У Х В А Л А

18 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І.,
Лященко Н.П., Сімоненко В.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 листопада

2015 року в справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Просто» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - ОСОБА_7, про стягнення заборгованості, за зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_4, товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Просто», ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання угоди недійсною, за позовом ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Просто», треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, про визнання угоди недійсною, за позовом ОСОБА_6 до товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Просто», третя особа - ОСОБА_5, про визнання договору поруки недійсним,

в с т а н о в и л а :

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області рішенням від 10 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 9 квітня 2015 року, відмовив у задоволенні позовних вимог ТОВ «Авто Просто», зустрічних позовних вимог ОСОБА_7, позовних вимог ОСОБА_4 та ОСОБА_6

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 4 листопада 2015 року касаційні скарги ОСОБА_4, ОСОБА_7 відхилила, касаційну скаргу ТОВ «Авто Просто» задовольнила частково: ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 9 квітня 2015 року в частині позовних вимог товариства про стягнення заборгованості скасувала, а справу в цій частині направила на новий розгляд до суду апеляційної інстанції; в іншій частині ухвалені у справі рішення залишила без змін.

4 лютого 2016 року до Верховного Суду України звернувся

ОСОБА_4 із заявою про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 листопада 2015 року в частині залишення без змін ухвалених у справі рішень, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального та процесуального права, а саме пункту 5 частини першої статті 1, частини першої статті 4 та статті 7 Закону України «Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг» та статей 212-214 Цивільного процесуального кодексу України.

У підтвердження неоднаковості застосування норм матеріального та процесуального права заявник надав ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 жовтня 2012 року, а також послався на ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 листопада 2015 року в частині позовних вимог товариства про стягнення заборгованості.

Перевіривши доводи заявника, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що у допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є: неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності або встановленої законом компетенції судів щодо розгляду цивільних справ.

При цьому під застосуванням норм матеріального права у подібних правовідносинах слід розуміти такі правовідносини, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Відмовляючи в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_7, позовних вимог ОСОБА_4 та ОСОБА_6 суд першої інстанції, з висновками якого погодились суди апеляційної й касаційної інстанції, виходив з відсутності підстав для визнання укладених у 2011 році угод недійсними та відсутності порушення прав ОСОБА_7 оспорюваними угодами. При цьому судами установлено, що угода між ОСОБА_4 та ТОВ «Авто Просто» вчинена з додержанням всіх вимог, її зміст не суперечить чинному законодавству, на момент її укладення ОСОБА_4 мав повний обсяг дієздатності, його волевиявлення було вільним, а правочин спрямований на настання певних наслідків, не суперечить правам та інтересам малолітніх, повнолітніх чи непрацездатних осіб.

Суд касаційної інстанції передаючи справу в частині позовних вимог ТОВ «Авто Просто» про стягнення заборгованості на новий розгляд зазначив, що апеляційний суд у порушення вимог статей 212-214, 315 ЦПК України не звернув уваги на те, що Ліцензійні умови провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, затверджені розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 9 жовтня 2012 року

№ 1676 не поширюються на правовідносини між ТОВ «Авто Просто» та ОСОБА_4 за угодою, оскільки відповідно до статті 5 ЦК України закон не має зворотної сили, а зазначене розпорядження набуло чинності лише

12 листопада 2012 року і ці обставини мають суттєве значення для правильного вирішення спору.

Наданою для порівняння ухвалою від 24 жовтня 2012 року суд касаційної інстанції залишив без мін рішення, яким визнано укладену угоду недійсною з підстав того, що діяльність відповідача є діяльністю з надання фінансових послуг, але здійснюється відповідачем без відповідної ліцензії.

Порівняння зазначеного судового рішення, наданого заявником на підтвердження своїх доводів, із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ неоднаково застосував норми матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у побідних правовідносинах.

Крім того, Верховний Суд України у постановах від 25 червня

2015 року (справа № 6-74цс14) та 3 вересня 2015 року (справа № 6-98цс14) сформував правовий висновок, згідно з яким надання установою послуг з адміністрування активів, створених за рахунок залучених періодичних внесків учасників групи з метою об'єднання їх коштів і спрямованих на почергове придбання кожним із них певних товарів, обумовлених в договорі, є правомірною діяльністю з надання фінансових послуг (за умови отримання ліцензії), передбаченою статтею 1 Закону України «Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг». При цьому, у зазначених справах суди установивши, що угоди укладено сторонами у період (2008 -

2012 роки), коли отримання ліцензії для надання послуг з адміністративного фінансування активів для придбання товарів у групах не вимагалось, відмовляли у задоволенні позовних вимог про визнання недійсними укладених між сторонами угод. Верховний Суд України дійшов висновку про правильність застосування судам касаційної інстанції норм матеріального права та законність ухвалених у справах рішень.

Доводи, які наведені в заяві, щодо порушення норм процесуального права не свідчать про наявність підстав для перегляду судових рішень згідно вимог пункту 2 частини першої статті 355 ЦПК України.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись ст. ст. 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Просто» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - ОСОБА_7, про стягнення заборгованості, за зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_4, товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Просто», ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання угоди недійсною, за позовом ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Просто», треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, про визнання угоди недійсною, за позовом ОСОБА_6 до товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Просто», третя особа - ОСОБА_5, про визнання договору поруки недійсним за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 листопада

2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Гуменюк

Н.П. Лященко

В.М. Сімоненко