У Х В А Л А

14 вересня 2016 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Сімоненко В.М., Романюка Я.М., Лященко Н.П.,

розглянувши заяву товариства з обмеженою відповідальністю «Дана», подану представником Джеріховою Валентиною Михайлівною, про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 17 березня 2016 року в справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Дана» до ОСОБА_5, ОСОБА_6, товариства з обмеженою відповідальністю «Пахар», треті особи: Запорізька регіональна філія державного підприємства «Центр державного земельного кадастру», Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області, про визнання недійсним договору оренди землі та зобов'язання укласти додаткову угоду,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 8 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 9 грудня 2015 року, в задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю «Дана» відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 березня 2016 року касаційну скаргу відхилено, рішення попередніх інстанцій залишено без змін.

У червні 2016 року до Верховного Суду України надійшла заява товариства з обмеженою відповідальністю «Дана» (далі - ТОВ «Дана»), яка подана представником Джеріховою В.М., про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 березня 2016 року з підстав передбачених пунктами 1, 4 частини 1 статті 355 ЦПК України, - неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах та невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах, а саме частини 6 статті 33 Закону України «Про оренду землі».

На підтвердження зазначених підстав подання заяви про перегляд судового рішення заявник посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 березня 2015 року, від 17 вересня 2014 року, від 29 жовтня 2014 року й постанови Верховного Суду України від 25 лютого 2015 року, від 18 березня 2015 року, від 15 квітня 2015 року й від 9 вересня 2015 року.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що у допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

За положеннями пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

У судовому рішенні, про перегляд якого подано заяву, суд касаційної інстанції, погодився з висновками судів попередніх інстанцій про відмову в задоволенні позову про визнання недійсним договору оренди землі та зобов'язання укласти додаткову угоду. При цьому, суди встановивши, що орендодавці до спливу терміну дії договору не були належним чином повідомлені про намір ТОВ «Дана» скористатись своїм переважним правом на поновлення договору оренди, проект додаткової угоди, як того вимагає закон і як передбачено договором оренди, позивач орендодавцям не направляв, тому дійшли висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки не було дотримано вимог передбачених частинами 1-5 статті 33 Закону України «Про оренду землі».

В той же час, в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 вересня, 29 жовтня 2014 року, 4 березня 2015 року, наданих заявником для порівняння, містяться висновки про те, що за положеннями частини шостої статті 33 Закону України «Про оренду землі» в тому разі, якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку дії договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після його закінчення листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. Отже, заперечення щодо поновлення договору оренди землі повинне бути висловлене упродовж місяця після закінчення строку дії, а не до його закінчення, а також у формі листа-повідомлення на адресу орендаря, а не фактом укладання договору оренди з іншим орендарем.

Отже, порівняння зазначених судових рішень, наданих заявником на підтвердження неоднакового застосування судом касаційної інстанції зазначених норм матеріального права, із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ неоднаково застосував норми матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

У постановах Верховного Суду України від 25 лютого, від 18 березня та 15 квітня 2015 року, наданих заявником для порівняння, міститься висновок про те, що для поновлення договору оренди землі з підстави, передбаченої частиною шостою статті 33 Закону України «Про оренду землі», необхідна наявність таких юридичних фактів: орендар продовжує користування виділеною земельною ділянкою; орендар належно виконує свої обов'язки за договором; орендодавець не надсилає письмове повідомлення про відмову в поновленні договору оренди; сторони укладають додаткову угоду про поновлення договору оренди. Крім того, стаття 764 Цивільного кодексу України також передбачає такий правовий механізм, як поновлення договору найму, що зводиться по суті до автоматичного продовження попередніх договірних відносин на той самий строк без укладення нового договору за умови, по-перше, що наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму та, по-друге, відсутні заперечення наймодавця протягом одного місяця.

У наданій заявником постанові Верховного Суду України від 9 вересня 2015 року, Верховний Суд України скасовуючи судові рішення першої, апеляційної та касаційної інстанцій та направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції виходив з того, що судами під час перевірки наявності порушення переважного права орендаря належним чином не було з'ясовано, чи належно орендар виконував свої обов'язки за договором оренди, чи повідомив орендодавця про намір реалізувати своє право на поновлення договору оренди та в який спосіб; чи було досягнуто згоди щодо орендної плати за новим договором та інших умов договору, на яких умовах укладено договір з новим орендарем, чи є вони більш сприятливими, чи продовжує ТОВ «Дана» користуватися спірною земельною ділянкою, чи повідомив орендодавець останнє про відмову в поновленні договору оренди, що не відповідає вимогам процесуального права, закріпленими у статтях 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України.

Отже, висновок зроблений судом у справі про перегляд якої подано заяву, не суперечить висновкам, зробленим Верховним Судом України у постановах від 25 лютого 2015 року, від 18 березня 2015 року, від 15 квітня 2015 року й від 9 вересня 2015 року, на які посилається заявник.

Із огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що наведені у заяві доводи не вказують на неоднакове застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах та на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а тому в допуску справи до провадження необхідно відмовити.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

ухвалила:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Дана» до ОСОБА_5, ОСОБА_6, товариства з обмеженою відповідальністю «Пахар», треті особи: Запорізька регіональна філія державного підприємства «Центр державного земельного кадастру», Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області, про визнання недійсним договору оренди землі та зобов'язання укласти додаткову угоду відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.М. Сімоненко

Н.П. Лященко

Я.М. Романюк