У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

суддів: Кадєтової О.В., Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» на рішення Московського районного суду м. Харкова від 9 вересня 2015 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 24 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_1 звернулась до суду з указаним позовом, із урахуванням неодноразово уточнених позовних вимог просила скасувати наказ № 937-вк від 5 листопада 2013 року публічного акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» (далі - ПАТ «БанкКредит Дніпро») про звільнення її з посади провідного фахівця відділу по роботі з корпоративними клієнтами Північного регіонального управління ПАТ «Банк Кредит Дніпро» у зв'язку із скороченням штату працівників на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України; поновити її на роботі; стягнути з банку на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 104 009 грн 75 коп. та моральну шкоду - 50 000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 8 травня 2007 року її було зараховано на посаду провідного фахівця, а 22 червня 2012 року - переведено на посаду провідного фахівця відділу по роботі з корпоративними клієнтами Північного регіонального управління ПАТ «Банк Кредит Дніпро».

5 вересня 2013 року її було повідомлено про скорочення чисельності штату, а 6 листопада 2013 року звільнено відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України наказом № 937-вк від 5 листопада 2013 року.

На час попередження про наступне звільнення, а також упродовж двох місяців з дня такого попередження відповідач не запропонував їй жодної вакантної посади на підприємстві, хоча вже 9 вересня 2013 року прийняв на роботу трьох працівників на вакантні посади провідних економістів та економіста, які вона могла обійняти з огляду на кваліфікацію та освіту, а також продовжував приймати на такі ж вакантні посади працівників аж до дня її звільнення.

Крім того, у її відділі крім неї працювало ще три робітника із меншим стажем роботи в банківській сфері, але звільнено було лише її.

Незаконним звільненням їй завдано моральної шкоди, розмір якої, з огляду на глибину душевних страждань, визначено у 50 000 грн.

Справа розглядалась судами різних інстанцій неодноразово.

Останнім рішенням Московського районного суду м. Харкова від 9 вересня 2015 рокупозов задоволено частково. Скасовано наказ ПАТ «БанкКредит Дніпро» № 937-вк від 5 листопада 2013 року про звільнення ОСОБА_1 Поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді провідного фахівця відділу по роботі з корпоративними клієнтами Північного регіонального управління ПАТ «Банк Кредит Дніпро». Стягнуто з ПАТ «Банк Кредит Дніпро» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 89 608 грн та відшкодування моральної шкоди - 10 000 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В іншій частині позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 24 грудня 2015 року апеляційну скаргу ПАТ «БанкКредит Дніпро» відхилено, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення суду першої інстанції змінено в частині визначення загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу та в цій частині ухвалено нове рішення. Стягнуто з ПАТ «Банк Кредит Дніпро» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 103 757 грн 60 коп. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ПАТ «Банк Кредит Дніпро» просить скасувати судові рішення у справі, мотивуючи свої вимоги порушенням норм процесуального права і неправильним застосуванням норм матеріального права, та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та вивчивши обставини, необхідні для ухвалення судового рішення судом касаційної інстанції, вважає, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції та ухвали апеляційного суду відсутні.

Частиною 2 статті 40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно із ч. ч. 1, 3 ст. 492 цього Кодексу про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 1 квітня 2015 року (справа № 6-40цс15), а також у постанові Верховного Суду України від 1 липня 2015 року у цій справі.

З огляду на викладене, роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював; доказування виконання роботодавцем такого обов'язку покладено на нього.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог і заперечень.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач не надав доказів про неможливість переведення позивача за її згодою на іншу роботу у період із 5 вересня 2013 року до 5 листопада 2013 року, як і не довів того, що позивач, із урахуванням її кваліфікації, освіти та стажу роботи в банківській сфері, не могла працювати касирами та економістами-касирами, посади яких було зайнято у вказаний період. За таких обставин суд дійшов висновку про скасування наказу про звільнення, поновлення позивача на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд погодився із такими висновками, проте змінив ухвалене судом першої інстанції в частині розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Такі висновки судів відповідають нормам матеріального і процесуального закону, правовим висновкам Верховного Суду України, а також фактичним обставинам справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Доводи касаційної скарги про те, що у період із 5 вересня 2013 року по 5 листопада 2013 року ПАТ «Банк Кредит Дніпро» не прийняло на роботу жодного працівника на посаду, яка б відповідала кваліфікації позивача, спростовуються встановленими судами обставинами справи, зокрема, прийняттям на роботу працівника на посаду касира, яку не було запропоновано позивачу.

Посилання заявника на те, що положення ст. 49-2 КЗпП України не містять імперативної норми про встановлення обов'язку роботодавця пропонувати працівнику роботу протягом всього періоду з часу попередження працівника про звільнення за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України до дня звільнення, є необґрунтованими, оскільки такі доводи спростовуються вищевказаними правовими висновками Верховного Суду України.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд стягнув середній заробіток за час вимушеного прогулу без урахування вини працівника в умисному затягуванні розгляду справи судом, є необґрунтованими, оскільки матеріали справи не містять відповідних доказів.

Оскільки під час розгляду справи суди, з огляду на оцінені докази у справі, дійшли висновку про завдання позивачу моральної шкоди незаконним звільненням, то суд касаційної інстанції позбавлений повноважень переглядати рішення судів у цій частині відповідно до ст. 335 ЦПК України.

Доводи касаційної скарги щодо описок, допущених судами в ухвалених ними рішеннях, не є підставою для скасування цих рішень судом касаційної інстанції, оскільки такі недоліки судових рішень може бути усунено у передбачений ЦПК України спосіб.

Доводи касаційної скарги, перевірені вивченням матеріалів справи, висновків судів не спростовують та не дають підстав вважати, що при розгляді справи було неправильно застосовано норми матеріального права або порушено норми процесуального права, які призвели до неправильного вирішення спору.

Згідно з ч. 3 ст. 332, п. 1 ч. 1 ст. 336 ЦПК України, за наслідками розгляду касаційної скарги суд касаційної інстанції має право постановити ухвалу про відхилення касаційної скарги і залишення судового рішення без змін, оскільки судами не було допущено неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

З огляду на викладене, керуючись ч. 3 ст. 332, п. 1 ч. 1 ст. 336 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и в :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Банк «Кредит Дніпро» відхилити.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 24 грудня 2015 року та рішення Московського районного суду м. Харкова від 9 вересня 2015 року у нескасованій частині залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Кадєтова
Т.Л. Ізмайлова
Г.І. Мостова