Провадження №2/761/74/2016
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

24 лютого 2016 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Савицького О.А.

при секретарі Личак М.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» про захист прав споживачів та визнання кредитного договору недійсним,

встановив:

14.07.2015 року позивач ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, направивши його поштовим відправленням, до ПАТ «ВТБ Банк», в якому просить визнати недійсним кредитний договір № R7В, укладений 06.06.2013 року між ОСОБА_1 та ПАТ «ВТБ Банк».

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 06.06.2013 року між Публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір № R7В (надалі - Кредитний договір).

Однак, як зазначає позивач, з урахуванням доповнень до підстав позовних вимог, поданих ним у судовому засіданні, відповідачем при укладенні Кредитного договору не була надана позивачу в належній та зрозумілій формі вся необхідна інформація про кредит, у тому числі не було надано розрахунки загальної вартості кредиту, не зазначено вартість всіх супутніх послуг. Також позивач не був попереджений про відсутність в Кредитному договорі умов, які є обов'язковими для договорів даного виду згідно законодавства, про наявність в договорі умов, які, в порушення законодавства про захист про захист прав споживачів є незаконними та несправедливими, обмежують його в правах та створюють істотний дисбаланс прав та обов'язків сторін на користь відповідача.

Таким чином, позивач вважає, що вказаний Кредитний договір є недійсним, оскільки він був укладений всупереч вимогам законодавства, а саме, в порушення вимог Цивільного кодексу України, Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про фінансові послуги та ринок фінансових послуг в України», Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції», Закону України «Про банки та банківську діяльність», Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», Правил надання банками України інформації споживачу по умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління НБУ від 10.05.2007 року № 168.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав та просив задовольнити з підстав, викладених в ньому.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на відсутність підстав згідно чинного законодавства України для визнання Кредитного договору недійсним. Також представник відповідача зазначив, що підписавши Кредитний договір, позивач підтвердив своє волевиявлення на укладання договору та засвідчив своє ознайомлення з усіма його умовами. Крім того, своїм підписом позивач підтвердив отримання «Графіку повернення Кредиту і сплати процентів та розрахунок сукупної вартості супутніх послуг». При цьому, перед підписанням Кредитного договору, на виконання вимог ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», позивача під підпис було ознайомлено з «Інформацією про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту».

Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав.

Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що 06.06.2013 року між Публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № R7В, відповідно до умов якого останній було надано кредитні кошти у розмірі 50 000 грн. 00 коп. строком по 06.06.2016 року з щомісячною сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 19% річних.

Відповідно до ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» та положень «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» банки зобов'язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши таке: найменування та місцезнаходження банку - юридичної особи та його структурного підрозділу; умови кредитування, зокрема: можливу суму кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; мету, для якої кредит може бути використаний; форми та види його забезпечення; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями споживача; тип процентної ставки (фіксована, плаваюча тощо); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо); варіантів погашення кредиту, уключаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; можливості та умов дострокового повернення кредиту; інші умови, передбачені законодавством.

Пунктом 3.2. «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» закріплено, що кредитний договір має містити графік платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил. У графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, стосовно визнання Кредитного договору недійсним позивач посилається також на те, що, в порушення ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» ні перед укладанням Кредитного договору, ні протягом його дії, відповідач не повідомив позивача у письмові формі про умови надання кредиту та не надав в повному обсязі інформації про умови кредитування, як того вимагає Закон.

Однак, в п.п. 2, 6.1. Кредитного договору зазначено, що підписанням цього Договору позичальник підтверджує своє приєднання до Правил споживчого кредитування фізичних осіб у ПАТ «ВТБ Банк», з якими він ознайомився, погодився та зобов'язується викувати вимоги Правил, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті Банку.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, позивача було під підпис ознайомлено з «Інформацією про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту» та отримано «Графік повернення Кредиту і сплати процентів та розрахунок сукупної вартості супутніх послуг».

Згідно ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність, що вводить споживача в оману.

Пунктом 1 ч.1 ст. 230 ЦК України передбачено, що суд визнає угоду недійсною у випадку, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення.

Згідно ст. 229 ЦК України істотне значення мають природа правочину, права та обов'язки сторін, властивості і якості речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно статті 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 ст. 617 ЦК України, особа яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Відповідно до п.14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року N 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048-1052, 1054-1055), статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний), або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити, виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК).

З матеріалів справи судом встановлено, що договір укладений в письмовій формі, він підписаний повноважними особами, містить всі суттєві умови передбачені законом для договорів і які мають істотне значення, а також які були узгоджені сторонами.

При цьому, у відповідності з ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст. 57 ЦПК України).

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Разом з тим, стороною позивача не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які посилається позивачка в своєму позові, як на підстави для його задоволення.

Судом при розгляді справи не встановлено жодного з порушень закону з боку відповідача при укладанні кредитного договору, а тому суд вважає, що при укладенні оспорюваного договору позивачу були відомі усі викладені в ньому умови та не існувало ніяких інших підстав, які б примусили позивача прийняти ці умови на вкрай невигідних для себе умовах, оскільки на спростування даних тверджень стороною позивача не надано будь-яких доказів. Враховуючи викладене суд не знаходить законних підстав для визнання недійсним кредитного договору № R7В, укладеного 06.06.2013 року між ОСОБА_1 та ПАТ «ВТБ Банк», а тому відмовляє в задоволенні позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3, 8, 10, 11, 57 - 60, 88, 169, 212, 213 - 215, 223, 294 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» про захист прав споживачів та визнання кредитного договору недійсним - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м.Києва шляхом подачі апеляційної скарги через Шевченківський районний суд м. Києва протягом 10 днів з дня проголошення рішення, а особами, які не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: