Справа № 297/2525/15-ц
УХВАЛА

22 січня 2016 року м. Берегове

Берегівський районний суд Закарпатської області в особі: головуючого Гал Л. Л., при секретарі Боротей А.Е., розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву відповідачки ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Берегівського районного суду від 01 грудня 2015 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі Філії Закарпатське обласне управління Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки,

встановив:

Рішенням Берегівського районного суду від 01.12.2015 року звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором №2-4547 від 07 грудня 2007 року укладеним між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» в особі Філії Закарпатське обласне управління АТ «Ощадбанк» та ОСОБА_1 на нерухоме майно, а саме житловий будинок садибного типу, загальною площею 200,4 кв.м., житловою площею 84,5 кв.м., що знаходиться за адресою м. Берегово, вул. Суворова, 33, Закарпатської області, яка належить ОСОБА_1 на праві власності, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №70712/1 від 07.12.2007 року в розмірі 211 127 (двісті одинадцять тисяч сто двадцять сім) євро 82 євроценти, шляхом передачі іпотекодержателю ПАТ «Державний ощадний банк України» вказаного предмету іпотеки у власність та визнання за ним права власності на підставі іпотечного договору №2-4547 від 07.12.2007 року, посвідченого державним нотаріусом Берегівської державної нотаріальної контори ОСОБА_2. Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі Філії Закарпатське обласне управління ПАТ «Державний ощадний банк України» судові витрати в розмірі 1 218 (одна тисяча двісті вісімнадцять) гривень.

18 грудня 2015 року відповідачка ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про перегляд заочного рішення, ухваленого Берегівським районним судом 01.12.2015 року по справі за позовом ПАТ Державний ощадний банк України» в особі Філії Закарпатське обласне управління ПАТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки зазначивши, що вона не мала можливості прибути 01.12.2015 року в судове засідання у звязку з її перебуванням в м. Києві, тому 30.11.2015 року нею було подано клопотання про відкладення розгляду справи. Крім того, заперечуючи проти позову, відповідачка бажала мати адвоката, який би підготував заперечення на позовну заяву, однак її відїзд не дозволив їй знайти юриста завчасно.

Також, відповідачка у заяві про перегляд заочного рішення зазначає, що стягнена сума заборгованості судом є необґрунтованою, оскільки іншим рішенням суду від 31.05.2011 року з неї вже стягнута сума заборгованості за тілом кредиту, тому вона не підлягає повторному стягненню, та до вказаних правовідносин у цій справі суду слід було застосувати Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Крім того, відповідачка зазначила, що не погоджується із розміром пені, який зазначив позивач у своїх розрахунках, та не маючи можливості бути в судовому засіданні вона також не могла заявити суду про застосування позовної давності до вимог в частині стягнення неустойки (пені), а також зменшення розміру стягуваної пені.

Представник ПАТ «Державний ощадний банк України» в судове засідання не зявився, ним була подана заява, в якій позовні вимоги підтримав та просив справу розглянути без його участі (а.с. 73).

Відповідачка ОСОБА_1 в судове засідання не зявилася, про місце та час розгляду справи була належним чином повідомлена (а.с. 65, 69, 70, 72).

Перевіривши матеріали справи суд приходить до наступного висновку.

Так, перше судове засідання у справі за позовом ПАТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості було призначено на 12.11.2015 року.

Відповідачка ОСОБА_1 повідомлялася за адресою місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку, а також за адресою, яка була зазначена в позовній заяві позивачем.

Так, згідно до ч. 5 ст. 74 ЦПК України судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі.

У разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.

У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином.

Відповідачка ОСОБА_1 в судове засідання не зявилася, про місце та час розгляду справи повідомлялася у відповідності до ст. 74 ч. 5 ЦПК України (а.с. 37,42).

У звязку з цим розгляд справи було відкладено на 01.12.2015 року.

Відповідачка ОСОБА_1 в судове засідання повторно не зявилася, про місце та час розгляду справи повідомлялася належним чином (а.с. 44).

30.11.2015 року через канцелярію суду було подано клопотання від відповідачки ОСОБА_1, в якій вона просила відкласти розгляд справи на інший термін, у звязку з її перебуванням в м. Києві, та неможливістю знайти адвоката за такий короткий термін. У клопотанні також зазначалося, що відповідачка заперечує проти позову, оскільки розмір заборгованості є необґрунтованим та стосується лише пені (а.с. 45).

У звязку з цим суд відповідно до ч. 4 ст. 169, 224 ЦПК України 01.12.2015 року ухвалив заочне рішення по справі за позовом ПАТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості на підставі наявних у справі доказів (49-51).

Відповідно до ч. 1 ст. 232 ЦПК України заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не зявився в судове засідання та не повідомив про причини неявки з поважних причин і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Так, судом досліджені матеріали справи та встановлено, що відповідачка ОСОБА_1 два рази не зявилася в судове засідання без поважних причин. При подачі нею клопотання 30.11.2015 року про відкладення розгляду справи, вона не додала докази на підтвердження того, що її неявки 12.11.2015 року та 01.12.2015 в судові засідання були поважними.

Посилання відповідачки на те, що розмір заборгованості вказаний в рішенні суду на підставі наданих розрахунків позивачем необґрунтований та не може бути іншим аніж вказаний у рішенні Ужгородського міськрайонного суду від 31.05.2011 року також не відповідає дійсності, виходячи з наступного.

Вказаний в рішенні Ужгородського міськрайонного суду від 31.05.2011 року розмір заборгованості по тілу кредиту становив 93 101,59 євро, станом на 01.09.2010 року, та в рішенні Берегівського районного суду від 01.12.2015 року сума заборгованості по тілу кредиту - 93 101,59 євро, станом на 05.10.2015 року не змінилася, що свідчить про те, що відповідачка протягом 2011-2015 роках не погашала суму основної заборгованості, а також з цього випливає, що сума нарахованих процентів і пені надалі збільшувалася у звязку з невиконанням боржником взятих на себе зобовязань, оскільки кредитний договір №2-4547 від 07 грудня 2007 року діє до 2017 року.

Зокрема, судом досліджений договір кредиту №2-4547 від 07 грудня 2007 року, укладений між позивачем та ОСОБА_1, а також розрахунок заборгованості за кредитним договором, який є чітким і зрозумілим, в ньому відображені суми кредиту, відсотків, пені у валюті надання кредиту євро, а також у перерахунку на гривню.

Крім того, слід зазначити, що відповідачка ОСОБА_1 у своєму клопотанні від 27.11.2015 року не просила суд застосувати строк позовної давності у справі, згідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України щодо пені, а також не просила зменшення розміру неустойки, у звязку з чим судом і не могли розглядатися такі заперечення відповідача на позов. При цьому, відповідачка не позбавлена можливості просити застосувати строк позовної даності та зменшення розміру неустойки в ході апеляційного оскарження та розгляду справи.

Щодо застосування судом при розгляд позову Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», на який посилається відповідачка, суд констатує наступне.

Згідно ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Так, Верховний Суд України в постанові від 10 червня 2015 року №6-333цс15 висловив свою правову позицію, а саме, 7 червня 2014 року набув чинності Закон України від 3 червня 2014 року N 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України), що повною мірою відповідає лексичному значенню цього слова, яке розкривається в тлумачному словнику української мови.

Отже, мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільнення від його виконання. Відтак мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, установлений Законом «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», не позбавляє кредитора права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника) зазначене майно.

Рішення судів про звернення стягнення на предмет іпотеки, ухвалені до і після прийняття Закону «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», залишаються в силі, а їх виконання зупиняється до вдосконалення механізму, передбаченого статтею 3 Закону «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Крім того, згідно з пунктом 4 Закону «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню.

В іншій постанові від 01 липня 2015 року №6-345цс15 Верховний Суд України висловив свою правову позицію, а саме, що згідно з пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень, на період чинності цього Закону. Рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню.

За таких обставин, суд вважає, що заява відповідачки ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення є безпідставною, необґрунтованою, заочне рішення Берегівського районного суду від 01.12.2015 року є законним та обґрунтованим, відповідає вимогам ст.ст. 213, 215 ЦПК України і тому заяву про перегляд заочного рішення слід залишити без задоволення.

Враховуючи, наведене, керуючись ст.ст. 209, 210, 231 ЦПК України,

ухвалив:

Заяву відповідачки ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Берегівського районного суду від 01 грудня 2015 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі Філії Закарпатське обласне управління Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки залишити без задоволення.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Заочне рішення від 01.12.2015 року може бути оскаржене в загальному порядку, строк на апеляційне оскарження якого починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Суддя ОСОБА_3.