У Х В А Л А ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 09 листопада 2016 року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючогоЧервинської М.Є., суддів: Завгородньої І.М., Мазур Л.М., Писаної Т.О., Попович О.В., розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Одеської області від 01 вересня 2015 року, в с т а н о в и л а: У січні 2015 року позивач звернувся до суду з даним позовом, зазначивши в його обгрунтування, що 15 серпня 2007 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»; банк) та ОСОБА_6 укладено кредитний договір № 0 (відповідно до додаткової угоди реєстраційний номер було змінено на № 1), згідно з яким банк надав відповідачу кредитні кошти у розмірі 48 850 доларів США у тимчасове користування на умовах забезпеченості, зворотності, строковості, платності терміном до 17 серпня 2037 року із сплатою 13,3% річних за користування кредитом. Назабезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, того ж дня між банком та позичальником укладено іпотечний договір, за умовами якого відповідач передала в іпотеку нерухоме майно - квартиру № 11 загальною площею 34,0 кв. м, житловою площею 25,0 кв. м, що розташована по АДРЕСА_1. 08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитним та забезпечувальним договорами. Узв'язку з неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за кредитним договором станом на 14 жовтня 2014 року утворилась заборгованість за кредитом у розмірі 604 496 гривень 40 копійок, заборгованість за відсотками в розмірі 288 801 гривня 22 копійки, в рахунок погашення якої позивач просив суд звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття у власність предметаіпотеки згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13 травня 2015 року у задоволенні позовних вимог публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність відмовлено. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 01 вересня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано. Ухвалено нове рішення. Позовну заяву публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» - задоволено частково. В рахунок виконання основного зобов'язання ОСОБА_6 щодо оплати 897 385 грн. 75 коп. з яких: за кредитним договором № 0: відсотки 4 088 грн. 13 коп., за додатковою угодою № 1: 893 297 грн., сума заборгованості за кредитом 604 496 грн. 40 коп., сума заборгованості за відсотками 288 801 грн. 22 коп., за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 15 серпня 2007 року звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю предмета іпотеки, а саме ізольованої квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 34 кв.м., житловою площею 25 кв.м., яка належить на праві власності ОСОБА_6, шляхом продажу вказаної квартири на прилюдних торгах з визначенням початкової ціни на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Відстрочено виконання рішення суду на строк дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року. У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом. У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Статтями 213, 214, 316 ЦПК Українипередбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Вимоги до рішення суду апеляційної інстанції викладені у ст. 316 ЦПК України. У мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК). Вказаним вимогам рішення апеляційного суду не відповідає. Судом встановлено, що 15 серпня 2007 року між сторонами укладено кредитний договір № 0 (відповідно до додаткової угоди реєстраційний номер було змінено на № 1), згідно з яким банк надав відповідачу кредитні кошти у розмірі 48 850 доларів США у тимчасове користування на умовах забезпеченості, зворотності, строковості, платності терміном до 17 серпня 2037 року із сплатою 13,3% річних за користування кредитом. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, того ж дня між банком та позичальником укладено іпотечний договір, за умовами якого відповідач передала в іпотеку нерухоме майно - квартиру № 11 загальною площею 34,0 кв. м, житловою площею 25,0 кв. м, що розташована по АДРЕСА_1. Як вбачається з матеріалів справи 15 жовтня 2014 року банком на адресу відповідача направлено лист-вимогу про сплату простроченої заборгованості за кредитним договором та зазначив, що у разі незадоволення цієї претензії банк буде захищати свої майнові права шляхом вчинення виконавчого напису нотаріуса або звернення до суду з вимогою про примусове стягнення боргу. Крім того, зауважив, що відповідно до ст. ст. 36-38 Закону України «Про іпотеку» передбачено наступні способи задоволення вимог іпотеко держателя: передача іпотеко держателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання та/або право іпотеко держателя від свого імені продати предмет іпотеки на підставі договору купівлі-продажу. Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. З матеріалів справи вбачається, що позивач просив суд звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття у власність предметаіпотеки згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі. Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, апеляційний суд виходив із того, що квартира, яка є предметом іпотеки, використовується відповідачем як постійне місце проживання, іншого нерухомого майна відповідач не має, у зв'язку з чим застосував до спірних правовідносин Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі - Закон). Врахувавши, що Закон не має зворотної сили, а також не звільняє від виконання зобов'язання, а є лише відстроченням виконання певних обов'язків, апеляційний суд дійшов висновку про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі предмета іпотеки іпотекодержателю шляхом його продажу на прилюдних торгах з визначенням початкової ціни на рівні не нижчому на цей вид майна на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності (незалежним експертом) на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій з відстроченням виконання рішення суду на строк дії вказаного Закону. Проте з таким висновком апеляційного суду повністю погодитись не можна. Відповідно доч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд апеляційної інстанції при розгляді справи здійснює перевірку і оцінку фактичних обставин справи та їх юридичну кваліфікацію в межах доводів апеляційної скарги, які вже були предметом розгляду в суді першої інстанції. Переглядаючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції апеляційний суд вірно вважав, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не має зворотної сили, а також не звільняє від виконання зобов'язання, а є лише відстроченням виконання певних обов'язків, разом з тим в порушення вимог ст. 303 ЦПК України змінив спосіб звернення стягнення, ухваливши рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі предмета іпотеки іпотекодержателю шляхом його продажу на прилюдних торгах з визначенням початкової ціни на рівні не нижчому на цей вид майна на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності (незалежним експертом) на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Крім того, апеляційним судом не враховано, що положеннями ч. 1 ст. 39 Закону України «Проіпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Ухвалюючи рішення, апеляційний суд не зазначив початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначеної відповідно до ч. 6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку». Посилання у резолютивній частині рішення на визначення початкової ціни предмету іпотеки під час здійснення виконавчого провадження суперечить вимогам ст. ст. 39 та 43 Закону України «Про іпотеку». Виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм ст. ст. 38, 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою ч. 6 ст.38 цього Закону. Разом з цим, рішення суду першої інстанції не може залишатися в силі з огляду на наступне. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ст. ст. 36, 37 Законом України «Про іпотеку» не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду, разом з тим, дійшов висновку про відмову у задоволенні позову на підставі Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Так, 07 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (п. 2 ч. 1 ст.263 ЦК України). Положеннями Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не передбачено підстав для відмови в захисті порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів кредиторів, оскільки мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільненням від його виконання, а тому установлений Законом мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє його примусово стягувати (відчужувати без згоди власника), що не було враховано судом першої інстанції. За таких обставин та з урахуванням правових позицій, викладених у постановах Верховного Суду України від 20 січня 2016 року (справа № 6-482цс15) та від 08 червня 2016 року (справа № 6-1239цс16) рішення суду першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України, з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції. Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у х в а л и л а: Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 травня 2015 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 01 вересня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвала оскарженню не підлягає. Головуючий М.Є. Червинська Судді: І.М. Завгородня Л.М. Мазур Т.О. Писана О.В. Попович О