Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний №320/8758/15 Головуючий у 1-й інстанції: Пономаренко Л.Е.
Провадження № 22-ц/778/802/16 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Кримської О.М.,

суддів: Стрелець Л.Г.,

Подліянової Г.С.,

секретаря Мельник З.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 11 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 ОСОБА_5, треті особи - Мелітопольський міський відділ Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області, Відділ опіки та піклування Мелітопольської райдержадміністрації, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИЛА :

У листопаді 2016 року Позивачка звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_4, треті особи -Мелітопольський міський відділ Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області, Відділ опіки та піклування Мелітопольської райдержадміністрації про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Свій позов мотивувала тим, що їй, ОСОБА_2, на підставі договору купівлі-продажу від 23.02.1989року належить житловий АДРЕСА_1. Відповідачка по справі в житловому будинку була прописана на правах невістки з 12 травня 1998 року, а її діти з 10.03.201ороку. Шлюб між ОСОБА_6, та ОСОБА_3, не розірвано, але з квітня 2007року не мешкають разом. Однак починаючи з 2007року ОСОБА_3, її донька ОСОБА_5, та неповнолітній син ОСОБА_4, в 2012році зібрали свої речі та виїхали у невідомому їй напрямку. Реєстрація відповідачів у належній житловому будинку АДРЕСА_1 призводить до порушення її прав і перешкоджає їй належним чином розпоряджатися власністю. Вважає, що мають місце підстави для визнання відповідачів таким, що втратили право користування житловим приміщенням.

Заочним рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 11 грудня 2015 року позов задоволено частково.

Визнано ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1.

В частині позовних вимог щодо втрати права користування жилим будинком неповнолітнього ОСОБА_4 - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо неповнолітнього ОСОБА_4, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції в цій частині скасувати, ухвалити нове яким позов задовольнити.

Справа знаходиться в провадженні апеляційного суду з 28 січня 2016 року. Судові засідання призначалися два рази. ОСОБА_3, ОСОБА_5 не отримують судові повістки направлені судом за зареєстрованим їх місцем проживання за адресою АДРЕСА_1, тому вони повертаються до суду з відміткою за закінченням терміну зберігання, про що свідчать поштові повідомлення.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України сторони та інші особи, як беруть участь у справі, зобов'язаны повідомляти суд про зміну свого місця проживання ( перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У рвзі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається на останню відому судові адресу і вважається доставленною, навіть якщо особа за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Згідно з вимогами ч.3 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов"язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов"язки.

За таких обставин у відповідності ч. 2 ст. 305 ЦПК України судова колегія вважає за можливим розглядати справу за відсутності відповідачів.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Статтею 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у ч. 2 ст. 64 ЖК Української РСР, а саме: дружина наймача (власника), їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача (власника) може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем (власником) і ведуть з ним спільне господарство. Таку ж норму містить також стаття 405 ЦК України.

Згідно зі ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2 суд першої інстанції, з виходив із того, що ОСОБА_2 є власником жилого будинку в якому проживали її син ОСОБА_6, невістка ОСОБА_3, внучка ОСОБА_5 та їх неповнолітній син ОСОБА_4 Із квітня 2007 року її син з невісткою припинили шлюбні відносини , а з 2012 року її невістка з дітьми не проживають у спірному будинку, що підтверджується довікою виконавчого комітету Костянтинівської сільської ради Мелітопольського району Запорізької області № 4353 від 12.10.2015 року. ОСОБА_3, ОСОБА_5 втратили право на користування цим житлом оскільки були відсутня в спірному будинку без поважних причин понад один рік. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог щодо малолітнього ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що за неповнолітнім зберігається право на користування житловим будинком, оскільки в даному будинку зареєстроване місце проживання батька неповнолітнього ОСОБА_4

Колегія суддів не може погодитись з висновком суду про відмову у задоволенні позову щодо неповнолітнього ОСОБА_4 з наступних підстав.

Відповідно до частини третьої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, у віці від десяти до чотирнадцяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів), або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», діти члени сім"ї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Дитина має право право користування житловим приміщенням нарівні з батьками, а з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 проживає разом зі своєю матір'ю , а не за адресою свого батька у спірному будинку, що підтверджується довідкою Констянтинівської сільської ради Мелітопольського району № 4353 від 12.10.2015 року (а.с. 6).

Виходячи з наведеного, колегія суддів з урахуванням зазначених положень ч. ч. 2, 3 ст. 18 Закону України "Про охорону дитинства" та ч. 4 ст. 29 ЦК України приходить до висновку про задоволення цієї частини позовних вимог ОСОБА_3 , оскільки дитина має право користування житловим приміщенням нарівні з батьками, а судом встановлено, що ОСОБА_4 проживає разом зі своєю матір'ю за іншою адресою.

За таких обставин рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо неповнолітнього ОСОБА_4 не можна вважати законним і обґрунтованим, тому воно підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення позову.

В решті рішення суду не оскаржується, а тому не є предметом перегляду судом апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 11 грудня 2015 року у цій справі в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання таким, що втратив право користування жилим будинком ОСОБА_4 скасувати.

В цій частині ухвалити нове рішення про задоволення позову. Визнати ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 таким, що втратив право користування жилим будинком АДРЕСА_1.

В частині задоволення позовних вимог щодо ОСОБА_3, ОСОБА_5 рішення суду не переглядається .

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий О.М. Кримська

Судді:

Г.С. Подліянова

Л.Г. Стрелець