АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________
Справа № 675/1174/16-ц
Провадження № 22-ц/792/1648/16
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2016 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Апеляційного суду Хмельницької області

в складі: головуючого судді Юзюка О.М.,

суддів: Корніюк А.П., Талалай О.І.,

секретар: Шевчук Ю.Г.,

з участю: сторін,

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу №22-ц/792/1648/16 за апеляційною скаргою Ізяславської центральної районної лікарні на рішення Ізяславського районного суду від 22 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Ізяславської центральної районної лікарні про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Заслухавши доповідача, осіб, які зявились у судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Ізяславської центральної районної лікарні про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в обґрунтування якого зазначала, що вона працювала зубним лікарем у стоматологічному відділенні Ізяславської ЦРЛ з 06.08.1964 року. 31.03.2016 року її було звільнено з роботи у звязку із скороченням штату працівників згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України. Вважає своє звільнення незаконним, оскільки має переважне право на залишення на роботі тому, що тривалий час працює на даному робочому місці, постійно підвищувала свій фаховий рівень, має підтверджену вищу категорію. На думку позивача подання адміністрації до профспілкового органу не було обґрунтованим, звільнення проведено з порушенням, а тому звернулась до суду з вказаним позовом.

______________________________________________________________________________________

Головуючий у першій інстанції ОСОБА_2 Категорія № 54

Доповідач Юзюк О.М.

Рішенням Ізяславського районного суду від 22 червня 2016 року позов задоволено. ОСОБА_1 поновлено на роботі на посаді лікаря зубного стоматологічного відділення Ізяславської ЦРЛ з 31.03.2016 року. Стягнуто з Ізяславської ЦРЛ на користь ОСОБА_1 7055,46 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Ухвалою цього ж суду від 15 липня 2016 року внесено виправлення в зазначеному рішенні, а саме: в мотивувальній його частині вказати „кількість робочих днів за час вимушеного прогулу 55. Розмір середнього заробітку позивачки за весь час вимушеного прогулу становитиме 6576,90 грн. (55 х 119,58 грн. розмір одноденного заробітку); абзац третій резолютивної частини рішення викласти в наступній редакції „Стягнути з Ізяславської центральної районної лікарні на користь ОСОБА_1 6576,90 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Не погоджуючись з рішенням суду Ізяславська ЦРЛ подала апеляційну скаргу в якій вважає, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, оскільки судом було необєктивно дослідженні всі обставини справи. Не погоджується що лікарнею не дотримано вимог ст. 42 КЗпП України щодо врахування переважного права залишення на роботі, оскільки аналіз показників роботи зубних лікарів за 2015 рік вказує на те, що при рівній кваліфікації у позивача продуктивність праці порівняно з іншими зубними лікарями найнижча, що явилось основним критерієм при звільненні. Крім того, зазначає, що позивач була звільнена відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України у звязку зі змінами в організації виробництва і праці, зокрема скороченням штату працівників, а не з мотивів досягнення пенсійного віку.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Частиною 1 ст. 308 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

В силу ст. ст. 10, 60 цього Кодексу кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року „Про практику розгляду судами трудових спорів розяснено, що розглядаючи трудові спори, повязані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобовязанні зясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник чи уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.

Згідно ч. 2 ст. 40, ч. 1 ст. 42 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

При скороченні чисельності чи штату працівників у звязку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно, всебічно і обєктивно оцінив докази у їх сукупності та зробив висновок про незаконність звільнення позивача з роботи та задоволення позову, який відповідає закону.

Так, згідно приписів ч. 1 ст. 11, ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи: розяснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Районний суд прийшов до правильного висновку про недотримання роботодавцем вимог ст. 42 КЗпП України, не прийняв до уваги та спростував у мотивувальній частині рішення твердження про врахування переважного права на залишення на роботі.

Так, із штатних розписів ЦРЛ видно, що у штаті стоматвідділення, крім посад лікаря зубного, значаться три посади лікаря зубного дитячого.

Посадові інструкції відповідачем не надані суду щодо зубного лікаря і зубного лікаря дитячого.

Як видно з Класифікатора професій ДК 003:2010 (призначеного для застосування всіма субєктами господарювання під час запису про роботу у трудові книжки працівників), затвердженого наказом Держспоживстандарту України від 28.07.2010 року №327, професія лікаря зубного у даному класифікаторі професій відсутня.

Згідно з п. 2.14 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року №58, записи в трудових книжках про найменування професій мають виконуватися відповідно до „Класифікатора професій.

Прийнятним, на думку колегії суддів, є і посилання позивачки у своїх запереченнях проти апеляційної скарги на лист Мінсоцполітики України, в якому зазначається, що аналіз рівня продуктивності праці здійснюють за наступними ознаками: чи застосовувались до працівника за час його роботи дисциплінарні стягнення, чи були заохочення за трудові досягнення, чи отримував працівник премії за виконані особливо важкі роботи, чи були прогули та їх кількість, час і кількість разів перебування на лікарняному, тривалість відпусток без збереження зарплати, чи були зауваження від роботодавця з приводу якості та строків виконання завдань, обсяги робіт, що виконує працівник, тощо.

Всупереч вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК, відповідач не надав суду належних і допустимих доказів обґрунтованості звільнення та дотримання закону при цьому стосовно ОСОБА_1, тому його скарга на рішення суду підлягає відхиленню.

Мотиви скарги ґрунтуються на припущеннях і не підтверджені конкретними матеріалами які б досліджувались у засіданні райсуду.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу Ізяславської центральної районної лікарні відхилити.

Рішення Ізяславського районного суду від 22 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно: суддя апеляційного суду О.М. Юзюк