АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/5861/16 Справа № 202/811/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Демченко Е.Л.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Свистунової О.В.

при секретарі Синенко Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 06 червня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до територіальної громади в особі Дніпропетровської міської ради, Індустріальної районної у місті Дніпропетровську ради, Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори, треті особи Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно ДМУЮ, Житлово-будівельний кооператив №117 «Здоровье», про визнання права власності на спадкове майно та визнання запису реєстрації арешту на нерухоме майно хибним, -

в с т а н о в и л а:

У лютому 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Індустріальної районної у м.Дніпропетровську ради, Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори про визнання права власності на спадкове майно та визнання запису реєстрації арешту на нерухоме майно хибним, мотивуючи тим, що 04 жовтня 1996 року померла його мати ОСОБА_3, яка відповідно до ордера №13, виданого на підставі рішення виконкому Амур-Нижньодніпровського району м.Дніпропетровська від 23 травня 1966 року, отримала право на зайняття двохкімнатної квартири №13 площею 26,35 кв.м по вул.Замистковій, будинок №5.

Вказував, що нею було сплачено повний пайовий внесок в сумі 3.797 руб. до 01 квітня 1982 року.

Зазначав, що за час життя його матері ОСОБА_3 він проживав разом з нею однією родиною у отриманій квартирі, інших осіб, які б претендували на квартиру немає.

Посилаючись на те, що він є спадкоємцем за законом, а при зверненні до нотаріуса за отриманням свідоцтва про право на спадщину йому було відмовлено у вчинені нотаріальної дії у звязку з відсутністю реєстрації права власності на спірну квартиру та вказано, що ухвалою Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 08 серпня 2002 року накладено заборону на виконання дій про відчуження квартири, просив суд ухвалити рішення, яким визнати за ним в порядку спадкування за законом право власності на квартиру №13 по проспекту імені газети «Правда»,10/3 у м.Дніпропетровську; визнати документ ухвали, що знаходиться у Шостій дніпропетровській державній нотаріальній конторі про заборону виконання дій по відчуженню спірної квартири хибним (підробленим, нікчемним); скасувати запис про арешт на спірну квартиру, який зареєстрований в державному реєстрі; скасувати запис у державному реєстрі прав про арешт спірної квартири; стягнути з Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори 3.000 грн. у рахунок відшкодування завданої йому моральної шкоди та стягнути судові витрати.

Ухвалою Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 19 квітня 2016 року до участі у справі в якості співвідповідача було залучено територіальну громаду в особі Дніпропетровської міської ради.

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 06 червня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 залишені без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 06 червня 2016 року в частині відмови у визнанні за ним права власності в порядку спадкування за законом на квартиру та ухвалення нового рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в цій частині, зазначаючи, що суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального й процесуального права.

Розглянувши матеріали справи, обговоривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, перевіривши юридичну оцінку встановлених судом фактичних обставин у справі та їх повноту, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які буди досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1)чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2)чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3)які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4)яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5)чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6)як розподілити між сторонами судові витрати; 7)чи є негайні підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8)чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Однак зазначеним вимогам закону, ухвалене у справі рішення суду в оскаржуваній ОСОБА_2 частині, не відповідає.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 04 жовтня 1996 року померла ОСОБА_3, мати позивача ОСОБА_2 (а.с.42,43).

За життя ОСОБА_3 на підставі рішення виконкому Амур-Нижньодніпровського району м.Дніпропетровська від 23 травня 1966 року, отримала право на зайняття двохкімнатної квартири №13 площею 26,35 кв.м по вул.Замистковій, будинок 5 (а.с.17).

З ордеру №13, виданого 23 травня 1966 року виконавчим комітетом ОСОБА_4 депутатів трудящих м.Дніпропетровська, вбачається, що сім'я ОСОБА_3 на той час складалась з неї та її сина ОСОБА_2 (а.с.17)

Згідно довідки, виданої ЖБК №117 «Здоровье» від 02 лютого 2016 року, позика на квартиру №13 по проспекту імені газети «Правда» (колишня назва вул.Замисткова) №10/3 м.Дніпропетровська складала 3.797 руб., сплачена ОСОБА_3 в повному розмірі до 01 квітня 1982 року (а.с.22,23).

Відповідно до довідки ЖБК №117 «Здоровье» від 01 березня 2004 року ОСОБА_3 була зареєстрована і проживала у м.Дніпропетровську по проспекту імені газети «Правда»АДРЕСА_1 з 02 серпня 1968 року по день її смерті 04 жовтня 1996 року (а.с.55 зворот).

З ксерокопії спадкової справи №515/04, заведеної 25 червня 2004 року Шостою дніпропетровською державною нотаріальною конторою після смерті ОСОБА_3, вбачається, що з заявою про прийняття спадщини звернувся син померлої -ОСОБА_2 (а.с.51-57)

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 25 червня 2004 року державним нотаріусом Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_5, зареєстрованого в реєстрі за №1-3566, спадкоємцем зазначеного у свідоцтві майна ОСОБА_3 є її син ОСОБА_2

Спадщина, на яку видане свідоцтво, складається з: акцій простих іменних з належними дивідендами акціонерного товариства відкритого типу "Концерн Весна" в кількості 10 штук, загальною номінальною вартістю 10,50 грн.; грошових внесків з відсотками, компенсаціями та індексаціями в ФОБ України №7995 м.Дніпропетровська по рахунку №7900023; грошових внесків з відсотками, компенсаціями та індексаціями в ФОБ України №7995 м.Дніпропетровська по рахунках №2418, №91551/316 (а.с.51-57).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в частині визнання права власності в порядку спадкування за законом на квартиру, суд першої інстанції виходив з його недоведеності, оскільки технічний паспорт на спірну квартиру не виготовлявся, позивачем не було надано доказів щодо членства ОСОБА_3 в кооперативі та сплати нею пайових внесків, також не надано відомостей щодо перейменування вул.Замисткової на проспект імені газети «Правда».

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст.ст.59,60 ЦПК України).

Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Пунктом 1 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року №7 розяснено, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК України 2003 року, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України 2003 року і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

Зважаючи на те, що ОСОБА_3 померла 04 жовтня 1996 року, виниклі правовідносини регулюються правилами Цивільного кодексу Української РСР.

Відповідно до ст. 548 ЦК Української РСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв.

Згідно зі ст.549 ЦК Української РСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1)якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2)якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За змістом ч.ч.1,2 ст.549 ЦК Української РСР спадкоємець визнається таким, що прийняв спадщину, як у разі подання ним у шестимісячний строк відповідної заяви до державної нотаріальної контори, так і в разі фактичного його вступу в управління або володіння спадковим майном, що означає можливість спадкоємця мати майно у своєму віданні, вчинення ним відповідних дій стосовно зазначеного майна до закінчення шестимісячного строку з часу відкриття спадщини.

Окрім того, Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, що затверджена наказом Міністерства юстиції України №18/5 від 14 червня 1994 року, яка діяла на час відкриття спадщини, передбачала, що доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої ОСОБА_4 народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов'язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що, набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном.

Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім'я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців (п.113 вищевказаної Інструкції).

В матеріалах справи міститься довідка ЖБК №117 «Здоровье» про те, що позивач постійно проживав з матірю ОСОБА_3, а після її смерті фактично прийняв спадщину вступивши у безперервне управління та володіння спірної квартирою шляхом фактичного безперервного проживання в ній.

З паспорта ОСОБА_2 також вбачається, що він в спірній квартирі зареєстрований з 10 грудня 1984 року та по теперішній час (а.с.19-20).

Відповідно до ст.ст.25,30,346 ЦК Української РСР, листа Міністерства юстиції України №19-32/319 від 21 лютого 2005 року, якщо у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не проводилася і правовстановлюючий документ відсутній, питання про визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного власника (спадкоємця) повинно вирішуватися в судовому порядку.

Згідно до розяснень, даних в п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2005 року №7, у разі смерті члена житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного кооперативу, члена садівницького товариства, яким до дня смерті не були внесені повністю пайові внески, до складу спадщини входять частина внесеного паю та інші суми, які підлягають поверненню, а не квартира, дача, гараж, садовий будинок. Частка пайового внеску, що належала померлому, входить до складу спадщини на загальних підставах. Якщо спадкодавець повністю вніс пайовий внесок, то до складу спадщини включається відповідно квартира, дача, гараж, садовий будинок, інші будівлі та споруди.

Член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Наймач жилого приміщення в будинку державного чи громадського житлового фонду та члени його сім'ї мають право придбати у власність відповідну квартиру або будинок шляхом їх викупу або на інших підставах, передбачених законодавством України. Громадянин, який став власником цього майна, має право розпоряджатися ним на свій розсуд: продавати, обмінювати, здавати в оренду, укладати інші угоди, не заборонені законом (ст.15 Закон України «Про власність»).

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації (абз.3 ч.2 ст.331 ЦК України).

Відповідно до ч.3 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Згідно з ч.4 ст.3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року №6, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року №7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за №157/6445 (з подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року.

Дослідивши матеріали справи колегія суддів вважає, що позивачем надано достатньо доказів, необхідних для задоволення його позовних вимог в частині визнання за ним в порядку спадкування після смерті матері права власності на спірну квартиру.

Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до розпорядження міського голови Дніпропетровської міської ради від 26 листопада 2015 року №897-р проспект імені газети «Правда» змінено на проспект Слобожанський.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в оскаржуваній частині, у зв'язку з невідповідністю висновків суду обставинам справи та порушенням норм матеріального права, з ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення позову.

Керуючись ст.ст.303,307,309,313,314,316,317 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 06 червня 2016 року в частині відмови в позові ОСОБА_2 до територіальної громади в особі Дніпропетровської міської ради, Індустріальної районної у місті Дніпропетровську ради, Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори, треті особи Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно ДМУЮ, Житлово-будівельний кооператив №117 «Здоровье», про визнання права власності на спадкове майно скасувати і в цій частині позов ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_2 (колишня назва проспект імені газети «Правда») в м.Дніпропетровську в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_3, померлої 04 жовтня 1996 року.

В іншій частині рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 06 червня 2016 року залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

ОСОБА_6