У х в а л а

16 січня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Сеніна Ю.Л.,Гуменюка В.І.,Охрімчук Л.І.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд рішення Апеляційного суду м. Києва від 7 жовтня 2013 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

від 2 грудня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_5 до публічного акціонерного товариства «Родовід Банк», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4, служба у справах дітей Печерської районної у м. Києві державної адміністрації, про визнання недійсним договору іпотеки,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до Верховного Суду України із зазначеною заявою про перегляд судових рішень на підставі пунктів 1 та 4 статті 355 ЦПК України.

У заяві ОСОБА_4 зазначає, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 9 січня 2013 року в задоволенні позову ОСОБА_5 відмовлено. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 7 жовтня 2013 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову, постановлено визнати недійсним договір іпотеки квартири АДРЕСА_1, укладений 15 квітня 2005 року між ОСОБА_5 та ПАТ «Родовід Банк», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 грудня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково, рішення апеляційного суду скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У поданій до Верховного Суду України заяві ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного суду та ухвалу суду касаційної інстанції, а рішення суду першої інстанції залишити в силі, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а також на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, зокрема статті 177 Сімейного кодексу України (далі - СК України), статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», частини третьої статті 17 Закону України «Про охорону дитинства».

На підтвердження своїх доводів ОСОБА_4 наводить ухвали Верховного Суду України від 27 травня 2009 року, 20 січня, 17 березня

2010 року, 25 травня 2011 року, постанову Верховного Суду України

від 30 січня 2013 року (справа № 6-168цс12).

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що підстави для відкриття провадження у справі відсутні.

Відповідно до пунктів 1, 4 статті 355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана з підстав неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах та невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Постановляючи ухвалу про скасування рішення апеляційного суду та направлення справи на новий розгляд, суд касаційної інстанції виходив з того, що апеляційний суд не встановив фактичні обставини справи, зокрема наявність у ОСОБА_6, ОСОБА_7 права власності та права користування спірною квартирою, яка є предметом іпотеки; взагалі не з'ясував та не перевірив за даними відповідного органу інформацію про зареєстроване місце проживання дітей на час укладення спірного договору іпотеки й не визначився з тим, чи вимагалася згода органу опіки та піклування на укладення такого договору з урахуванням дати його укладення.

У наданих для порівняння судових рішеннях зроблено такі висновки:

- у рішенні Верховного Суду України від 27 травня 2009 року суд касаційної інстанції керувався тим, що неповнолітній син позивачки майнових прав щодо забезпеченої договором іпотеки квартири не мав, відтак для укладення цього договору дозвіл органу опіки і піклування законом не вимагався;

- у рішенні Верховного Суду України від 20 січня 2010 року суд касаційної інстанцій дійшов висновку про те, що до набрання чинності Закону № 2623-IV, законодавством України не було передбачено обов'язкової згоди органу опіки та піклування на відчуження нерухомого майна батьків, щодо якого їх діти мали лише право на користування. Таким чином, до 1 січня 2006 року згода органів опіки та піклування на відчуження нерухомо мого майна необхідна була лише у випадках, якщо дитина є власником (співвласником) майна, що відчужується;

- в ухвалі Верховного Суду України від 17 березня 2010 року суд касаційної інстанції, скасовуючи рішення апеляційного суду та направляючи справу на новий апеляційний розгляд, керувався тим, що суд не звернув належної уваги на те, що власником спірного майна є лише повнолітня особа, майнові права малолітньої особи на спірний будинок відсутні; не врахував наявність нотаріально завіреної копії заяви позивача, яка ніким не скасована, про те, що членів сім'ї дітей, які б мали право на проживання у належному йому будинку не має, будинок, який передається в іпотеку, правом проживання та користування малолітніх чи неповнолітніх дітей не обтяжений;

- у рішенні Верховного Суду України від 25 травня 2011 року суд касаційної інстанції виходив з того, що стаття 17 Закону України «Про охорону дитинства» містить заборону відмовлятися від належних дитині майнових прав (зокрема, відчужувати належне дітям майно) без згоди органу опіки та піклування, недотримання цієї вимоги є підставою для визнання договорів щодо відчуження майна недійсними;

- у постанові від 30 січня 2013 року Верховним Судом України зроблено висновок про те, що майнові права на відповідну квартиру у незавершеному будівництвом будинку, вартість якої була сплачена замовником за договором будівельного підряду, відповідно до положень Закону України «Про іпотеку», у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, не могли бути предметом застави, а відтак товариство неправомірно передало в іпотеку зазначені майнові права.

Зміст наданих ОСОБА_4 для порівняння судових рішень судів касаційної інстанції та їх порівняння із судовим рішенням, яке він просить переглянути, не дає підстав для висновку про те, що суди касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального права спірних правовідносин дійшли протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог, а надана для порівняння постанова Верховного Суду України не свідчить про невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у цій постанові висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Керуючись статтею 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховним Судом України справи за позовом ОСОБА_5 до публічного акціонерного товариства «Родовід Банк», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4, служба у справах дітей Печерської районної у м. Києві державної адміністрації, про визнання недійсним договору іпотеки за заявою ОСОБА_4 про перегляд рішення Апеляційного суду м. Києва від 7 жовтня 2013 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 грудня 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Ю.Л. Сенін
В.І. Гуменюк
Л.І. Охрімчук