Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 0814/3732/12 Головуючий у 1 інстанції: Махіборода Н.О.
№ провадження 22-ц/778/3717/16 Суддя-доповідач: Савченко О.В
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

„06" жовтня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Савченко О.В.

суддів: Кочеткової І.В., Маловічко С.В.

при секретарі: Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 на заочне рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18 березня 2013 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_2, ОСОБА_5 про виселення з квартири та зняття з реєстрації, треті особи: Управління державної міграційної служби України в Ленінському районі м. Запоріжжя, Служба у справах дітей Запорізької міської ради відділу по Ленінському району, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2012 року Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» звернулось до суду з позовом, який в ході розгляду справи був неодноразово уточнений, до ОСОБА_2, ОСОБА_5, треті особи: Управління державної міграційної служби України в Ленінському районі м. Запоріжжя, Служба у справах дітей Запорізької міської ради відділу по Ленінському району, в якому просило виселити ОСОБА_2, ОСОБА_5 та її малолітню дитину ОСОБА_6 з квартири АДРЕСА_1 та зняття їх з реєстрації.

На обґрунтування своїх вимог посилалось на те, що рішенням Ленінського районного суду від 28.03.2011 року, яке набрало законної сили, задоволено позов банку та звернуто стягнення на цю квартиру, як на предмет іпотеки, в рахунок погашення боргу за кредитним договором, укладеним 23 серпня 2007 року між позивачем та ОСОБА_2

Постановою старшого державного виконавця Ленінського ВДВС ЗМУЮ від 09.11.2011 року відкрито виконавче провадження про звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1 постановою від 10.11.2011 року накладено арешт та заборона на відчуження на квартиру боржника ОСОБА_2

Хоча банк неодноразово звертався до відповідачів з вимогою про виселення, з квартири в добровільному порядку вони не виселяються..

Посилаючись на вказані обставини, просило суд виселити ОСОБА_2, ОСОБА_5 та малолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, із квартири АДРЕСА_1; зняти з реєстрації відповідачів за адресою: АДРЕСА_1 стягнути судові витрати.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18 березня 2013 року позов задоволено.

Виселено ОСОБА_2, ОСОБА_5 та неповнолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, з квартири АДРЕСА_5.

Зобов'язано Управління державної міграційної служби України в Ленінському районі м. Запоріжжя зняти з реєстрації ОСОБА_2, ОСОБА_5 та неповнолітнього ОСОБА_6 за адресою: квартира АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_5 суму судового збору 107,30 грн.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 31.10.2014 року заява ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення залишена без задоволення.

Справа розглядалась неодноразово.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 10 грудня 2014 року, яким скасовано заочне рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18 березня 2013 року і у задоволенні позову відмовлено, було скасовано ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 квітня 2015 року, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції

Наступним рішенням апеляційного суду Запорізької області від 19 серпня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано і у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 червня 2016 року частково задоволено касаційну скаргу ПАТ «Банк Фінанси та Кредит», рішення апеляційного суду Запорізької області від 19 серпня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволені позову відмовити..

Заслухавши у засіданні апеляційного суду у ході новому розгляді доповідача, пояснення учасника процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

За змістом ч.1 ст. 575 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов»язання, згідно з яким іпотеко держатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов»язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до ст. 589 ЦК України, ч.1 ст. 33 Закону «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов2язання іпотеко держатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов»язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотеко держателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених ст.. 12 цього Закону.

Згідно із ч.3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотеко держателя.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 23 серпня 2007 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, за яким остання отримала 64500 доларів США для придбання квартири АДРЕСА_1 , які зобов»язалась повернути та сплатити проценти за користування коштами(т.1,а.с.7-9).

В рахунок забезпечення виконання зобов»язання за кредитним договором в цей же день між сторонами було укладено договір іпотеки, за яким ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 передала в іпотеку банку(т.1,а.с.10-11).

Оскільки позичальник взяті на себе зобов»язання за кредитним договором не виконувала належним чином, утворився борг, який було стягнуто рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 28 березня 2011 року, яке набуло законної сили 07.04.2011 року, та в рахунок його погашення звернуто стягнення на предмет іпотеки(т.1,а.с.71).

Крім того, постановою державного виконавця Ленінського ВДВС Запорізького МУЮ від 09.11.2011 року відкрито виконавче провадження по виконанню виконавчого напису, вчиненого 02 липня 2009 року про звернення стягнення на спірну квартиру та винесено постанову про добровільне виселення боржника до 15 листопада 2011 року, 10.11.2011 року винесено постанову про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження(т.1.а.с.21-23).

У квартирі , що була придбана ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу від 23.08.2007 року за кредитні кошти, остання проживає і була зареєстрована 16.10.2007 року, проживають також її дочка ОСОБА_5 із малолітнім сином ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, які були зареєстровані в цій квартирі за заявою ОСОБА_2 14.02.2008 року(т.1,а.с.72, 77-79).

02.02.2012 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» направило ОСОБА_2 вимогу про добровільне виселення з квартири протягом одного місяця(т.1,а.с.17), яка виконана не була.

Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги щодо виселення відповідачів , виходив з правомірності цих вимог, враховуючи, що квартира АДРЕСА_1 була придбана ОСОБА_2 за кредитні кошти, а за рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 28.03. 2011 року, яке набрало законної сили 07.04.2011 року, на вказану квартиру, як на предмет іпотеки, було звернуто стягнення в рахунок заборгованості за кредитним договором. Крім того, суд прийняв до уваги і дії банку щодо направлення письмової вимоги про виселення мешканців з іпотечного житла, враховуючи, що 02 лютого 2012 року позивач направив ОСОБА_2 вимогу про добровільне виселення з квартири протягом одного місяця, однак відповідачі спірне приміщення в добровільному порядку не звільнили.

З висновками суду про наявність підстав для виселення відповідачів слід погодитися, оскільки вони погоджуються з фактичними обставинами справи та вимогами норм матеріального права.

Згідно із ч.ч.1,2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною1 ст. 40 Закону України „Про іпотеку" передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст. 109 ЖК України, у ч.1 якої передбачені підстави виселення.

Частина 3 ст. 109 ЖК України регулює порядок виселення громадян.

За змістом ч.2 ст. 40 Закону України „Про іпотеку" та ч.3 ст. 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов"язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч.2 ст. 109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Отже особам, яких виселяють із житлового будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв»язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-39 цс15 від 18.03.2015 року.

У п.43 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 „Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитним правовідносин" роз"яснено, що при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати, що згідно з ч.4 ст. 9, ст. 109 ЖК України, ст.ст. 39,40 Закону України „Про іпотеку" виселення мешканців із жилого будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців житлового будинку чи житлового приміщення.

Зі змісту ч.3 ст. 109 ЖК Української РСР, ч.3 ст. 33, ч.ч.1,2 ст. 39, ч.ч.1,2 ст. 40 Закону України від 05.06.2003 року «Про іпотеку» убачається, що вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в порядку звернення стягнення за рішенням суду. Задоволення позову про виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем ч.2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку». З урахуванням ч.2 ст. 39 цього Закону відповідне рішення може бути прийняте судом (за заявою іпотекодержателя) одночасно з прийняттям рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 09 вересня 2015 року № 6-455 цс15, яка згідно зі ст.. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції.

Таким чином, викладені в апеляційній скарзі доводи про порушення банком вимог ч.3 ст. 109 ЖК Української РСР та ч.2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку», оскільки письмова вимога про добровільне виселення з квартири не направлялась особисто ОСОБА_5, а була направлена банком 02.02.2012 року лише ОСОБА_2 і останньою не отримувалась, пов»язувалась з виконанням не судового рішення, а виконавчого напису № 3253 від 02.07.2009 року, виданого приватним нотаріусом Білоус О.І. щодо звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1 на задоволення вимог ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», не являються достатніми підставами для відмови у задоволенні позовних вимог банка, як іпотекодержателя, про виселення мешканців з іпотечного житла, враховуючи, що в обґрунтування вимог про виселення позивач посилався, зокрема, на набрання 07.04.2011 року чинності рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 28.03. 2011 року про звернення стягнення на спірну квартиру, як на предмет іпотеки, придбаний за кредитні кошти, в рахунок заборгованості за кредитним договором і яка в добровільному порядку не звільнена.

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи щодо відсутності фактичних та правових підстав для виселення відповідачів з іпотечного житла не є суттєвими і правильність судового рішення з цього питання не спростовують.

Разом з тим, не можна погодитися з рішенням суду в частині задоволення вимог ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про зобов»язання Управління державної міграційної служби України в Ленінському районі м. Запоріжжя зняти з реєстрації ОСОБА_2, ОСОБА_5 та неповнолітнього ОСОБА_6 за адресою: квартира АДРЕСА_1, оскільки зазначені вимоги не ґрунтуються на законі.

Відповідно до ч.1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або померлою.

Зняття з реєстраційного обліку покладено на відповідні Управління державної міграційної служби України, однак до участі у даній справі цей орган був залучений в якості третьої особи, а не відповідача.

Крім того, виходячи зі змісту ч.1 ст. 7 названого Закону, безпосередньо само рішення суду про виселення і є підставою для зняття особи з реєстраційного обліку , отже заявлені, як окремі, вимоги позивача щодо зняття відповідачів з реєстрації не є передбаченим вказаним Законом способом захисту, а тому задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 314, 317 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 задовольнити частково.

Заочне рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18 березня 2013 року по даній справі в частині задоволення вимог щодо зобов»язання Управління державної міграційної служби України в Ленінському районі м. Запоріжжя зняти з реєстрації ОСОБА_2, ОСОБА_5 та неповнолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, за адресою: квартира АДРЕСА_1 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні зазначених вимог відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: