Справа № 214/1101/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

24 березня 2016 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, у складі:

головуючого - судді Прасолова В.М.

при секретарі Горбуновій Л.С.

за участю представника позивача ОСОБА_1

за участю представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Кривому Розі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» про стягнення моральної шкоди, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просить: стягнути з Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» (далі за текстом «ПАТ») на свою користь 275600 гривень в порядку відшкодування моральної шкоди, без утримання податку з доходу фізичних осіб та інших обовязкових платежів.

В обґрунтування позову наводить наступне. Він, позивач, сумлінно та добросовісно пропрацював майже всю свою трудову діяльність на підприємстві відповідача з 02.12.1982 року по 20.05.2014 року кріпильником та гірником на шахті «Октябрська» ПАТ. 15.07.2013 року був звільнений з підприємства в звязку з виходом на пенсію по ст. 38 КЗпП України. 29.04.2014 року рішенням лікувальної - експертної комісії Українського науково - дослідного інституту промислової медицини (протокол №757) йому, позивачу, були встановлені професійні захворювання за діагнозом: радикулопатія попереково-крижова з помірно вираженими статико-динамічними порушеннями на фоні ретроспондилолістезу тіла; стеоартроз, в поєднанні з періартрозом, колінних (ПФ другого ст.) і ліктьових суглобів, двухстороннній плечелопатковий періартроз. Відповідач не притримувався та не виконував вказані норми, ігноруючи свої законодавчі обовязки, що й призвело до ушкодження його, позивача, здоровя. Вказані факти про перевищення гранично - допустимих норм на його, позивача, робочому місці є Акт розслідування причин виникнення хронічних професійних захворювання від 13.08.2015 року. В пункті 17 вказаного Акт встановлено, що причиною отримання профзахворювань являється, перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу: важкість праці: маса вантажу, що підіймається та переміщується вручну: підіймання та переміщення (разове) вантажів, чергуючи з іншою роботою (до 2 разів на годину) 81 при гранично допустимій до 30; робоча поза, знаходження у нахиленому положенні до 30 градусів понад 30 градусів зміни: 62/12 при гранично допустимій до 25/0; нахили корпуса (вимушені, більше 30 градусів) кількість за зміну: 346 при гранично допустимих до 100 разів. Щоденні моральні страждання та переживання спричиняють йому, позивачу, наступні факти: висновком медико соціально експертною комісією первинно 29.09.2015 року було встановлено 40% втрати професійної працездатності, 25% по радикулопатії та 15% по остеоартрозу. Наступний переогляд МСЕК мені призначено на 01.09.2016 року. Вказані вище данні його, позивача, дуже засмутили, так я втратив значну частину своєї працездатності, відчуває себе неповноцінним від чого переносить моральні страждання. У звязку з профзахворюваннями неодноразово був на лікуванні в міських лікарнях та клініці інституту промислової медицини. Згідно епікризів йому протипоказана: важка фізична праця, несприятлива робоча поза на робочому місці та рекомендовано: спостереження невролога та терапевта за місцем мешкання, амбулаторне та стаціонарне лікування в період загострення, фізіотерапія, оздоровлення в профілакторіях, санаторно-курортне лікування (Хмільник, Бердянськ, ОСОБА_4, ОСОБА_2). Від вказаних висновків лікарів теж переносити моральні страждання та переживання так як: не має можливості працевлаштуватися, оскільки мені заборонено працювати у вищезазначених умовах, змушений постійно лікуватися, бути не вдома, витрачати кошти на лікування, мало що може робити по господарству, так як протипоказана важка фізична праця та вимушена поза. Вже давно, з 2014 року фізично страждає та переношу постійний біль в шийному та поперековому відділі хребта, обмеження руху в них, болі та відчуття оніміння у верхніх та нижніх кінцівках, кульгання на ліву ногу. У нічний час в стегнах обох кінцівок виникають судоми. Маються болі в обох плечових, ліктьових суглобах, обмеження руху в них. Свої моральні страждання оцінити не можливо, здоровя та життя, як і для кожної людини є самим важливим та цінним, але сума компенсації в розмірі 275600 гривень стягнута з ПАТ якимось чином зможе компенсувати його, позивача, страждання та переживання, дасть можливість пройти хороший курс лікування, що в свою чергу покращить здоровя, а звідси і моральний стан. Відповідно Закону України «Про державний бюджет України на 2016 рік» з 1 січня 2016 року мінімальна заробітна плата установлена у місячному розмірі 1378 гривень. Частиною 3 ст. 34 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасних випадків та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності» було передбачено, що сума моральної (немайнової) шкоди не може перевищувати двохсот розмірів мінімальної заробітної плати, незалежно від будь яких інших виплат. Вважає, що законодавець, покладаючи обовязок на підприємства відшкодовувати моральну шкоду, яку переносять працівники підприємства від професійних захворюваннь та трудових каліцтв, мав на меті не тільки компенсувати страждання потерпілим, не тільки стимулювати роботодавців для створення незабезпечних та нешкідливих умов праці, а й матеріальну відповідальність за порушення законодавства про охорону праці. Відповідно до ст. 173 КЗпП України, шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Згідно ст. 2371 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Конституційний Суд України своїм Рішення від 8.10.2008р. №20рп-08, також підтвердив обовязок по відшкодуванню моральної шкоди підприємством заподіявши таку шкоду.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав повністю. Крім того, пояснив, що доказів намагання позивача працевлаштуватися не має, позивач отримує пенсію, витрати на ліки йому відшкодовуються не повністю.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, підтвердив свої письмові заперечення, в яких навів наступне. Згідно довідки МСЕК від 29.09.2015 р. ОСОБА_3 первинно встановлено 40% втрати професійної працездатності. Загальний стаж роботи позивача становить 36 років 1 місяць, з яких 31 рік 2 місяці на ш. "Октябрська" ПАТ. Відповідно до вимог статей 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Вважає, щодо до юридичних фактів, які має довести позивач, у зазначеній категорії справ, зокрема, належить доведення факту завдання моральної шкоди та розміру шкоди. В позовній заяві зазначено, що позивач переносить моральні страждання від того, що не має можливості працевлаштуватися, так як йому заборонено працювати у шкідливих умовах, змушений постійно лікуватися, мало що може робити по господарству. Вважає, що жодних доказів для підтвердження цих «фактів» позивачем не надано. ОСОБА_3 не був звільнений з ПАТ за станом здоров'я після встановлення втрати професійної працездатності, а звільнився 20.05.2014 року у віці 55 років за власним бажанням в зв'язку з виходом на пенсію. Відповідно до ст. 75 СК України - непрацездатним вважається той, хто досяг пенсійного віку, встановленого законом. Отже, непрацездатність - це правова категорія, яка сформована у праві соціального забезпечення та полягає у неможливості особи в силу визначених законом причин самостійно себе забезпечувати. Закон України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" визначає поняття "непрацездатні громадяни". Це особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку. Таким чином, позивач втратив непрацездатність в зв'язку з досягненням пенсійного віку, а не в наслідок професійного захворювання. Наявність у Кодексі законів про працю ст. 237-1 виключає застосування до випадків заподіяння моральної шкоди працівникові ст. ст. 1167, 1168 ЦК. Це суттєво, оскільки названі норми встановлюють різні підстави для виникнення обов'язку відшкодування шкоди. Неможливість застосування ст. 1167 - 1168 Цивільного кодексу виключає застосування до відносин, які при цьому виникають, й інших норм цивільного права, що підтверджується рішенням Конституційного Суду України від 27.01.2004 р. № 1-рп/2004. Згідно ст. 7 "Про охорону праці" працівники, зайняті на роботах з важкими та шкідливими умовами праці, безоплатно забезпечуються лікувально-профілактичним харчуванням, молоком або рівноцінними харчовими продуктами, газованою солоною водою, мають право на оплачувані перерви санітарно-оздоровчого призначення, скорочення тривалості робочого часу, додаткову оплачувану відпустку, пільгову пенсію, оплату праці у підвищеному розмірі та інші пільги і компенсації, що надаються в порядку, визначеному законодавством. Наполягає, що в процесі трудової діяльності право позивача на пільги і компенсації за важкі та шкідливі умови праці не порушувалося, а тому підстави вимагати відшкодування моральної шкоди відсутні. Укладаючи з відповідачем трудовий договір, відповідно до ст. 29 КЗпП України, позивачеві було роз'яснено під розпис його права і обов'язки, про умови праці, наявність на робочому місці, де він буде працювати, небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, та можливі наслідки їх впливу на здоров'я, його права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору, при цьому позивач свідомо приймав запропоновані йому умови праці і усвідомлював можливість ушкодження його здоров'я та його наслідки. Тобто, відповідач не приховував важкість та шкідливість технологічного процесу, технологію виробництва не порушував, а тому протиправних дій відносно позивача, які б знаходились в причинному зв'язку з настанням професійного захворювання не вчиняв, а тому не може нести відповідальності у вигляді моральної шкоди і за цієї підстави. В отриманні позивачем професійного захворювання та так званих "моральних страждань" відбулося з його вини. Відповідно до ст. 6 Закону України "Про охорону праці" працівник має право відмовитися від дорученої роботи, якщо створилася виробнича ситуація, небезпечна для його життя чи здоров'я або для людей, які його оточують, або для виробничого середовища чи довкілля. Він зобов'язаний негайно повідомити про це безпосереднього керівника або роботодавця. Факт наявності такої ситуації за необхідності підтверджується спеціалістами з охорони праці підприємства за участю представника профспілки, членом якої він є, або уповноваженої працівниками особи з питань охорони праці (якщо професійна спілка на підприємстві не створювалася), а також страхового експерта з охорони праці. За період простою з причин, передбачених частиною другою цієї статті, які виникли не з вини працівника, за ним зберігається середній заробіток. Працівник має право розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавства про охорону праці, не додержується умов колективного договору з цих питань. У цьому разі працівникові виплачується вихідна допомога в розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного заробітку. Згідно ст.14 Закону України «Про охорону праці»працівник зобов'язаний: дбати про особисту безпеку і здоров'я, а також про безпеку і здоров'я оточуючих людей в процесі виконання будь-яких робіт чи під час перебування на території підприємства; знати і виконувати вимоги нормативно-правових актів з охорони праці, правила поводження з машинами, механізмами, устаткуванням та іншими засобами виробництва, користуватися засобами колективного та індивідуального захисту; проходити у встановленому законодавством порядку попередні та періодичні медичні огляди. На підставі ст. 39 Закону України "Про охорону праці" посадові особи спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з нагляду за охороною праці мають право: видавати в установленому порядку роботодавцям, керівникам та іншим посадовим особам юридичних, які відповідно до законодавства використовують найману працю обов'язкові для виконання приписи (розпорядження) про усунення порушень і недоліків в галузі охорони праці, охорони надр, безпечної експлуатації об'єктів підвищеної небезпеки; забороняти, зупиняти, припиняти, обмежувати експлуатацію підприємств, окремих виробництв, цехів, дільниць, робочих місць, будівель, споруд, приміщень, випуск та експлуатацію машин, механізмів, устаткування, транспортних та інших засобів праці, виконання певних робіт, застосування нових небезпечних речовин, реалізацію продукції, а також скасовувати або припиняти дію виданих ними дозволів і ліцензій до усунення порушень, які створюють загрозу життю працюючих. За весь час роботи підприємства такі заходи не було застосовано, а отже можна зробити висновок про те, що відповідач не порушував вимоги законодавства про охорону праці. Зазначає, що за роки праці у шкідливих умовах позивач з метою отримання більшої заробітної плати, більш тривалої відпустки відносно інших професій та виходу на пенсію на пільгових умовах з власної волі виконував важку роботу, що і призвело до значної втрати його здоров'я, що підтверджується виписним епікризом від 11.06.2015 р. № 819, в якому зазначено, що ОСОБА_3 захворів в 2009 році, але продовжував працювати ще 5 років. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", з яких міркувань виходив позивач, визнаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Вважає, що задоволення позову буде суперечити вимогам ст. ст. 8, 46 Конституції України, ст. 9 Закону України "Про охорону праці", ст. ст. 21, 34 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", ст. ст. 4, 999 ЦК України, ст. ст. 8, 213 ЦПК України. Крім того пояснив, що позивач не має необхідності працювати, так як отримує пенсію.

У судовому засіданні досліджені наступні письмові докази: трудова книжка (а.с.5-7), акт розслідування (а.с.8-9), довідка (а.с.10), виписки з медичної картки (а.с.11, 13, 17), виписний епікриз (а.с.12), медичний висновок (а.с.14), виписка епікриз (а.с.15-16, 18-19).

Суд, відповідно до ст. 58 ЦПК України вважає належним доказами досліджені у судовому засіданні письмові докази: трудова книжка (а.с.5-7), акт розслідування (а.с.8-9), так як ці докази містять інформацію щодо предмета доказування, а саме про місце, тривалість та умови роботи позивача, причин виникнення хронічного професійного захворювання.

Суд, відповідно до ст. 58 ЦПК України вважає належним доказами досліджені у судовому засіданні письмові докази: довідка (а.с.10), виписки з медичної картки (а.с.11, 13, 17), виписний епікриз (а.с.12), медичний висновок (а.с.14), виписка епікриз (а.с.15-16, 18-19), так як ці докази містять інформацію щодо предмета доказування, а саме про виникнення у позивача захворювань, характеру захворювання та його тривалості.

Суд, відповідно до ст. 59 ЦПК України вважає досліджені у судовому засіданні зазначені письмові докази допустимими, так як ці докази одержання без порушення порядку, встановленого законом.

Суд, оцінюючи відповідно до ст. 212 ЦПК України, всебічно, повно, обєктивно та безпосередньо досліджені наявні у справі докази, які суд знаходить достовірними, вважає, що у судовому засіданні встановлені наступні факти та обставини.

Позивач з 1982 року до 2014 рік працював на підприємстві відповідача на підземних роботах горнорабочим кріпильником. При цьому, в підземних умовах шахти не завжди була можливість використовувати засоби механізації для переміщення вантажів, внаслідок чого умови праці характеризувалися фізичним перевантаженням. Позивач працював в умовах з перевищенням гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу, які були допущені ПАТ, а саме: підіймання та переміщення (разове) вантажів, чергуючи з іншою роботою (до 2 разів на годину) 81 при гранично допустимій до 30; робоча поза, знаходження у нахиленому положенні до 30 градусів понад 30 градусів зміни: 62/12 при гранично допустимій до 25/0; нахили корпуса (вимушені, більше 30 градусів) кількість за зміну: 346 при гранично допустимих до 100 разів.

Позивач з 2009 року став відчувати стійкий біль та обмеження рухів у шийному та поперековому відділах хребта з ірраддіацією в ліву ногу, порушення ходу, біль в плечових, ліктьових і колінних суглобах, обмеження рухів та хрускіт в них, заніміння кінцівок, зниження слуху, в 2013 року настало значене погіршення стану.

У зв'язку із вказаними розладами здоровя позивач на протязі 2013 2015 років, проходив стаціонарне лікування, після проходження якого, позивачу рекомендовано медикаментозне лікування, нагляд лікаря, санаторно-курортне лікування.

Висновком лікарсько-експертної комісії від 11 червня 2015 року встановлено, що позивач внаслідок впливу вказаних шкідливих факторів, отримав такі захворювання: радикулопатія попереково-крижова з помірно вираженими статико-динамічними порушеннями на фоні ретроспондилолістезу тіла; стеоартроз, в поєднанні з періартрозом, колінних (ПФ другого ст.) і ліктьових суглобів, двухстороннній плечелопатковий періартроз. Вказані захворювання за висновками комісії від 11 червня 2015 року є професійними.

29 вересня 2015 року обласною МСЕК №6 було встановлено, що внаслідок вказаних захворювань позивач втратив 40% професійної працездатності: 25% - по радикулопатії та 15% - по остеоартрозу, потребує медичної та соціальної допомоги.

Встановленим судом фактам та обставинам відповідають правовідносини, які регулюються нормами Конституції України, КЗпП України, Законом України «Про охорону праці», ЦК України.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці.

Згідно з ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Статтею 237-1 цього ж Кодексу передбачається відшкодування власником або уповноваженим ним органом працівникові моральної шкоди. Відшкодування такої шкоди провадиться тоді, коли порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральна шкода відшкодовується працівникові безпосередньо роботодавцем за таких умов: наявності факту порушення роботодавцем законних прав працівника; у разі виникнення у працівника моральних страждань або втрати нормальних життєвих зв'язків, або виникнення необхідності для працівника додаткових зусиль для організації свого життя; за наявності причинного зв'язку між попередніми умовами.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Згідно зі ст. 9 Закону України «Про охорону праці» відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я, здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності».

Відповідно до ч. 8 ст. 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», відшкодування моральної (немайнової)шкоди потерпілим він нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень ЦК України та Кодексу законів про працю України.

На час встановлення позивачеві втрати професійної працездатності Законом України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» вже не було передбачено обов'язку Фонду відшкодовувати позивачу моральної шкоди, то таку шкоду згідно з правилами ст. 237-1 КЗпП України позивачеві повинен відшкодовувати роботодавець, а, отже, відповідач.

Окрім того, відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, під моральною шкодою, слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Суд приходить до переконання, що з досліджених судом висновку МСЕК, акту розслідування хронічного професійного захворювання, виписок із медичних карток стаціонарного хворого, вбачається, що ПАТ не було забезпечене дотримання гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу, а тому саме у зв'язку з порушенням роботодавцем прав позивача на належні, безпечні і здорові умови праці, настали негативні для позивача наслідки у вигляді погіршення здоров'я, які, в свою чергу, потягнули за собою стійку втрату професійної працездатності на 40% та завдали моральних страждань позивачу.

Суд вважає необґрунтованими та відкидає доводи відповідача про те, що отримання позивачем професійного захворювання та моральних страждань відбулося з вини позивача, який мав право відмовитися від дорученої роботи, якщо створилася виробнича ситуація, небезпечна для його життя чи здоров'я та мав право розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавства про охорону праці. При цьому, суд виходить з того, що припинити роботу внаслідок наявності шкідливих факторів є не обовязком, а правом робітника, в той час як створення належних умов праці є беззаперечний обовязком роботодавця.

Суд вважає необґрунтованими та відкидає заперечення представника відповідача, згідно яких відповідач не порушував вимоги законодавства про охорону праці, які ґрунтуються на тому, що за весь час роботи підприємства не були застосовані заходи передбачені ст. 39 Закону України «Про охорону праці». При цьому бере до уваги, що наявність порушень законодавства про працю встановлена актом розслідування від 13 серпня 2015 року, яким підприємству запропоновано провести заходи щодо запобіганню професійних захворювань, забезпечити постійний контроль за застосуванням засобів малої механізації.

На підставі ст.ст.15, 23 ЦК України позивач, як особа, яка зазнала фізичного болю та страждань у звязку з ушкодженням здоровя, та у звязку з протиправною поведінкою до неї самої має право на відшкодування моральної шкоди, яка їй завдана.

Вирішуючи питання про розмір моральної шкоди, суд, керуючись вимогами ст. 23 ЦК України, враховує такі критерії визначення її розміру, як ступінь вини підприємства, посадові особи якого не створили належних та здорових умов праці для позивача, глибину душевних страждань позивача, пов'язаних з таким станом його здоров'я, який примушує періодично звертатися до лікарів за лікуванням, що порушило звичний склад життя позивача та потребує додаткових зусиль для його організації. Крім того, суд вважає, що в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження всі обставини, на які посилався позивач, а саме неможливість внаслідок захворювання працевлаштуватися. Враховуючи викладене, суд приходить до переконання, що розмір моральної шкоди, завданої позивачу повинен бути визначеним у розмірі 27000 гривень. З урахування положень ч.1 ст.1167 ЦК України ця моральна шкода повинна бути відшкодована відповідачем, діями якого, повязаними з порушенням прав позивачу на безпечні умови праці, завдана моральна шкода.

Таким чином, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази, суд на підставі ст. 10 ЦПК України згідно якої кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається та ст. 11 ЦПК України згідно якої цивільні справи розглядаються в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, суд вважає, що позовні вимоги належить задовольнити частково.

Суд вважає, що позивач обґрунтовано, у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України звернувся за захистом своїх прав до суду.

На підставі ст. 88 ЦПК України, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню 551 грн. 20 грн. у рахунок сплати судового збору.

На підставі викладеного, керуючись ст. 43 Конституції України, ст.ст. 153, 237-1 КЗпП України, ст.ст.15, 23, 1167 ЦК України, ст.ст. 6, 9, 14, 39 Закону України «Про охорону праці», ст. 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», ст. ст. 10, 11, 15, 57-60, 88, 208-210, 212-215, 218 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» - задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на користь ОСОБА_3 27000 грн. 00 коп. у рахунок відшкодування завданої моральної шкоди.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» в дохід держави 551 грн. 20 грн. у рахунок сплати судового збору.

На рішення може бути подана апеляційна скарга протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя В.В. Прасолов