АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 182/6558/15-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження 22ц/774/454/К/16 суддя Багрова А.Г.
Категорія 54 (І) Доповідач - Бондар Я.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів - Зубакової В.П., Соколан Н.О.

за участю: секретаря - Петренко К.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі, згідно із вимогами ч.2 ст.197 ЦПК України без фіксації судового засідання технічними засобами, без участі всіх осіб, які беруть участь у справі, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 листопада 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Нікопольського учбово-виробничого підприємства Дніпропетровського учбово-виробничого об'єднання «Луч» Українського товариства сліпих про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за вимучений прогул, -

ВСТАНОВИЛА:

В серпні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Нікопольського учбово-виробничого підприємства Дніпропетровського учбово-виробничого об'єднання «Луч» Українського товариства сліпих про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за вимучений прогул, в якому просив визнати незаконними та скасувати: накази Нікопольського учбово-виробничого підприємства Дніпропетровського учбово-виробничого об'єднання «Луч» Українського товариства сліпих від 21 травня 2015 року №49 про внесення змін до штатного розпису та скорочення численності працівників, від 25 червня 2015року №66 про внесення змін до штатного розпису та скорочення численності працівників, від 25 серпня 2015 року № 14к про звільнення ОСОБА_1 з посади 0,5 штатних одиниць юрисконсульта Нікопольського учбово-виробничого підприємства Дніпропетровського учбово-виробничого об'єднання «Луч» Українського товариства сліпих, у зв'язку із скороченням штату; поновити його з 25 серпня 2015 року на раніше займаній посаді, а також стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 26 серпня 2015 року по день поновлення на роботі.

В обґрунтування позову послався на те, що з 17 червня 2014 року по 25 серпня 2015року працював на підприємстві відповідача на посаді 0,5 штатної одиниці юрисконсульта.

На підставі ос порених наказів, а також рішенням профспілкового комітету від 25.08.2015року №3, за наказом Нікопольського УВП УТОС від 25 серпня 2015року №14к його було звільнено з роботи за ч.1 ст.40 Кодексу законів про працю України.

Відповідач його не ознайомив з наказом про скорочення та не попередив про наступне вивільнення за два місяці, відповідач не направив спеціальне повідомлення до Центру зайнятості про можливі звільнення за ч.1 ст. 40 КЗпП, штатна чисельність на підприємстві не змінювалась, його звільнення здійснювалось за двома наказами про скорочення чисельності за наказом від 21.05.2015 року №49 та від 25.06.2015 року №66, накази не узгоджені з профспілковим комітетом, членом якого він є, також профспілковим комітетом незаконно відмовлено в перенесенні засідання, подання про його звільнення профспілковим комітетом було розглянуто без його присутності. Окрім того йому не запропонували іншу посаду, хоча він писав заяву про прийняття його на вакантну посаду секретаря, оскільки законодавством не заборонено пропонувати працівникам вільне робоче місце нижчого рівня кваліфікації. Також вважає, що необхідність скорочення штату повинна бути підтверджена економічним становищем підприємства, однак з початку 2015 року та на цей час економічне становище підприємства зростає, збитки на підприємстві зовсім відсутні. Вважає, що його звільнення відбулось через особисту неприязнь до нього директора ОСОБА_2, а скорочення штату через скрутне фінансове становище підприємства є вигадкою, на підприємстві йде постійний набір на роботу, працівникам навіть виплачувалась премія, в тому числі і йому така премія надавалась згідно наказу від 22.07.2015 року №77. Оскільки вважає звільнення незаконним, то просить поновити його на роботі та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 листопада 2015 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначив, що його не ознайомлено із спірним наказом, що підтверджується відсутністю підписів в них. Зазначив, що ознайомили його лише із неоспореним наказом від 25.06.2015 року № 67 по особовому складу щодо скорочення 0,5 штатної одиниці юрисконсульта. Тож відповідачем порушено у відношенні до нього вимоги п. 1 ст. 49-2 КЗпП України, а саме порядок вивільнення працівника. Вважає, що подальше самостійне скасування відповідачем наказу від 21 травня 2015 року № 49, по суті є частковим визнанням його позовних вимог. Також позивач зазначив, що подання директора до голови профспілкової організації щодо розірвання трудового договору з позивачем, призначалось до розгляду лише один раз, при цьому позивач повідомляв про неможливість з'явитись на призначене засідання, проте він і не відмовлявся від участі у засіданні. Вважає, що ОСОБА_3 з 10 грудня 2014 року по 06.11.2015 року був виконуючим обов'язки директора та відповідно не мав права підпису оспорених наказів, оскільки згідно ст. 88 ЦК України та статуту відповідача - саме директором організовується робота підприємства. Крім того, позивач посилався на неповноту дослідження фактичних обставин справи, що, на його думку, мають суттєве значення для вирішення спору по суті.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, в період з 17 червня 2014 року по 25 серпня 2015 року ОСОБА_1 працював у Нікопольському учбово-виробничому підприємстві Дніпропетровського учбово-виробничого об'єднання «Луч» Українського товариства сліпих на посаді 0,5 штатної одиниці юрисконсульта.

На підставі наказу від 25 червня 2015 року №66 про внесення змін до штатного розпису та скорочення чисельності працівників, а також рішення профспілкового комітету від 25.08.2015 року №3, за наказом Нікопольського УВП УТОС від 25 серпня 2015 року №14к ОСОБА_1 було звільнено з роботи за ч.1 ст.40 Кодексу законів про працю України (а.с. 52-62).

У відповідності до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

25.06.2015 року ОСОБА_1 був письмово попереджений про майбутнє вивільнення (а.с. 53).

Згідно ч. 2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Судом першої інстанції встановлено, що в день попередження про майбутнє вивільнення ОСОБА_1 було повідомлено про відсутність вакансій за відповідною професію та спеціальністю, відсутність вакантних посад, а також через відсутність можливості переведення на інші робочі місця, у зв'язку з тим, що згідно статуту УТОС, переважне право при працевлаштуванні надається інвалідам по зору, які на теперішній час стоять у черзі на працевлаштування та не працевлаштовуються з причини відсутності повної загрузки виробництва (а.с.54,63).

Доводи апеляційної скарги щодо безпідставної відмови позивачу в переведенні на вакантну посаду секретаря підприємства, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки зазначена посада скорочена та виведена з штатного розкладу підприємства, що підтверджується наказом №46к від 24.12.2014 року (а.с.68).

Відповідно до п. 19 постанови Пленуму Верховного суду України N 9 від 06 листопада 1992 року "Про практику розгляду судами трудових зборів" при розгляді трудових спорів, пов'язаних зі звільненням за п. 1ст. 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясовувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації праці, зокрема ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом законодавство, що регулює вивільнення працівника.

Отже, в розумінні вказаної норми, суд не має права входити в обговорення доцільності таких заходів та скорочення штату працівників, а лише зобов'язаний перевірити дотримання відповідачем вимог закону при вивільненні працівників.

Згідно наданих суду першої інстанції відповідачем письмових доказів, на підприємстві дійсно відбулось скорочення посади юрисконсульта (а.с.65-67), а доводи позивача про недоцільність таких заходів, суд правильно не взяв до уваги, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 64 Господарського кодексу України право визначати свою організаційну структуру, встановлювати чисельність працівників і штатний розклад, належить виключно підприємству.

Таким чином, у відповідності до вимог п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" N 9 від 6 листопада 1992 року, судом першої інстанції з'ясовано та вірно встановлено факт скорочення чисельності та штату його працівників, що є вирішенням питання внутрішньогосподарської діяльності підприємства, доцільність проведення якого не підлягає до обговорення судом.

За ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених п. 1 ст. 40 КЗпП України, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Так, судом встановлено, що 25.08.2015 року відповідачем була отримана згода профспілкового комітету на звільнення ОСОБА_1 з роботи за п. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с.59,60). Та обставина, що засідання профспілкового комітету було проведено за відсутності ОСОБА_1, не є підставою для визнання дій роботодавця щодо його звільнення незаконними.

Отже, з огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що звільнення позивача ОСОБА_1 з роботи було проведено з дотриманням вимог трудового законодавства, зокрема за два місяці до звільнення працівника, його було повідомлено про ймовірну дату вивільнення, при цьому відсутність підпису позивача в попередженні, не приймається до уваги, оскільки останній відмовився проставляти свій підпис, про що було складено відповідний акт (а.с.54), крім того на день вивільнення працівника на підприємстві відсутні вакантні посади, що підтверджується довідкою (а.с.63) тому переведення ОСОБА_1 на іншу посаду є неможливим. Відтак, підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Разом з цим, суд вірно зазначив, що доводи ОСОБА_1 про наявність двох наказів про скорочення не можуть бути підставою для задоволення позову, оскільки оспорюваний наказ №49 від 21.05.2015 року скасований 21.05.2015 року (а.с.92,94,95), а підставою для звільнення був наказ № 66 від 25.06.2015 року, наказ №67 від 25.06.2015 року. Доводи ж апеляційної скарги з цього приводу, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вони спростовуються наведеним та матеріалами справи.

Таким чином суд першої інстанції проаналізувавши зібрані у справі докази у їх сукупності, наведені сторонами доводи та заперечення з приводу предмету спору, дійшов вірного висновку про те, що відповідачем не порушено жодних прав, законних інтересів позивача та вимог чинного законодавства України, у зв'язку з чим обставини наведені ОСОБА_1 в обґрунтування позовних вимог є безпідставними та такими, що суперечать вимогам чинного законодавства, яке регулює трудові відносини, що виникли між сторонами у справі. Отже, позов ОСОБА_1 про скасування наказів, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню.

Доводи апеляційної скарги щодо часткового визнання його позовних вимог шляхом скасування наказу № 49 від 21 травня 2015 року, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки підставою для звільнення ОСОБА_1 були накази № 66 від 25.06.2015 року, наказ №67 від 25.06.2015 року, при цьому з тексту наказу № 66, вбачається його фактичне дублювання позиції підприємства відповідача щодо штатного розпису, викладеної у скасованому наказі № 49.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності у ОСОБА_3 права підпису спірного наказу про звільнення, оскільки він є виконуючим обов'язки директора спростовуються постановою президії Центрального правління Українського товариства сліпих від 20 січня 2015 року, згідно якої ОСОБА_3 затверджено на посаді директора Нікопольського УВП Дніпропетровського УВО «Луч» УТОС (а.с.130) та відповідно він наділений всіма повноваженнями щодо організації роботи підприємства в тому числі мав право підпису спірного наказу.

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони спростовуються матеріалами справи, крім того фактично зводяться до незгоди з висновками суду по оцінці доказів. Проте відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів особами, які беруть участь у розгляді справи, діючим законодавством не передбачена.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв'язку із чим апеляційна скарга підлягає відхиленню як недоведена, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: