Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 333/4520/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Наумова І.Й.
Провадження № 22-ц/778/286/16 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«11» березня2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Кримської О.М.,

суддів: Дашковської А.В.,

ОСОБА_2,

секретар: Мельник З.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 06 листопада 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Українська автомобільна корпорація» про стягнення грошової компенсації за невикористані відпустки одинокої матері,

ВСТАНОВИЛА:

В червні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ПАТ «Українська автомобільна корпорація» про стягнення грошової компенсації за невикористані відпустки одинокої матері.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 07.12.2005 p. працювала у Запорізькому відділенні філії «АвтоЗАЗ-Сервіс» ПАТ «Українська автомобільна корпорація» на посаді бухгалтера 1 категорії фінансово-економічної служби. 07.04.2014 p. наказом № 20ВК була звільнена з посади бухгалтера за згодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. На її утриманні знаходиться малолітня дитина ОСОБА_4, 06.12.2003 р., яку вона виховує як одинока матір з кінця грудня 2005 р.

Відповідно до п. 3 ст. 76 КЗпП України, ст. 19 Закону України «Про відпустки» одинокій матері, що працює, надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 (десять) календарних днів без врахування святкових і неробочих днів.

Вказана оплачувана відпустка надавалась їй відповідачем у 2006 р. В період з 2007 р. по 2014 р. їй в наданні такої відпустки безпідставно відмовлялось. В порушення вимог ст. 83 КЗпП України, ст. 24 Закону України «Про відпустки» компенсація за невикористані відпустки при звільнені виплачена не була.

22.07.2014 р. звернулась до відповідача з письмовою вимогою про виплату грошової компенсації, але листом вих. № 954/14 від 11.08.2014 р. їй було відмовлено у виплаті компенсації.

Вважає, що у відповідача перед нею є грошова заборгованість в загальній сумі 22281 грн. 47 коп. за невикористані додаткові оплачувані відпустки одинокої матері.

На підставі зазначеного просила стягнути з ПАТ «Українська автомобільна корпорація» на її користь заборгованість в розмірі 22281 грн. 47 коп., судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 06 листопада 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 з 07.12.2005 р. працювала у Запорізькому відділенні філії «АвтоЗАЗ-Сервіс» Публічного акціонерного товариства «Українська автомобільна корпорація» на посаді бухгалтера 1 категорії фінансово-економічної служби на підставі Наказу №91-к від 07.12.2005 року, що підтверджується копією трудової книжки БТ ІІ №5797611 (а.с.4-8).

ОСОБА_3 є матірю малолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, батьком дитини зазначений ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-ЖС №140833 від ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.2).

Згідно актового запису про народження №102 від 05.02.2004 р., наданого Комунарським відділом державної РАЦС ЗМУЮ, підставою запису відомостей про батька - ОСОБА_5 є подання спільної заяви батьків про визнання батьківства від 05.02.2004 р.

Як вбачається з матеріалів справи, при працевлаштуванні на роботу позивач в своїй автобіографії зазначила, що до складу її сімї входить цивільний чоловік ОСОБА_5 (а.с.45).

Судом також встановлено, що на підставі заяви ОСОБА_6 від 20.11.2006 р. позивачу ОСОБА_3 була надана соціальна відпустка тривалістю 7 календарних днів в період з 20.11.2006 р. по 26.11.2006 р. як матері, яка самостійно виховує дитину (а.с.47,48).

Відповідно до наказу № 20ВК від 07.04.2014 р. ОСОБА_3 була звільнена з посади бухгалтера за згодою сторін на підставі п.1 ст. 36 КЗпПУ та ОСОБА_3 виплачено грошову компенсацію за 8 невикористаних днів щорічної відпустки (а.с.3).

Статтею 83 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей.

Згідно зі ст. 19 Закону України "Про відпустки", ст. 182-1 КЗпП України одинокій матері та іншим особам, зазначеним у цих Законах, надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 7 (з січня 2010 року 10) календарних днів без урахування святкових та неробочих днів (ст. 73 цього Кодексу). За наявності декількох підстав для надання цієї відпустки її загальна тривалість не може перевищувати 14 календарних днів ( з 1 січня 2010 року 17 календарних днів).

За змістом ст. 1 Закону України "Про охорону дитинства", ст. 2 Закону України "Про державну допомогу сімям з дітьми", ст. 6 Сімейного Кодексу України дитина це особа віком до 18 років (повноліття), якщо згідно з законом, застосованої до неї, вона не набуває прав повнолітньої раніше.

Закон України "Про відпустки" ( п. 5 ч. 12 ст. 10) визначає одиноку матір як таку, яка виховує дитину без батька. Однак участь батька або інших осіб в утриманні дитини не позбавляє матір статус одинокої.

Визначення поняття "одинока матір" наведено в п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 6 листопада 1992 року № 9 та в ст.ст. 18-1, 18-3 Закону України "Про державну допомогу сімям з дітьми".

Тож до категорії одинокої матері відносяться: жінка, яка не перебуває у шлюбі й у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдова; жінка, яка виховує дитину без батька (у тому числі розлучена жінка, яка виховує дитину без батька, незважаючи на факт отримання аліментів, і жінка, яка вийшла заміж, але її дитина новим чоловіком не усиновлена).

Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, розірвання шлюбу між батьками не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо виховання та розвитку дитини (ст. 150 СК України).

Згідно зі ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Частиною 1 ст. 150 СК України визначено, що батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини.

За змістом ч.ч.2-5 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний, та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину, передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства, батьки, відповідно до положень ст. 151 СК України, вправі обирати самі.

Як передбачено ст. 158 Сімейного кодексу України, за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкування з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування ухвалює на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення.

Чинне законодавство не містить конкретного переліку документів, які слід пред'явити жінці, яка виховує дитину без батька, для отримання додаткової соціальної відпустки.

За положенням про Міністерство праці та соціальної політики України. затвердженого Указом Президента України від 30 серпня 2000 року № 035/2000 Міністерство праці відповідно до покладених на нього завдань проводить інформаційно-розяснювальну роботу з питань, що входять до його компетенції.

Відповідно до змісту листа Міністерство праці та соціальної політики України від 14.04.2008 р. №235/0/15-08/13, жінка, яка має дітей від особи, з якою вона не перебувала і не перебуває у зареєстрованому шлюбі, але з якою веде спільне господарство, разом проживає і виховує дітей, права на одержання додаткової соціальної відпустки як одинока мати не має. Якщо працівницею не буде доведено факт, що вона справді виховує дитину сама, без участі батька, роботодавець може відмовити їй у наданні такої відпустки.

Вищезазначені вимоги кореспондуються з листом Міністерства соціальної політики України від 30.05.2014 року № 193/13/123-14 в якому зазначено, що для підтвердження права на соціальну відпустку роботодавцю мас бути пред'явлений будь-який офіційно складений оформлений та засвідчений в установленому порядку документ, у якому з достатньою достовірністю підтверджується відсутність участі батька у вихованні дитини.

Зокрема, одним з таких документів, наприклад, може бути: рішення суду про позбавлення відповідача батьківських прав; ухвала суду або постанова слідчого про розшук відповідача у справі за позовом про стягнення аліментів; акт, складений соціально-побутовою комісією, створеною первинною профспілковою організацією чи будь-якою іншою комісією, утвореною на підприємстві, в установі, організації, або акт дослідження комітетом самоорганізації населення, в якому зі слів сусідів (за наявності їх підписів у акті) підтверджується факт відсутності участі батька у вихованні дитини; довідка зі школи (садочку) про те, що батько не бере участі у вихованні дитини (не спілкується з вчителями, не забирає дитину додому, не бере участі в батьківських зборах) тощо. Оскільки соціальна додаткова відпустка, передбачена статтею 19 Закону України «Про відпустки», надається один раз протягом календарного року і за цей час може змінитися статус одинокої матері, роботодавець має право вимагати поновлення зазначених документів один раз на рік.

Судом встановлено, що листом за №954/14 від 11.08.2014 р., відповідач повідомив ОСОБА_3, що для розгляду питання щодо надання грошової компенсації за невикористані додаткові відпустки одинокій матері, що працює, в період з 2007 р. по 2014 рік позивачу необхідно надати підприємству документи, що підтверджують статус одинокої матері за цей період, тобто документи, що підтверджують, що батько дитини протягом 2007-2014 року проживає окремо від дитини, не приймає участь у її вихованні і особисто не спілкується з дитиною (а.с.10, 51).

Як вбачається з матеріалів справи, отримавши лист за №954/14 від 11.08.2014 р. щодо надання підприємству документів, що підтверджують статус одинокої матері за період 2007-2014 року, ОСОБА_7 до ПАТ «Українська автомобільна корпорація» надала свідоцтво про народження дитини серії І-ЖС №140833 від ІНФОРМАЦІЯ_2, батьком дитини зазначений ОСОБА_5 (тобто, батько вказаний на підставі спільної заяви батьків про визнання батьківства), а також копію довідки про склад сімї ОСОБА_7, видану комендантом гуртожитку ОСОБА_8, яка не має номеру, дати, печатки, а також не містить інформації щодо участь у вихованні дитини батьком.

Таким чином, матеріали справи не містять доказів того, що протягом 2007-2014 років позивачем подавались заяви про надання їй додаткових оплачуваних відпусток одинокої матері, а також на час звільнення ОСОБА_7 з ПАТ «Українська автомобільна корпорація» підприємству були надані документи, що підтверджують її статус одинокої матері за період з 2007-2014 року, а тому мало місце винна поведінка відповідача щодо не сплати грошової компенсації за невикористані додаткові оплачувані відпустки одинокої матері під час звільнення.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав у ПАТ «Українська автомобільна корпорація» для виплати компенсації за невикористані додаткові щорічні відпустки за період 2007-2014 років.

Довід апеляційної скарги, що відповідач у 2006 році надавав ОСОБА_7 додаткову відпустку не спростовує висновків суду першої інстанції, та не заслуговує на увагу оскільки соціальна додаткова відпустка, передбачена ст. 19 Закону України "Про відпустки", надається один раз протягом календарного року і за цей час може змінитися статус одинокої матері, а тому роботодавець має право вимагати поновлення зазначених документів один раз на рік.

Згідно зі ст. 129 Конституції України до основних принципів судочинства відноситься принцип змагальності сторін і свободи в наданні ними суду своїх доказів та в доведенні перед судом їхньої переконливості. За положеннями ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, установлених ЦПК України.

Обов'язок по доведенню фактичних обставин, що мають значення для справи, повною мірою покладається на сторони, а суд може за їхнім клопотанням сприяти в отриманні доказів шляхом їх витребування, у випадку виникнення складностей в цьому.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що саме відповідачу необхідно доводити, що ОСОБА_7 втратила статус одинокої матері суперечить вищенаведеним нормам матеріального та процесуального права.

Довід апеляційної скарги про те, що судом не враховано той факт, що відповідач не надав доказів витребування від ОСОБА_7 додаткових документів на підтвердження статусу одинокої матері колегія суддів вважає неприйнятним, оскільки лист №954/14 від 11.08.2014 р. про надання підприємству зазначених доказів міститься в матеріалах справи (а.с.10), на цей лист позивач посилалась в позовній заяві (а.с.1), зазначаючи про те, що ПАТ «Українська автомобільна корпорація» цим листом відмовило їй у виплаті компенсації за невикористані додаткові відпустки.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 14 травня 2015 року про стягнення з ОСОБА_5 аліментів на користь неповнолітньої ОСОБА_9, на яке посилається позивач в якості доказу того, що вона одна виховує дитину, судом обґрунтовано не взято до уваги, оскільки, по-перше, на час звільнення ОСОБА_7 з підприємства (07.2014 року ) зазначене рішення судом не ухвалювалось, відповідачу не надавалось, по-друге, сам по собі факт проживання батька окремо від дитини, не свідчить про те, що батько не приймає участь у її вихованні в розумінні положень ст.150 Сімейного Кодексу України, та не спілкується з дитиною.

В силу приписів ст. 303, 304 ЦПК України апеляційний суд діє за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, але з винятками і доповненнями встановленими ЦПК України. Так, апеляційний суд досліджує ті докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

З огляду на положення ст.303,304 ЦПК України колегія суддів відхилила клопотання представника позивача про долучення до матеріалів справи Довідки з навчально-виховного закладу - Запорізької гімназії №11 від 12.02.2016 року №18, де навчається неповнолітня ОСОБА_4 (виданої на запит представника позивача від 17 лютого 2016 року, тобто після ухвалення рішення судом першої інстанції) та заяви батька дитини - ОСОБА_5

Доказів на підтвердження обставин, на які посилався представник позивача щодо поважності причин неподання зазначених документів в суді першої інстанції, а саме: відмова керівника у видачі довідки на звернення позивача, перебування батька дитини за кордоном, суду апеляційної інстанції надано не було.

Таким чином, при розгляді справи апеляційним судом встановлено, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують його висновків.

Немає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції та для ухвалення нового рішення по справі.

Керуючись ст.ст.304,307,308,313-315,319 ЦПК України,колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 06 листопада 2015 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: