У Х В А Л А

Іменем України

15 вересня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючого судді: Бондаренка Ю.О.,

суддів: Собослой Г.Г., Куцин М.М.

при секретарі: Сочка І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 19 травня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 на праві приватної власності в цілій частині, належить будинок з надвірними спорудами, що розташований в с.Розтоки, 363/а, Рахівського району, Закарпатської області. В даному житловому будинку зареєстрований відповідач ОСОБА_2, який на даний час в цьому будинку не проживає, однак знятися з реєстрації місця проживання в добровільному порядку відмовляється, а тому позивачка змушена звернутися до суду. ОСОБА_2 її членом сім'ї не являється, спільне господарство з ними не веде, витрати по утриманню житла відповідач не несе. Договору найму житла між нею та відповідачем не укладалося. На житлову площу її приватного будинку відповідач зареєструвався без її згоди та волевиявлення. Тому позивачка просила суд задовольнити її вимоги.

Рішенням Рахівського районного суду Закарпатської області від 19 травня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухваливши нове, яким задовольнити позовні вимоги. Вказує на те, що зазначене рішення є необєктивним, необґрунтованим та винесеним із грубим порушенням матеріального та процесуального законодавства.

В судовому засіданні апелянт та її представник підтримали апеляційну скаргу пояснивши, що після розлучення відповідач проживав разом з нею однією у будинку в с.Розтоки, 363/а, Рахівського району до вересня 2015 року.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інтенції норм матеріального та процесуального права, юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в шлюбі, який1979 року розірвано (а.с.26). З моменту їх одруження, відповідач проживав в дворогосподарстві №363/а, в с.Розтоки, Рахівського району до вересня 2015 року. Позивачці, згідно свідоцтва про право власності від 18.06.2015 року №39296875 (а.с.5), витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №39297169 від 18.06.2015 року (а.с.6), належить житловий будинок, який знаходиться за адресою: с.Розтоки, 363/а, Рахівського району, Закарпатської області.

Відповідно до довідки виконкому Розтоківської сільської ради №1733 від 21.09.2015 року, в дворогосподарстві №363/а, в с.Розтоки, Рахівського району, окрім позивачки, прописаний ОСОБА_2 (а.с.9).

Позивачка просить визнати відповідача таким, що втратив право на користування жилим приміщенням будинку №363/а, Рахівського району, мотивуючи тим, що він там прописаний без її згоди, на даний час не є членом її сім'ї, не несе витрати на утримання та обслуговування будинку та не веде там господарство. На разі шлюб між ними розірвано, та фактично вони проживають окремо.

З пояснення ОСОБА_1 слідує, що після розірвання шлюбу вона проживала з відповідачем у будинку №363/а по вересень 2015 року, після чого останній покинув будинок.

Відповідно до роз'яснення, що містяться у п.39 Постанови Пленуму ВССУ від 07.02.2014р. №5 «Про судову практику в справа про захист право власності та інших речових прав» в якому зазначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, ч.1 ст.405 ЦК).

У разі виникнення спору між власником і членами(колишніми) його сім'ї суд повинен враувати, що право члена сім'ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв'язку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог статей405, 406 ЦК. Зокрема, сервітут може бути припинений через відсутність без поважних причин члена сім'ї понад один рік у спірному житловому приміщенні. Ці норми закону є гарантією житлових прав громадян, тимчасово відсутніх у місці постійного проживання.

Стаття 47 Конституції України гарантує, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частинами 4,5 ст.9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Згідно частини 4 ст.156 Житлового Кодексу України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статі 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Термін «житло» в тлумаченні Європейського суду з прав людини означає переважно місце, де особа мешкає на постійній основі, проте, цей термін може поширюватись і на місце, де особа мала твердий намір мешкати. Конституційне право на житло містить заборону примусового позбавлення житла, тобто кореспондується з обов'язком держави створювати умови для захисту цього права. Зміст положення ч.4 ст.319 ЦК про те, що власність зобов'язує, яке має більш загальний характер, фактично розкривається через закріплений в наступній частині цієї статті принцип, що забороняє власникові використовувати право власності на шкоду правам громадян (п.п.1 та 5 Постанови Пленуму ВССУ від 25.09.2015р. «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності на житловий будинок»).

Жодного доказу котрий свідчив би про те, що відповідач вибув зі спірної жилої площі не використовує її для проживання понад одного року без поважних причин та має інше житло і проживає там, позивачка суд першої інтенції та апеляційному суду не надала.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду про недоведеність позовних вимог ОСОБА_1.

Враховуючи, що доводи апеляційної скаргми не спростовують висновків суду першої інстанції , який постановив рішення з додержанням вимог закону , колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без зміни,.

Керуючись ст.ст. 307, 312, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, судова палата у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області , -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -відхилити.

Рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 19 травня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді