Справа №265/5056/16-ц
Провадження №2/265/1989/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 жовтня 2016 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді - Козлова Д. О.,

при секретарі - Байрачній І. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за позовом ОСОБА_1 до Маріупольської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулась до суду із позовом до відповідача про визнання права власності на спадкове майно, посилаючись на те, що 19 лютого 2016 року помер її чоловік, ОСОБА_2, спадкоємицею після смерті якого є позивачка. При цьому ОСОБА_1 фактично прийняла спадщину, подавши до нотаріальної контори відповідну заяву. В той же час після смерті ОСОБА_2 залишилось спадкове майно, що складається з 1/2 частки кв. 63 в буд. 6 по бул. Меотиди в м. Маріуполі. Так 1/2 частина вказаної квартири належала померлому та їй на підставі свідоцтва про право власності на житло від 1 березня 1995 року. Однак вказане свідоцтво не було зареєстровано ані в Маріупольському БТІ, ані в державній реєстраційній службі. На підставі переліченого нотаріусом їй було відмовлено у видачі свідоцтва на 1/2 частку вказаної квартири. Таким чином, оскільки вона є єдиною спадкоємицею на майно померлого ОСОБА_2, то вона змушена звернутись до суду для захисту своїх спадкових прав, бо право власності на 1/2 частку квартири спадкоємцем було набуто свого часу правомірно. На підставі переліченого просила суд визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 на 1/2 частку кв. 63 в буд. 6 по бул. Меотиди в місті Маріуполі.

В судовому засіданні ОСОБА_1 на задоволенні свого позову наполягала, надавши пояснення аналогічні тим, що викладені у позовній заяві, та просила суд задовольнити її вимоги.

Представник відповідача, Маріупольської міської ради, яка діє на підставі довіреності, ОСОБА_3, в судовому засіданні, заперечуючи проти задоволення заявлених позовних вимог, вказувала, що на теперішній час існує законодавчо визначений порядок проведення державної реєстрації права власності за спадкодавцем на майно через заяву спадкоємця, тому вирішення цього питання у судовому порядку необґрунтовано. Тому просила відмовити у позові.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає заявлені позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_2 помер 19 лютого 2016 року, що вбачається зі свідоцтва про смерть, виданого 20 лютого 2016 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Ужгороду Ужгородського міськрайонного управління юстиції у Закарпатській області, актовий запис № 227 від 19 лютого 2016 року (а. с. 4).

Відповідно до свідоцтва про одруження, виданого 28 вересня 1963 року Палацом одруження міста Жданова Донецької області, актовий запис № 3232 від 28 вересня 1963 року, вбачається, що ОСОБА_2 одружився із ОСОБА_4, внаслідок чого дружині було присвоєно прізвище ОСОБА_2 (а. с. 8).

На підставі свідоцтва про право власності на житло від 1 березня 1995 року, виданого на підставі наказу-розпорядженню від 1 березня 1995 року, реєстр № 33279, вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 належить на праві спільної сумісної власності кв. 63 по бул. 50 років Жовтня (Меотиди) 6 в м. Маріуполі, яка ними була приватизована на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (а. с. 9).

Відповідно до технічного паспорту на кв. 6 в буд. 63 по бул. 50 років Жовтня в м. Маріуполі вбачається, що вказана двокімнатна квартира має загальну площу 46,2 кв. м., а житлову 31,3 кв. м. (а. с. 10-11).

За інформацією від приватного нотаріуса, ОСОБА_5, від 23 серпня 2016 року вбачається, що ОСОБА_1 подала заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2, який помер 19 лютого 2016 року, на підставі чого була заведена спадкова справа № 56/2016. Крім цього в спадковій справі маються заяви від 8 серпня 2016 року від доньок померлого ОСОБА_2, ОСОБА_6 та ОСОБА_7, про відмову від спадщини на користь ОСОБА_1, що також підтверджується витягом зі спадкового реєстру (а. с. 13, 14, 23, 24).

При цьому відповідно до даних Маріупольського БТІ від 8 серпня 2016 року вбачається, що право власності на кв. 63 по бул. 50 років Жовтня 6 в м. Маріуполі не зареєстроване (а. с. 13).

Крім цього за інформаційною довідкою з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно також відсутні відомості про реєстрацію права власності на кв. 63 в буд. 6 по бул. Меотиди (50 років Жовтня) в м. Маріуполі (а. с. 20).

Таким чином право власності на кв. 63 в буд. 6 по бул. 50 років Жовтня в м. Маріуполі свого часу не було зареєстровано ОСОБА_2

Суд зазначає, що виникнення права власності після 2004 році на нерухоме майно залежить від державної реєстрації такого права на підставі Цивільного кодексу України та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість встановлюються законом.

Згідно із постановою від 23 серпня 2016 року приватний нотаріус, ОСОБА_5, за спадковою справою щодо майна померлого 19 лютого 2016 року ОСОБА_2 за заявою позивачки про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частку кв. 63 в буд. 6 по бул. Меотиди в м. Маріуполі у видачі свідоцтва відмовив на підставі відсутності державної реєстрація права власності на вказане нерухоме майно (а. с. 13).

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

На підставі ст. 15 Закону України «Про власність» (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) наймач жилого приміщення в будинку державного чи громадського житлового фонду та члени його сім'ї мають право придбати у власність відповідну квартиру шляхом їх викупу або на інших підставах, передбачених законодавством України.

Згідно із ст. ст. 3, 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції на момент видачі свідоцтва про право власності на спірну квартиру), приватизація здійснювалась, крім іншого, шляхом безоплатної передачі наймачеві та членам його сім'ї квартир з розрахунку санітарної норми 21 кв. м. загальної площі на наймача та кожного члена його сім'ї, а також додатково 10 кв. м. на сім'ю. При цьому передача квартир здійснюється в спільну власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі. Передача квартир у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Відповідно до ч. 5 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції на момент видачі свідоцтва про право власності на спірну квартиру) передача квартир (будинків) у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення.

При цьому за ст. 128 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором, якою визнається вручення речі набувачеві.

Згідно із п. 6 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5 зазначено, що законом може бути встановлений інший момент (підстава) набуття права власності.

На підставі переліченого суд робить висновок, що оскільки передача квартири 63 в буд. 6 по бул. Меотиди (50 років Жовтня) в м. Маріуполі у власність ОСОБА_2 та ОСОБА_1 була оформлена свідоцтвом про право власності на вказану квартиру від 1 березня 1995 року, то з моменту передачі вказаної квартири органом приватизації, зафіксованої зазначеним свідоцтво, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 набули право спільної сумісної власності на зазначену квартиру відповідно до положень цивільно-правових норм, що діяли на момент виникнення такого права власності.

Суд при цьому зазначає, що виникнення права власності на нерухоме майно не залежало від державної реєстрації такого права до набрання чинності Цивільним кодексом України (від 2003 року) та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (від 2004 року).

Таким чином суд дійшов висновку, що на момент набуття права власності на кв. 63 в буд. 6 по бул. Меотиди в м. Маріуполі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не повинні були реєструвати своє право власності, оскільки цього на той момент не вимагав закон.

Згідно із ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у 6 місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Згідно із ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

На підставі ст. ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). При цьому до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Згідно із ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

За п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» в разі смерті співвласника приватизованого будинку (квартири) частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними. Для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця.

На підставі перелічених норм суд дійшов висновку, що ОСОБА_2 на момент його смерті належала 1/2 частка кв. 63 в буд. 6 по бул. Меотиди в м. Маріуполі на підставі свідоцтва про право власності на житло від 1 березня 1995 року, оскільки сама по собі відсутність проведення державної реєстрації такого права ОСОБА_2 не позбавляє його права власності на дане нерухоме майно.

Згідно із ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Враховуючи, що ОСОБА_2 правомірно набув право власності на 1/2 частку кв. 63 в буд. 6 по бул. Меотиди в м. Маріуполі, то до складу спадкового майна після його смерті входить також право власності на вказану частку такої квартири.

З огляду на наведене суд встановив, що позивачка, за відсутності інших спадкоємців, фактично прийняла спадщину за законом після смерті ОСОБА_2, яка складається з 1/2 частки кв. 63 в буд. 6 по бул. Меотиди в м. Маріуполі, тому вона набула у власність 1/2 частку зазначеної квартири шляхом подання відповідної заяви до нотаріальної контори.

Суд також зауважує, що на підставі «Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (в редакції з 1 січня 2016 року), проведення державної реєстрації прав особи відбувалось на підставі особистої заяви такої особи до органу державної реєстрації таких прав.

Натомість згідно із п. 66 «Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції з 6 вересня 2016 року) державна реєстрації права власності проводиться також на підставі заяви спадкоємця з поданням документів, необхідних для відповідної реєстрації, які передбачені ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та цим «Порядком», що підтверджують набуття спадкодавцем права власності на нерухоме майно, витяг із Спадкового реєстру про наявність заведеної спадкової справи та документ, що містить відомості про склад спадкоємців, виданий нотаріусом чи уповноваженою на це посадовою особою органу місцевого самоврядування, якими заведено відповідну спадкову справу. Державна реєстрація права власності на підставі заяви спадкоємця проводиться шляхом внесення до Державного реєстру прав відомостей про суб'єкта права власності - спадкодавця з обов'язковим зазначенням відомостей про смерть такої особи.

Суд однак вказує, що на момент винесення нотаріусом ОСОБА_5 23 серпня 2016 року постанови про відмову позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом та на момент звернення ОСОБА_1 до суду «Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» діяв у редакції до змін, які набули чинності з 6 вересня 2016 року, що свідчить про законність вимог заявлених ОСОБА_1

Таким чином суд відхиляє посилання представника відповідача про необхідність відмовити у позові на підставі існування тепер законодавчо врегульованого досудового порядку вирішення вказаного спору саме через наявність чинної постанови приватного нотаріуса ОСОБА_5 від 23 серпня 2016 року про відмову у видачі ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_2

При цьому суд зауважує, що факт наявності спеціального порядку оформлення прав на нерухоме майно, не може слугувати підставою для позбавлення отриманого позивачкою на відповідній правовій підставі права власності у порядку спадкування за законом.

З урахуванням переліченого та з метою захисту спадкових прав позивачки суд вважає необхідним задовольнити заявлені нею вимоги шляхом визнання за ОСОБА_1 права власності в порядку спадкування за законом після смерті її чоловіка, ОСОБА_2, на 1/2 частку кв. 63 в буд. 6 по бул. Меотиди у м. Маріуполі.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 61, 213-215 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Маріупольської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ІПН: НОМЕР_1, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2, який помер 19 лютого 2016 року, право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 (50 років Жовтня) в місті Маріуполі Донецької області (житлова площа 31,3 кв. м., загальна площа 46,2 кв. м.).

Рішення суду може бути оскаржено у апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області через Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення, а учасниками процесу, що не були присутні при проголошенні, - протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Суддя