Справа № 462/6070/14 Головуючий у 1 інстанції: Ліуш А.І.
Провадження № 22-ц/783/5881/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 А. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів Мікуш Ю.Р., Павлишина О.Ф.,

секретаря Бохонко Е.Р.

з участю представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 на заочне рішення Залізничного районного суду м. Львова від 23 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про усунення перешкод та виселення,-

встановила:

В серпні 2014 року позивач ОСОБА_5 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні квартирою та виселення.

В обґрунтування позовних вимог покликалася на те, що є власником квартири АДРЕСА_1, у квартирі зареєстрована лише вона.

Фактично тривалий час у квартирі проживає відповідач ОСОБА_3, яка вселилася у квартиру у 1997 році для догляду за батьком ОСОБА_6, а у 1999 році вона зареєстрована у квартирі за згодою батька, проте без згоди опікуна позивачки ОСОБА_5-Ю.С., у зв»язку з чим в подальшому відділом громадянства та реєстрації осіб прописка відповідачки анульована.

За наслідками розгляду позовної заяви ОСОБА_3 до ВГІРФО Залізничного РВ про визнання дій неправомірними, постановою Залізничного районного суду м. Львова відмовлено у задоволенні позовних вимог, постанова набрала законної сили.

Крім цього, рішенням Апеляційного суду Львівської області від 30.10.2013 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання права власності на частину квартири.

Позивач закінчує навчання у Лондоні та має намір повернутися у м. Львів для проживання у власній квартирі, проте без жодних на це правових підстав квартиру займає ОСОБА_3

Просила суд зобов»язати відповідачку ОСОБА_3 не чинити їй перешкоди у користуванні та розпорядженні належною їй квартирою № 80 на вул. Патона, 2 у м. Львові та виселити її з квартири.

Оскаржуваним заочним рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 23 травня 2016 року позов задоволено.

Зобов»язано ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_5 перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження належною їй квартирою №80 на вулиці Патона, 2 у м. Львові.

Виселено ОСОБА_3 з квартири № 80 на вулиці Патона, 2 у місті Львові.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 09 серпня 2016 року заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про усунення перешкод та виселення - залишено без задоволення.

Рішення суду оскаржила представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_7-Д.Я., вважає рішення незаконним, прийнятим з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

На думку апелянта, під час постановлення оскаржуваного рішення суд першої інстанції не застосував до спірних правовідносин положення ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР, відповідно до якої громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання їм іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, придбане ними за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення.

Зважаючи на те, що в даному спорі не йшлося про виселення відповідача із жилого приміщення, що придбане за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою, тому суд повинен був вказати в оскаржуваному рішенні про надання відповідачу іншого жилого приміщення.

Крім цього, суд не врахував правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 21 жовтня 2015 року по справі № 6-1484цс15, який базується на положеннях ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР.

Просить скасувати заочне рішення Залізничного районного суду м. Львова від 23 травня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача на підтримку доводів скарги, перевіривши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги виходячи із наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, зазначений законами України.

Статтями 10, 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона покликається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить переконання, що дане рішення суду відповідає зазначеним вимогам закону.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_3 без належної правової підстави проживає у квартирі № 80 на вул. Патона, 2 у м. Львові, оскільки не є власником та не зареєстрована у даній квартирі.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону й матеріалам справи.

Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло.

Частиною 4 ст. 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше, як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Судом встановлено, що позивачці ОСОБА_5 на праві приватної власності належить квартира № 80 на вул. Патона, 2 у м. Львові, що підтверджується Свідоцтвом про право власності на квартиру № 15004-3 від 13.09.1999 року (а.с.7).

Відповідач ОСОБА_3 вселилася у спірну квартиру АДРЕСА_2 у 1997 році з дозволу наймача квартири (на той час) ОСОБА_8, який помер у 1999 році.

Також, рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 16 травня 2013 року визнано за ОСОБА_3 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування. Визнано незаконним та скасовано розпорядження Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради № 649 від 10.09.1999 року «Про передачу квартири у власність», а також Свідоцтво про право власності на квартиру № 15004-3 від 13.09.1999 року в ? частини вказаної квартири.

Вказане рішення скасоване рішенням Апеляційного суду Львівської області від 30 жовтня 2013 року, одночасно яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання права власності на частину квартири (а.с. 10-14).

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб.

Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сімї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сімї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сімї.

Враховуючи те, що відповідач ОСОБА_3 не є членом сім»ї власника квартири ОСОБА_5, при цьому право користування спірним жилим приміщенням припинилося у ОСОБА_3 після смерті наймача квартири її батька ОСОБА_8 та приватизації квартири позивачем ОСОБА_5, відтак відповідач ОСОБА_3 втратила право на користування спірною квартирою.

Як встановлено судом першої інстанції та знайшло своє підтвердження в апеляційній інстанції, відповідач чинить перешкоди позивачеві у користуванні спірною квартирою, відповідно, позивач не може реалізувати своє право на володіння та користування житлом. Порушене право позивача підлягає судовому захисту.

Спосіб захисту порушеного права обрано відповідно до ст. 16 ЦК України, відтак позовні вимоги задоволено законно.

Доводи апелянта про те, що суд не застосував до спірних правовідносин положення ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР, є безпідставними, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 116 ЖК УРСР осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Будь яких інших належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, апелянтом не подано.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст.ст. 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 відхилити.

Заочне рішення Залізничного районного суду м. Львова від 23 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: Ю.Р. Мікуш

ОСОБА_9