АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 213/2246/15-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/774/558/К/16 Макарова Т.Ю.
Категорія - 45 (I) Суддя-доповідач - Барильська А.П.
УХВАЛА

Іменем України

16 березня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Барильської А.П.,

суддів - Ляховської І.Є., Михайлів Л.В.,

секретар - Маслова К.В.,

за участю: позивача ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 25 грудня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про відшкодування витрат (комунальних платежів) на утримання майна, що є у спільній частковій власності, -

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 про відшкодування витрат (комунальних платежів) на утримання майна, що є у спільній частковій власності.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона з 28 вересня 1996 року перебувала у шлюбі з відповідачем ОСОБА_5, під час якого ними була придбана квартира АДРЕСА_1. 27 вересня 2006 року шлюб між сторонами було розірвано і 30 липня 2008 року приватним нотаріусом Криворізького міського округу Соболевою Л.А. відповідачу ОСОБА_5 було видано свідоцтво про право власності в спільному майні подружжя на 1/2 частину вказаної квартири.

Відповідач з 2001 року участі в утриманні квартири не приймав, комунальні платежі не сплачував. З моменту придбання квартири по теперішній час позивач самостійно сплачує комунальні платежі, здійснює заходи, спрямовані на утримання квартири у належному стані та ремонт квартири, що є спільною власністю.

Так, за три останні роки до теперішнього часу позивач сплатила 20743,08 грн. в рахунок оплати комунальних послуг. Внаслідок росту рівня інфляції у період з липня 2012 року по червень 2015 року інфляційні витрати на сплачені грошові кошти становлять 337,61 грн., а сума, яка повинна бути сплачена відповідачем, становить 168,81 грн.

За таких обставин, ОСОБА_3 просила суд відшкодувати шкоду, завдану відповідачем не сплатою комунальних платежів, шляхом стягнення з нього в порядку зворотної вимоги (регресу) суми оплачених послуг у розмірі 10371,54 грн., що становить 50% від вартості сплачених нею послуг за останні три роки та інфляційні витрати у розмірі 168,81 грн., а також стягнути з відповідача на її користь судовий збір у розмірі 243,60 грн.

Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 25 грудня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 в рахунок відшкодування витрат на оплату комунальних платежів 5852,65 грн.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 інфляційні витрати в сумі 114,11 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 понесені судові витрати, а саме судовий збір в сумі 243,60 грн.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_5, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким відмовити ОСОБА_3 у задоволенні її позовних вимог.

Зокрема, апелянт посилається на те, що судом не враховано, що відповідач з 2008 року не мешкає в квартирі і не користується комунальними послугами. Оскільки позивач разом з дітьми займає всю житлову площу квартири, отримує та користується комунальними послугами щодо опалення, водопостачання, газопостачання, вивіз відходів та домофонної системи, то саме ОСОБА_3 має сплачувати усі комунальні послуги.

Також, судом не взято до уваги наявність довідки з місця проживання ОСОБА_5, з якої вбачається, що він мешкає в с. Дачне, Широківського району, а також довідки з місця проживає позивача, відповідно до якої за адресою: АДРЕСА_1 мешкає тільки три особи.

Апелянт зазначає, що договорів з відповідними організаціями на надання комунальних послуг особисто відповідач не укладав та відповідно цих послуг не отримував, він не повинен їх оплачувати.

Крім того, на думку ОСОБА_5, суд безпідставно застосував положення ст. 625 ЦК України та стягнув з нього суму боргу з урахуванням індексу інфляції.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 знаходиться у спільній частковій власності ОСОБА_3 та ОСОБА_5 Позивачу і відповідачу належить по 1/2 частини вказаної квартири кожному. (а.с.15,16)

Відповідно до довідки №58 від 05.05.2015 року виданої Криворізькою об'єднаною міською довідково-інформаційною службою «Нова-Ком», у зазначеній квартирі зареєстровано 5 осіб: позивач ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_8, відповідач ОСОБА_5, ОСОБА_9 (а.с.14).

З акту від 31 серпня 2015 року складеного жителями будинку АДРЕСА_1 та затвердженого начальником дільниці №3 ТОВ «Сітісервіс-КР» (а.с.53), відповідач не проживає у вищевказаній квартирі з 2008 року.

Відповідно до довідки №301 від 31.08.2015 року Виконавчого комітету Чапаївської сільської ради Широківського району (а.с.54) відповідач ОСОБА_5 проживає в будинку без реєстрації за адресою: АДРЕСА_2

За період з 19.01.2012 року по 19.06.2015 року позивачем ОСОБА_3 було сплачено у рахунок оплати комунальних послуг 20743,08 грн., що підтверджується відповідними квитанціями. (а.с.19-40)

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 посилалася на те, що відповідач ОСОБА_5, як співвласник квартири, зобов'язаний брати участь у витратах на її утримання та повинен відшкодувати їй половину вартості сплачених позивачем комунальних послуг, а також інфляційні витрати.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_3, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач має відшкодувати позивачу 1/2 частку витрат на оплату комунальних послуг, які надавались у квартиру, що перебуває у спільній частковій власності сторін, однак в межах строку позовної давності та за винятком витрат, понесених позивачем на оплату послуг з постачання електроенергії, телефонного зв'язку, телекомунікаційних послуг та витрат на оплату постачання гарячої води.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з наступних підстав.

Згідно зі ст. 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними з спільним майном.

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Пунктом 1 частини 1 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини 3 статті 20 цього Закону обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Тому колегією суддів відхиляються доводи апеляційної скарги про те, що так як договорів з відповідними організаціями на надання комунальних послуг особисто відповідач не укладав та відповідно цих послуг не отримував, він не повинен їх оплачувати.

Зважаючи на те, що відповідач є співвласником квартири за адресою: АДРЕСА_1 то на нього законом покладений обов'язок брати участь у витратах по утриманню спільного з позивачем майна, зокрема щодо оплати комунальних послуг, які надаються до цієї квартири.

Разом з тим, відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Під час розгляду справи судом першої інстанції, представник відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_4 просила суд застосувати до спірних правовідносин наслідки пропуску позивачем загального строку позовної давності.

Таким чином, з урахуванням того, що позивач звернулась до суду 14.07.2015 року, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що вимоги ОСОБА_3 можуть бути задоволені лише у межах платежів, строк який починається з 14.07.2012 року.

При цьому, суд першої інстанції вірно не врахував витрати, понесені позивачем на сплату послуг з постачання електроенергії, телефонного зв'язку, телекомунікаційних послуг та гарячого водопостачання (встановлений лічильник), оскільки оплата цих послуг нараховуються за їх фактичне використання особами, які фактично проживають за адресою: АДРЕСА_1 зокрема позивачем.

Як вбачається з матеріалів справи, загальна сума витрат, понесених позивачем на сплату житлово-комунальних послуг за період з липня 2012 року по червень 2015 року становить 11705,30 грн., яка складається з витрат по: утриманню будинку та прибудинкової території - 1962,40 грн., опаленню - 3059,29 грн., водопостачанню та водовідведенню - 3612,22 грн., газопостачанню - 1763,44 грн., вивозу відходів - 1023,95 грн., домофонним системам - 284 грн. (а.с.19-40)

Відповідно до ч.4 ст.543 ЦК України виконання солідарного обов'язку у повному обсязі одним із боржників припиняє обов'язок решти солідарних боржників перед кредитором.

Положеннями ст. 544 ЦК України передбачено, що боржник, який виконав солідарний обов'язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього.

Враховуючи вищевикладене та зважаючи не те, що позивачем ОСОБА_3 в повному обсязі сплачувались житлово-комунальні послуги з утримання квартири, яка перебуває у спільній власності з ОСОБА_5, що підтверджується відповідними квитанціями, колегія суддів погоджується з правильним висновком суду першої інстанції про те, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 1/2 частка витрат на оплату житлово-комунальних послуг за період з липня 2012 року по червень 2015 року у розмірі 5852,65 грн.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_5 про те, що відповідач з 2008 року не мешкає в квартирі і не користується комунальними послугами, а так як позивач разом з дітьми займає всю житлову площу квартири, отримує та користується комунальними послугами щодо опалення, водопостачання, газопостачання, вивіз відходів та домофонної системи, то саме ОСОБА_3 має сплачувати усі комунальні послуги, не приймаються до уваги колегією суддів, оскільки положення ст. 360 ЦК України не містять виключень щодо обов'язку співвласника брати участь в утриманні спільного майна у межах своєї частки у майні, зокрема щодо відсутності цих зобов'язань, у випадку не проживання співвласника у квартирі, яка перебуває у спільній власності.

З цих же підстав, колегією суддів відхиляються доводи апеляційної скарги про неврахування судом наявності довідки з місця проживання ОСОБА_5, з якої вбачається, що він мешкає в с. Дачне, Широківського району, а також довідки з місця проживає позивача, відповідно до якої за адресою: АДРЕСА_1 мешкає тільки три особи.

Посилання відповідача у апеляційній скарзі на те, що суд безпідставно застосував положення ст. 625 ЦК України та стягнув з нього суму боргу з урахуванням індексу інфляції, колегія суддів не може взяти до уваги з огляду на наступне.

Відповідно до загальних умов виконання зобов'язання, установлених статтею 526 ЦК України, зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов'язань.

Згідно із частиною 1 статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За змістом частини 1 статті 901, частини 1 статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Зобов'язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов'язанням.

Таким чином, правовідношення, в якому замовник зобов'язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов'язанням.

З огляду на викладене слід дійти висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов'язанням, в якому, серед інших прав і обов'язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов'язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина 1 статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги.

Отже, виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов'язань на них поширюється дія частини 2 статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання.

Закріплена в пункті 10 частини 3 статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення оплати за житлово-комунальні послуги не виключає застосування правових норм, установлених у частині 2 статті 625 ЦК України. Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів у наслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти підлягають нарахуванню.

За відсутності оформлених договірних відносин, але у разі існування прострочення виконання грошового зобов'язання зі сплати отриманих житлово-комунальних послуг покладається на боржника відповідальність, передбачена частиною 2 статті 625 ЦК України.

Аналогічні правові висновки викладені у Постанові Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року (справа №6-59цс13) і в силу ст.214, 360-7 ЦПК Україну вони мають враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при виборі та застосуванні правової норми до спірних правовідносин.

Зважаючи на те, що позивачем ОСОБА_3 виконувались грошові зобов'язання з оплати житлово-комунальних послуг наданих до квартири, яка перебуває у спільній власності сторін, колегія суддів приходить до висновку, що до неї перейшло право вимоги до відповідача щодо відшкодування суми боргу за відповідний місяць з урахуванням встановленого індексу інфляції.

Перевіривши правильність розрахунків, наведених у рішенні судом першої інстанції щодо визначенні суми інфляційних витрат на сплачені грошові кошти, колегія суддів погоджується з ним та вважає, що суд дійшов правильного висновку про можливість частково задовольнити позовні вимоги ОСОБА_3 в цій частині та стягнути з ОСОБА_5 на користь позивача інфляційній витрати у розмірі 114,11 грн.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку із чим апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду на підставі ст.308 ЦПК України - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 25 грудня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: А.П. Барильська

Судді: І.Є.Ляховська

Л.В. Михайлів