АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 вересня 2016 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Антоненко Н.О., Шкоріної О.І.

при секретарі: Юрченко А.С.

за участю: представника позивача ОСОБА_2

розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_3 на заочне рішення Подільського районного суду м. Києва віж 09 червня 2016 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про позбавлення права користування житловим приміщенням та права на реєстрацію місця проживання.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що він є власниками квартири АДРЕСА_1.

У серпні 2015 року до нього звернулася знайома ОСОБА_4 з проханням дозволити зареєструвати місце її проживання у вищевказаній квартирі на один місяць.

Він подав заяву до відповідного органу реєстрації місця проживання, на підставі якої відповідача було зареєстровано у квартирі для влаштування в інтернатуру.

Посилаючись на те, що відповідачка по закінченню строку одного місяця не знялася з реєстрації місця проживання за адресою - АДРЕСА_1, у даній квартирі не проживає, ОСОБА_3 просив позбавити ОСОБА_4 права користування житловим приміщенням та зняти останню з реєстрації місця проживання у квартирі АДРЕСА_1.

Заочним рішенням Подільського районного суду м. Києва від 09 червня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням - відмовлено.

Справа №758/1177/16-ц
№ апеляційного провадження:22-ц-796/10888/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Шаховніна М.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Стрижеус А.М.
Не погоджуючись з рішенням суду позивачем ОСОБА_3 подано апеляційну скаргу, в якій він просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2, який діє на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_3, підтримав доводи апеляційної скарги.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з'явилася, про день та час розгляду справи повідомлялася за останнім відомим місцем проживання (а.с.56), а тому колегія суддів вважає можливим розглянути справу за її відсутності. У відповідності до вимог ч.2 ст.305 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши обґрунтованість та законність оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, спірним жилим приміщенням є трикімнатна квартира, загальною площею 72,23 кв.м, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 9). Дана квартира належить позивачу на праві власності відповідно до договору купівлі-продажу нерухомого майна від 12 травня 2006 року (а.с. 4-6).

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

У ч. 1 ст. 321 ЦК України вказано, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71,72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України).

Така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11.

Згідно з положеннями ЖК Української РСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, провадиться в судовому порядку лише внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки (стаття 72).

Відповідно до роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, лише з однієї вказаної позивачем підстави (ст. 71 або ст. 107 ЖК).

Статтею 71 ЖК Української РСР передбачені строки збереження за особами житлового приміщення при їх тимчасовій відсутності.

Водночас, положеннями статті 107 ЖК Української РСР закріплено норму, за якою особа втрачає право користування житловим приміщенням у разі вибуття на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті.

Разом з тим, при зверненні до суду з позовом про позбавлення користування житловим приміщенням та права на реєстрацію місця проживання, позивач не заявляв позовну вимогу про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, та не посилався на жодну з вказаних вище підстав, вказуючи лише на ту обставину, що реєстрація місця проживання відповідача у спірній квартирі є перешкодою для реалізації ним свого права власності на це житло.

Положеннями ч. 1-3 ст.212 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до положень ст. 55, 124 Конституції України та ст. 3 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін відповідно до вимог ст.10 ЦПК України. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В обґрунтування заявлених вимог, ОСОБА_3 в порушення встановленого ст. 60 ЦПК України обов'язку довести ті обставини на які він посилається як на підставу своїх вимог, не надано належних доказів не проживання відповідача у спірному житловому приміщенні.

На підтвердження своїх вимог представник позивача посилався на акт від 17 травня 2016 року затверджений заступником начальника Компанії з обслуговування житлового фонду Подільського району (а.с. 32).

Суд першоїі інстанції наддав належну оцінку вказаному акту та не прийняв його доуваги, оскільки в акті іншим почерком, а не тим, яким складався акт, здійснено допис, що відповідач не проживає у спірній квартирі.

Інших належних доказів у розумінні ст. 58-60 ЦПК України щодо не проживання відповідача протягом тривалого часу у квартирі АДРЕСА_1, суду не надано.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, доведені.

Висновки суду щодо наявності підстав для відмови в задоволенні позовних вимог, відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.

Порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_3 - відхилити.

Заочне рішення Подільського районного суду м. Києва від 09 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Суддя-доповідач:

Судді: