Справа № 307/3077/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

15 березня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів ЛЕСКА В.В., КОЖУХ О.А.

при секретарі ВОЛОЩУК В.І.

за участю відповідача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, завданої злочином, за апеляційною скаргою ОСОБА_1, від імені та в інтересах якого діє ОСОБА_2, на рішення Тячівського районного суду від 24 грудня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

25.09.2015 ОСОБА_3 звернулася до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_1 мотивуючи наступним. Вироком Тячівського районного суду від 15.09.2014 відповідача засуджено за вчинення злочину, передбаченого ст. 125 ч. 1 КК України, призначено покарання у вигляді штрафу в розмірі 680,00 грн. ОСОБА_1 був засуджений за те, що 28.11.2013 в с. Угля Тячівського району поблизу Углянської загальноосвітньої школи безпричинно вчинив сварку з ОСОБА_3, під час якої умисно завдав їй два удари кулаком в обличчя та в ліве плече, чим спричинив їй легкій тілесні ушкодження. Ці дії відповідач вчинив у присутності сина потерпілої ОСОБА_4, 2008 р.н., на якого вона впала від ударів, сину було завдано фізичного болю, було травмовано його психіку, його довелося згодом лікувати від страху (фобії).

Відповідач фактично не розкаявся у вчиненому, висунув абсурдну версію щодо своїх протиправних дій, якою, по суті, намагався перекласти вину за інцидент на потерпілу, а також на випадок. Він не вибачився за вчинене, навпаки, розповсюджував серед односельців свою версію подій, поширював неправду щодо потерпілої на досудовому слідстві, на час розгляду кримінальної справи в суді і продовжує це робити. Ухвалений щодо ОСОБА_1 вирок не справив на нього виховного і попереджувального впливу.

Злочином принижено позивача ОСОБА_3 як жінку, мати трьох дітей і як директора школи, що частково унеможливлює продовження активного громадського життя, порушило її стосунки з людьми, призвело до втрати авторитету на роботі, серед односельців, спричинило тривалі моральні страждання. Позивачу завдано й фізичних страждань, причому, в присутності сина, він і досі боїться відповідача, який живе на тій самій вулиці, часто трапляється на очі, що продовжує моральні страждання матері. Компенсацію завданої злочином моральної шкоди позивач оцінює у 20000,00 грн.

Посилаючись на ці обставини, на норми ЦК України щодо відшкодування моральної шкоди, уточнивши заяву в частині стягнення судових витрат, позивач просив стягнути на його користь з відповідача 20000,00 грн в якості відшкодування моральної шкоди, а також у відшкодування витрат по оплаті: судового збору - 1218,00 грн, правової допомоги - 1000,00 грн.

Рішенням Тячівського районного суду від 24.12.2015 позов задоволено частково: стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 7000,00 грн у відшкодування завданої моральної шкоди, а також у відшкодування витрат по оплаті: судового збору - 1218,00 грн, правової допомоги - 650,00 грн.

В апеляційній скарзі відповідач порушує питання про зміну рішення суду в частині визначення розміру відшкодування моральної шкоди зі зменшенням суми, що належить до стягнення, з урахуванням вимог щодо розумності, справедливості та виваженості, а в частині вирішення питання про судові витрати - про скасування рішення суду з відмовою у стягненні таких повністю. Доводи апеляційної скарги зводяться до таких:

позивач не обґрунтував свою вимогу в частині визначення розміру відшкодування моральної шкоди та не надав відповідних доказів, а суд першої інстанції не обґрунтував належно свого рішення в частині визначення розміру стягнення, не врахував відсутності доказів заподіяння моральної шкоди та не взяв до уваги поданих відповідачем доказів, які спростовували доводи позову;

вироком суду не встановлено присутності сина позивача на місці злочину, а також немає доказів його лікування;

твердження позивача про унеможливлення продовження активного громадського життя, порушення стосунків з людьми, втрату авторитету на роботі та серед односельців суперечать обставинам справи;

відповідач завдав позивачу тілесних ушкоджень ненавмисно, на ґрунті неприязних стосунків та постійних конфліктів і образ з боку ОСОБА_3, яка є надзвичайно конфліктною людиною, а визнання самого факту правопорушення є достатньою і справедливою компенсацією;

суд неправильно вирішив питання про судові витрати, оскільки такі присуджені позивачу без урахування їх пропорційності до задоволених вимог, а для стягнення оплати за надану правову допомогу адвоката відсутні необхідні підстави (документи), а саме: докази щодо кількості годин, затрачених адвокатом на надання правової допомоги, акт виконаних робіт, розрахунок витрат.

У письмових запереченнях на апеляцію позивач вказує на її необґрунтованість, просить скаргу відхилити, рішення суду - залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення відповідача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2, які апеляцію підтримали, розглянувши справу за правилами ст. 305 ч. 2 ЦПК України за відсутності позивача, обговоривши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в сукупності, апеляційний суд приходить до такого.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з його обґрунтованості та доведеності у межах задоволеного. Рішення суду по суті спору відповідає вимогам закону, обставинам справи та ґрунтується на досліджених у судовому засіданні доказах, яким дано правильну оцінку.

Вироком Тячівського районного суду від 15.09.2014, який набрав законної сили 16.10.2014, ОСОБА_1 засуджено за вчинення злочину, передбаченого ст. 125 ч. 1 КК України, призначено покарання у вигляді штрафу в розмірі 680,00 грн (а.с. 4-5). Як встановлено вироком, ОСОБА_1 28.11.2013 в с. Угля Тячівського району поблизу Углянської загальноосвітньої школи безпричинно вчинив сварку з ОСОБА_3, під час якої умисно завдав їй два удари кулаком в обличчя та в ліве плече, чим спричинив легкі тілесні ушкодження. Вина засудженого у вчиненні злочину підтверджується, серед іншого, й зафіксованими у вироку показаннями потерпілої ОСОБА_3, свідка ОСОБА_5, з яких випливає, що побиття ОСОБА_3 відбулося у присутності її сина, на якого вона від ударів упала. ОСОБА_1 визнав свою вину у вчиненні умисного злочину, що було враховано при обранні покарання щодо нього. ОСОБА_3 на час вчинення щодо неї злочину ОСОБА_1 була директором Углянської ЗОШ І-ІІІ ступенів.

Суд правильно встановив обставини справи та вірно виходив з того, що підставою для пред'явлення позову є передусім факт заподіяння потерпілій моральної шкоди злочином, внаслідок якого їй були завдані тілесні ушкодження, були спричинені фізичний біль, фізичні та душевні страждання, негативні переживання, образа і приниження як жінки, як матері та приниження як директора школи в селі. Водночас суд врахував, що завдана шкода не є непоправною, не потягла незворотних негативних наслідків, шкода, про яку йдеться, не є нездоланною перешкодою для відновлення стосунків потерпілої з оточуючими та для продовження трудової діяльності. Моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати в повному обсязі, оскільки немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди, суд взяв до уваги вищенаведене, а зменшивши цей розмір порівняно із заявленим до стягнення практично у три рази, врахував і правову позицію та доводи сторони відповідача. В апеляційному суді попри зміст апеляційної скарги, за яким відповідач заперечував необхідність сплати грішми будь-якого відшкодування завданої ним моральної шкоди, він визнав, що справедливою компенсацією, на його думку, є сплата 2000,00 грн. Тобто, відповідач визнав правомірність вимоги про грошову компенсацію моральної шкоди як такої, що, втім, не дає підстав суду погодитись із озвученим ним розміром компенсації, який, на переконання суду, є за обставинами справи явно необґрунтованим і недостатнім, таким, що не досягає як компенсаційної, так і профілактичної мети, не відповідає вимогам щодо розумності та справедливості розміру відшкодування.

Доводи апеляції, які мають характер фактичної ревізії вироку суду, що набрав законної сили (присутність на місці вчинення злочину дитини, питання щодо наявності умислу у відповідача на заподіяння тілесних ушкоджень позивачу тощо) не беруться до уваги, оскільки суперечать положенням ст. 124 ч. 5 Конституції України, ст. 533 КПК України, ст. 61 ч. 4 ЦПК України і як такі не мають правового значення. Міркування сторони відповідача які за своїм змістом ставлять під сумнів самі факти заподіяння моральної шкоди, виникнення у позивача негативних переживань, душевних, моральних страждань внаслідок вчинення щодо нього злочину, у т.ч., переживань за дитину, яка була присутня при побитті матері, ставлять під сумнів виникнення відповідного стресу та необхідність докладання зусиль протягом певного часу для відновлення душевної рівноваги, надумані, необґрунтовані та суперечать обставинам справи і природі цих деліктних правовідносин. Не мають правового значення у контексті позову та предмету доказування й вказівки відповідача на негативні характеристики позивача як директора школи із посиланням на матеріали, складені значно пізніше від часу заподіяння шкоди.

Відтак, суд правильно застосував до спірних правовідносин положення ст. 3 ч. 1 п. 6, ст. 11 ч. 1, ч. 2 п. 3, ст. 13 ч.ч. 2-4, 6, ст. 15 ч. 1, ст. 16 ч. 1, ч. 2 п. 9, ст. 23 ч. 1, ч. 2 п.п. 1, 2, 4, ч. 3, ст. 1167 ч. 1, ст. 1168 ч. 1, ст. 1177 ч. 1 ЦК України, якими вони регулюються та передбачають обов'язок винного, який внаслідок вчинення злочину завдав потерпілому моральної шкоди, відшкодувати її в повному обсязі. Суд врахував обставини, що мають істотне значення, рішення суду не суперечить вимогам закону щодо розумності та справедливості відшкодування, доводи відповідача законності рішення суду по суті спору не спростовують і в цій частині рішення, що відповідає вимогам ст.ст. 212-215 ЦПК України, на підставі ст. 308 цього Кодексу слід залишити без змін.

Доводи апеляції щодо неправильного вирішення судом першої інстанції питання про судові витрати певною мірою заслуговують на увагу.

Позивач ОСОБА_3 оплатила пред'явлений позов за ставкою судового збору, передбаченою ст. 4 ч. 1, ч. 2 п. 1 пп. 5 Закону України «Про судовий збір» (Закон № 3674-VI), яка застосовується у випадку пред'явлення вимоги про відшкодування моральної шкоди у позові про захист честі та гідності фізичної особи, ділової репутації фізичної або юридичної особи одночасно з цими іншими вимогами, у розмірі 1218,00 грн, тоді як позов, виходячи з його предмету, належало оплатити за ставкою судового збору, передбаченою ст. 4 ч. 1, ч. 2 п. 1 пп. 4 цього Закону, як позов немайнового характеру, поданий фізичною особою, тобто, у розмірі 487,20 грн (1218,00 грн х 0,4). Переплата судового збору з позовної заяви склала 730,80 грн.

Відповідач ОСОБА_1 оплатив апеляційну скаргу судовим збором у розмірі 1339,80 грн (за ставкою, передбаченою ст. 4 ч. 1, ч. 2 п. 1 пп. 5, 6 Закону № 3674-VI), тоді як до сплати належав судовий збір у розмірі 535,92 грн (487,20 грн + 10%). Переплата судового збору з апеляційної скарги склала 803,88 грн.

Беручи до уваги, що при частковому задоволенні позовної вимоги немайнового характеру правила пропорційного розподілу судових витрат (ст. 88 ч. 1 ЦПК України) не застосовуються, судові витрати в такому разі розподіляються між сторонами порівну. Тому за результатом розгляду справи 243,60 грн підлягають стягненню зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 у відшкодування витрат зі сплати передбаченого законом судового збору з позовної заяви.

09.10.2015 позивач ОСОБА_3 видала гр-ну Пазині О.В. довіреність на представництво її інтересів у суді (а.с. 13). У подальшому ОСОБА_3 уклала 17.11.2015 із Тячівською районною асоціацією адвокатів договір про надання юридичних послуг, на підставі якого Асоціацією був 17.11.2015 виданий ордер № 30 на представництво адвокатом Пазиною О.В. інтересів позивача в цивільній справі (а.с. 22, 24). У справі є докази сплати ОСОБА_3 за надання юридичних послуг Асоціації 350,00 грн, проте - до укладання договору (квитанція від 22.09.2015 № 9, оплата за консультації, збір доказів і складання позовної заяви (а.с. 2)), і 650,00 грн у день укладання договору (квитанція № 15, оплата за консультації, збір доказів, складання позовної заяви та ведення цивільної справи (а.с. 23)). У зв'язку з укладанням договору про надання юридичних послуг ОСОБА_3 подала Тячівському районному суду заяву від 17.11.2015, якою просила, серед іншого, стягнути з відповідача на її користь 1000,00 грн «гонорару адвоката (дача консультації, збір доказів, складання поз. заяви та ведення даної цив. справи в суді)» (а.с. 21).

Витрати на правову допомогу належать до судових витрат, граничний розмір їх компенсації встановлюється законом (ст. 79 ч. 1, ч. 3 п. 2, ст. 84 ч.ч. 1, 2 ЦПК України). Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» передбачено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40% встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні (ст. 1). Не суперечить закону й відшкодування витрат у разі вчиненні інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (складання позовної заяви, надання консультацій тощо).

Зазначені витрати повинні обґрунтовуватися матеріалами справи, мають бути документально підтвердженими та доведеними, що, зокрема, вимагає подання відповідного розрахунку витрат у розрізі затраченого часу (годин) на виконання відповідних видів роботи (надання конкретних видів правової допомоги). Відсутність належного документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку, який обґрунтовує розміри таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування цих витрат.

Вимога позивача про відшкодування з відповідача витрат по оплаті правової допомоги не ґрунтується на необхідних для її задоволення доказах, а наявні в справі документи є суперечливими. Як видно з квитанцій, оплата за консультації, за збір доказів і за складання позовної заяви в них дублюються, тож враховані двічі, розрахунку витрат за видами правової допомоги та за обсягом часу, витраченого на їх надання, у справі немає, факт надання відповідних видів правової допомоги та обґрунтованість відповідних витрат за матеріалами справи встановити немає змоги. Відтак, у стягненні позивачу витрат по оплаті правової допомоги слід відмовити.

Оскільки в частині вирішення спору по суті апеляцію відповідача відхилено, підстав для розподілу судових витрат між сторонами, що пов'язується зі зміною результату розгляду справи по суті, немає. Зміна розподілу судових витрат не є підставою для відшкодування відповідачу, який подав апеляцію, з позивача судового збору, яким належало оплатити апеляцію.

Виходячи з наведеного, у частині розподілу судових витрат апеляційну скаргу відповідача слід задовольнити частково, на підставі ст. 88 ч. 5, ст. 309 ч. 1 п. 4 ЦПК України рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь позивача 650,00 грн у відшкодування витрат по оплаті правової допомоги скасувати, у стягненні цих коштів - відмовити, у частині розподілу судового збору рішення суду змінити, стягнувши з відповідача на користь позивача 243,60 грн у відшкодування витрат по оплаті судового збору.

За приписами Закону № 3674-VI, у разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом, його повернення провадиться за клопотанням особи, яка його сплатила, за ухвалою суду (ст. 7 ч. 1 п. 1, ч. 2). Таких клопотань сторони не заявляли, а питання щодо повернення сплаченої суми судового збору в будь-якому разі вирішується судом, який вирішував питання, пов'язані з відкриттям провадження у справі, чи розглядав справу, навіть якщо таку сплату помилково здійснено не за місцем розгляду справи. Тобто, питання вирішується судом першої інстанції, рішення якого по суті спору залишено без змін.

Керуючись ст. 88 ч. 5, ст. 307 ч. 1 п.п. 1, 3, ст. 308, ст. 309 ч. 1 п. 4, ст.ст. 314, 316 ЦПК України, колегія суддів -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, рішення Тячівського районного суду від 24 грудня 2015 року в частині стягнення зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 650,00 грн у відшкодування витрат по оплаті правової допомоги адвоката скасувати, у стягненні цих коштів - відмовити, у частині розподілу судового збору рішення суду змінити, стягнувши зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 243,60 грн у відшкодування витрат по оплаті судового збору.

У решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді