповідачка - після розірвання шлюбу позивачка та її син почали морально принижувати її та доньку, створили нестерпні умови для подальшого спільного проживання в квартирі позивачки і тому вона була вимушена на деякий час виїхати в м. Житомир, де вона влаштувалася на роботу та винаймає за договором квартиру де і проживає разом з дитиною.

Згідно ч. 3 ст. 47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі Закону за рішенням суду.

Беручи до уваги висновки Верховного Суду України та вимоги ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року № 138-ІУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про:

1) позбавлення права власності на житлове приміщення;

2) позбавлення права користування житловим приміщенням;

3) визнання особи безвісно відсутньою;

4) оголошення фізичної особи померлою.

У зв'язку з тим, що зазначений Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані з реєстрацією місця проживання, положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Разом з цим та у відповідності до ч. 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла віку десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає.

Як визначено Рішенням суду, дитина залишена проживати разом з матір»ю, так як спору про її місце проживання між батьками не було.

У відповідності до ч. 4 ст. 156 ЖК України, припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Виходячи із змісту ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація - це лише фіксація фактичного місця проживання особи і вона не пов'язана з будь-якими іншими (майновими) правами особи.

Згідно ст. 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей", для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування.

Одним із правочинів, які не можуть вчиняти батьки без дозволу органів опіки та піклування відповідно до ст. 177 Сімейного кодексу України є відмова від майнових прав дитини, до яких відноситься, зокрема, і право користуватися жилим приміщенням, оскільки відповідно до частин 2 та 3 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Відповідно до ч. 7 ст. 7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно до ч. 6 ст. 203 ЦК України, правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно письмового висновку від 28.10.2015 року за № 02-18/2176 органу опіки та піклування Радомишльської РДА та враховуючи інтереси малолітньої дитини - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, орган опіки та піклування вважає за неможливе позбавити дитину права користування житловим приміщенням (арк.спр. 58).

Законом України «Про охорону дитинства», норми якого кореспондуються з нормами Конвенції «Про права дитини», схваленої резолюцією 44-сесії Генеральної Асамблеї ООН 44/25 від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою ВР України від 27 лютого 1991, встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Положення Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», Сімейного кодексу України та Закону України «Про охорону дитинства»,дають право стверджувати, що законодавчі акти вимагають здійснення контролю за збереженням житлових та майнових прав дітей, забороняють зменшення житлової площі або погіршення умов проживання дітей.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд вирішує судові витрати.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 80, 88, 208, 209, 212-215 ЦПК України, ст.ст. 589, 590, 625, 1050, ЦК України, Сімейного кодексу України та Закону України «Про охорону дитинства», Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», суд -

В И Р І Ш И В :

Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та інтересах своєї малолітньої дитини, про усунення перешкод в користуванні власністю, шляхом визнання фізичної особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Житомирської області через Радомишльський районний суд протягом десяти днів, починаючи з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів, з дня отримання копії рішення.

Суддя І. М. Невмержицький