АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2016 року м. Дніпропетровськ 09 березня 2016 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

Головуючого - Куценко Т.Р.

суддів - Демченко Е.Л., Волошин М.П.

при секретарі - Синенко Є.А.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську

цивільну справу за апеляційною скаргою

Публічного акціонерного товариства

Комерційний банк «Приватбанк»,

на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 10 вересня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИЛА:

ПАТ КБ «Приватбанк» у листопаді 2012 року звернулося до суду з позовом, в якому просить стягнути з ПАТ «Акцент-Банк», ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що 19 травня 2006 року між позивачем та ОСОБА_2, було укладено кредитний договір відповідно до якого банк надав останній грошові кошти с визначенням розміру процентної ставки та строків виконання зобов'язання умовами даного договору. Зобов'язання за даним договором було забезпечено договором поруки від 20 жовтня 2010 року, укладеним з ПАТ «Акцент-Банк». Позивач свої зобов'язання за кредитним договором виконав, надавши позичальнику кредитні кошти. Позичальник свої обов'язки не виконувала, у зв'язку з чим станом на 22 листопада 2012 року утворилася заборгованість. У зв'язку з чим позивач звернувся до суду з зазначеними вимогами та враховуючи наведені обставини наполягає на їх задоволенні /а.с.2-3/.

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 10 вересня 2015 року у задоволені позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» відмовлено /а.с.65-67/.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «Приватбанк» посилається на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, у зв'язку з чим ставить питання про скасування оскаржуваного рішення /а.с.70-73/.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення на підставі ч.1 ст.309 ЦПК України, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які буди досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5)чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6)як розподілити між сторонами судові витрати; 7)чи є негайні підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8)чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Однак зазначеним вимогам закону ухвалене у справі рішення суду не відповідає.

Судом встановлено, що 19 травня 2006 року між позивачем та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № CVA0AU00040771, за умовами якого був виданий кредит в розмірі 8 019,90 доларів США з визначенням терміну його повернення до 18 травня 2011 року включно, із сплатою 12, 00 % річних за користування кредитними коштами /а.с.10-11/.

За кредитним договором ОСОБА_2 зобов'язалася використати кредит за цільовим призначенням, сплатити проценти за користування кредитом та повернути позивачу кредит в повному обсязі в порядку та у строки обумовлені кредитним договором (п. 2.2, 3 кредитного договору).

Також, сторони погодили порядок повернення кредиту з визначенням щомісячної суми мінімально необхідного платежу у розмірі 189, 50 доларів США, з визначенням періоду його сплати з «10» по «14» число кожного місяця.

Разом з тим зобов'язання за даним договором було забезпечено договором поруки № 167 від 20 жовтня 2010 року, укладеним з ПАТ «Акцент-Банк» /а.с.7/.

З матеріалів справи вбачається, що заочним рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 01 липня 2008 року по цивільній справі 2-923/2008 за позовом ЗАТ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, позовні вимоги було задоволено та стягнуто з ОСОБА_2 на користь банку заборгованість за кредитним договором № CVA0AU00040771 від 19 травня 2006 року в розмірі 32 568,01 грн.

На виконання рішення суду 27 серпня 2008 року представнику банку було видано виконавчий лист за №2-923/2008, який було повернуто позивачу 30 березня 2011 року відповідно до постанови старшого державного виконавця про повернення виконавчого документу стягувачеві від 30 березня 2011 року ВП №10944369, у зв'язку з відсутністю майна у боржника на яке може бути звернено стягнення /а.с.77/. Отже, на даний час рішення суду від 27 серпня 2008 року відповідачем не виконано.

Ухвалюючи рішення по справі суд першої інстанції прийшов до висновку про відмову в задоволені заявлених позовних вимог застосовуючи до даних правовідносин строк позовної давності, який закріплений нормами ст. 257 та 266 ЦК України..

Проте з таким висновком суду погодитись не можна, з наступних підстав.

Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Нормами ст. 264 ЦК України встановлено, що позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Отже, враховуючи наведені норми закону та те що заочним рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 01 липня 2008 року було стягнуто заборгованість з ОСОБА_2 за спірним кредитним договором та видано виконавчий лист, який було повернуто банку 30 березня 2011 року, колегія суддів приходить до висновку до даних правовідносин положення ст.. 257 ЦК застосуванню не підлягають. Оскільки перебіг строку позовної давності щодо відновлення порушених прав позивача починається саме з повернення виконавчого документу стягувачу, між тим з матеріалів справи вбачається, що банк звернувся до суду у листопаді 2012 року, тобто в межах визначеного ст. 257 ЦК України строку позовної давності.

Разом з тим, колегія суддів приходить до висновку що позовні вимоги про стягнення заборгованості в частині заборгованості по тілу кредиту не підлягають задоволенню, оскільки дана заборгованість вже була стягнута з відповідача рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 01 липня 2008 року.

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Щодо позовних вимог про стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом, по комісії та пені, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно із статтею 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За змістом ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

У статті 611 ЦК України зазначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Так, п. 4 договору передбачено, що за прострочення повернення кредитних ресурсів чи/та сплати відсотків позичальник сплачує банку пеню з розрахунку 0,15 % від простроченої суми за кожен день прострочення. Пеня нараховується у разі порушення позичальником строків передбачених договором. Сплата пені не звільняє позичальника від зобов'язання сплатити відсотки за весь час фактичного користування кредитними ресурсами.

У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Виходячи із системного аналізу ст.ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2014 року № 6-1206цс15 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

Отже, враховуючи наведені норми закону колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_2 на користь банку штрафних санкцій, передбачених договором за неналежне виконання його умов, зокрема: простроченої заборгованості за процентами, простроченої заборгованості по комісії та пені підлягають задоволенню.

Під час розгляду скарги банку в апеляційній інстанції представником позивача було надано розрахунок заборгованості за період з 19 лютого 2008 року по 22 листопада 2012 року за договором № CVA0AU00040771 від 19 травня 2006 року укладеного між сторонами, відповідно до якого станом на 22 листопада 2012 року заборгованість по процентам за користування кредитом складає 2 893,30 доларів США, заборгованість з комісії в розмірі 281, 61 доларів США та пеня в розмірі 20 803, 94 грн. /а.с.95-98/.

Від так, приймаючи до уваги неналежне виконання ОСОБА_2 покладених зобов'язань за кредитним договором колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог та доцільність стягнення заборгованості за спірним кредитним договором в частині стягнення штрафних санкцій.

Щодо позовних вимог про стягнення заборгованості з ПАТ «Акцент-Банк» за договором поруки слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 16 ЦПК України не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з ч. 2 ст. 118 ЦПК України позивач має право об'єднати в одній позовній заяві кілька вимог, пов'язаних між собою.

Відповідно до роз'яснень, викладених в абзаці 1 пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд повинен виходити з того, що згідно зі статтею 124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а за частинами 1 і 2 статті 15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України (стаття 17) або ГПК України (статті 1, 12) віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

Абзацом 3 пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 роз'яснено, що вимоги позивача до кількох відповідачів можуть бути об'єднані в одне провадження, якщо ці вимоги однорідні, зокрема такі, які нерозривно пов'язані між собою, або від вирішення однієї з них залежить вирішення інших. Таке об'єднання не допускається, якщо відсутня спільність предмета позову. Не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Оскільки не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом, суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, коли їх розгляд проводиться за правилами іншого виду судочинства.

Аналогічний висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року по справі № 6-745ц15.

Виходячи з того, що суд помилково прийняв до розгляду позовні вимоги про стягнення заборгованості з ПАТ «Акцент-Банк» як поручителя, рішення суду в цій частині на підставі ст. ст. 205, 310 ЦПК України необхідно скасувати, а провадження у справі в цій частині закрити, повідомивши позивача, що розгляд його позовних вимог до даного відповідача віднесено до юрисдикції господарських судів.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 та закриттям провадження у справі в частині позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «Акцент-Банк».

Керуючись ст.ст. 205, 303, ст. 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - задовольнити частково.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 вересня 2015 року - скасувати.

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № CVA0AU00040771 укладений 19 травня 2006 року між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_2 заборгованість по процентам за користування кредитом в сумі 2 893, 30 долара США, заборгованість з комісії в сумі 281, 61 долара США та пеню в сумі 20 803, 94 грн. та судові витрати в сумі 2 120 грн. 93 коп.

В іншій частині позовних вимог Публічному акціонерному товариству Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення боргу - відмовити.

Провадження по справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» про стягнення суми за договором поруки - закрити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Головуючий: Куценко Т.Р.

Судді: Волошин М.П.

Демченко Е.Л.