Номер провадження: 22-ц/785/2249/16
Головуючий у першій інстанції Бескровний Я. В.
Доповідач Варикаша О. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.03.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - судді - Варикаші О.Д.

суддів - Станкевича В.А.

- Ступакова О.А.

при секретарі - Желєзнову В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 11.12.2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про позбавлення права користування жилим приміщенням та виселення,-

встановила:

Позивачка звернулася з вказаним позовом до суду (а. с. 2-3), в якому просила зняти ОСОБА_4 з реєстраційного обліку по будинку, розташованому в АДРЕСА_1 та виселити його із вказаного будинку.

Свої позовні вимоги позивачка, як зазначено в рішенні суду, обґрунтовувала тим, що вона є власником будинку АДРЕСА_1. У будинку зареєстрований відповідач - співмешканець її доньки, з яким вона намагалася створити сім'ю, однак цього не вийшло. В цей час дочка посварилася з відповідачем, і вона не бажає з ним мешкати, однак останній не бажає залишити будинок та знятися з реєстрації, оскільки не є членом сім'ї власника будинку, чим, на думку позивачки, порушує її права як власника.

В судовому засіданні в суді першої інстанції, як зазначено в рішенні суду, позивачка підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити. Відповідач до суду не з`явився, надав заяву з проханням слухати справу у його відсутність, з позовом погодився.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 11.12.2015 року позов задоволено частково. Усунуто перешкоди ОСОБА_3 у користуванні будинком АДРЕСА_1 шляхом визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування будинком за цією адресою. В іншій частині позову відмовлено за необґрунтованістю.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу на рішення Київського районного суду м. Одеси від 11.12.2015 року, в якій просить змінити рішення суду від 11.12.2015 року по справі № 520/15480/15-ц (провадження № 2/520/6131/15) зазначивши: позовну заяву ОСОБА_3 задовольнити повністю, зняти ОСОБА_4 з реєстраційного обліку по будинку розташованому у АДРЕСА_1; виселити ОСОБА_4 з будинку розташованого у АДРЕСА_1, посилаючись на те, що оскаржуване рішення суду не відповідає вимогам встановленим ст. 212 ЦПК України і не є законним та обґрунтованим відповідно до ст. 213 ЦПК України.

Відповідачем рішення суду не оскаржується.

В судовому засіданні представник позивачки підтримав апеляційну скаргу. Інші учасники процесу в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи від них на адресу суду не надходили.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення представника позивачки, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню, з ухваленням нового рішення, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є зокрема: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з наступного.

Судом встановлено, що позивачка є власником будинку АДРЕСА_1. Усі обтяження щодо утримання будинку та сплати комунальних послуг здійснює вона, відповідач не приймає у цьому участі.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Суд встановив, що відповідач, який зареєстрований у будинку АДРЕСА_1 з жовтня 2009 року, мешкав з донькою позивачки без реєстрації шлюбу, в них у 2009 році народилася дитина - ОСОБА_6. Відповідач, згідно норм ст. 46 ЖК УРСР, належить до кола сім'ї власника будинку - позивачки, витрат на утримання будинку не несе.

Суд першої інстанції вважав за необхідне усунути позивачу перешкоди у користуванні його будинком, шляхом припинення права відповідача користуватися будинком АДРЕСА_1.

Щодо позовних вимог про виселення з будинку, суд вважав позовні вимоги необгрунтованими, оскільки правових підстав для виселення відповідача з будинку не вбачається.

За таких обставин, суд першої інстанції, керуючись ст. ст. 317, 391, 405 ЦК України, ст. ст. 46, 156 ЖК УРСР, ст. ст. 3, 15, 212-215 ЦПК України, частково задовольнив позов позивачки.

Однак, судова колегія, не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції, так як суд першої інстанції дійшов до таких висновків з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Позивачкою відповідно до позовної заяви заявлялися позовні вимоги про зняття відповідача з реєстраційного обліку в будинку по АДРЕСА_1 та виселення відповідача з вказаного будинку (а. с. 2-3).

Позовні вимоги позивачкою відповідно до матеріалів справи в порядку передбаченому ст. 31 ЦПК України не змінювалися.

Проте, суд першої інстанції в порушення вимог ст. 11 ЦПК України вийшов за межі позовних вимог та задовольнив на свій розсуд позовні вимоги, які позивачкою не заявлялися, щодо усунення перешкод позивачці у користуванні будинком АДРЕСА_1, шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування будинком за цією адресою.

Крім того, в судовому засіданні встановлено та вбачається з позовної заяви позивачки, що відповідач зі згоди позивачки, вселився та був зареєстрований в належному позивачці будинку АДРЕСА_1, як член сім'ї, проживаючи з донькою позивачки та їхньою спільною дитиною, що вбачається також із заперечень відповідача на позов (а. с. 50-51) та не спростовано позивачкою в ході розгляду справи, докази протилежного в матеріалах справи відсутні.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги відповідно до позовної заяви (а. с. 2 зв. ст.) позивачка посилалася на ті обставини, що вважаючи, що її донька і відповідач згодом укладуть шлюб та будуть проживати з нею однією сім'єю, вона зареєструвала відповідача у своєму будинку, який розташований у АДРЕСА_1. Однак, її донька та відповідач шлюб так і не уклали, посварилися та не спілкуються.

Тобто, позивачка вселяла відповідача в належний їй будинок, як члена сім'ї, проте, не укладення шлюбу з донькою позивачки, з якою відповідач проживав без реєстрації шлюбу, разом з позивачкою сім'єю (докази протилежного в матеріалах справи відсутні) не спростовує проживання однією сім'єю (ст. ст. 3, 74 СК України).

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 4 ст. 156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Згідно ч. 2 ст. 64 ЖК Украни, до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення (ст. 157 ЖК України). Однак, позивачка не обґрунтовувала свої позовні вимоги ст. ст. 116, 157 ЖК України та відповідними обставинами.

Також позивачка, як було вказано вище, не заявляла позовні вимоги щодо усунення перешкод в здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном.

За таких обставин, відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог позивачки щодо виселення відповідача та похідних позовних вимог щодо зняття відповідача з реєстраційного обліку в будинку по АДРЕСА_1.

Крім того, колегія звертає увагу на те, що реєстрацію місця проживання та зняття з реєстраційного обліку здійснюють відповідні державні органи, які до участі у справі не залучалися, та у позивачки з ними відсутній спір щодо зняття з реєстраційного обліку відповідача, докази протилежного в матеріалах справи відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Доводи апеляційної скарги з посиланням на ст. ст. 319, 321, 391 ЦК України, судова колегія не приймає до уваги, оскільки, як було вказано вище, позивачка не заявляла позовні вимоги та не просила захистити своє право в спосіб відповідно до вказаних норм закону, зокрема усунення перешкод в здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном.

Також судова колегія не приймає до уваги доводи апеляційної скарги з приводу того, що відповідач, проживаючи у будинку позивачки, не несе будь-яких витрат на утримання будинку.

Оскільки, це не є підставою для виселення відповідача, враховуючи позовні вимоги позивачки, а у разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу; спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку (ч. ч. 3, 4 ст. 156 ЖК України).

Судова колегія також не приймає до уваги доводи апеляційної скарги з посиланням на ст. 3 СК України.

Оскільки, сім'я створюється не лише на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства (ч. 4 ст. 3 СК України), а до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство (ч. 2 ст. 64 ЖК України).

Також судова колегія не приймає до уваги доводи апеляційної скарги щодо визнання відповідачем позову. Оскільки, за таких обставин, відсутній спір між сторонами та відсутні перешкоди для виселення та зняття з реєстраційного обліку відповідачем добровільно в позасудовому порядку.

Разом з тим, в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції відповідач не був присутній хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, визнання позову не підтвердив, а в суді першої інстанції заперечував проти позову, подавши письмове заперечення на позовну заяву позивачки (а. с. 50-51).

Інші доводи апеляційної скарги судова колегія також не приймає до уваги, враховуючи скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення з мотивів викладених вище.

Таким чином, судова колегія на підставі наведеного частково погоджується з апеляційною скаргою, в частині неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, і вважає, що рішення Київського районного суду м. Одеси від 11.12.2015 року необхідно скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3

Керуючись ст. ст. 304, 307, 309, 313, 314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 11.12.2015 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області О.Д. Варикаша

В.А. Станкевич

О.А. Ступаков