Справа №490/4284/15-ц 03.10.2016 03.10.2016 03.10.2016
Справа № 490/4284/15-ц Головуючий в 1 інстанції Гуденко О.А.
Провадження № 22ц/784/1330/16 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_1
У Х В А Л А

іменем України

03 жовтня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі :

головуючого: Лисенка П.П.,

суддів: Темнікової В.І. та Прокопчук Л.М.,

із секретарем судового засідання - Лептугою С.С.,

за участі:

позивача ОСОБА_2,

представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_4 рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 березня 2016 року, ухваленого за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, -

В С Т А Н О В И Л А:

07 травня 2015 року ОСОБА_2 предявила до ОСОБА_4 зазначений позов, який обґрунтовувала наступним.

З 21 лютого 1986 року сторони перебувають у шлюбі.

Від шлюбу мають повнолітню доньку ОСОБА_5

За час шлюбу, на спільні кошти вони набули у спільну сумісну власність наступне майно:

-житловий будинок з усіма господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: м. Миколаїв, вул. Лагерна, 24/1;

-? частину земельної ділянки, розташованої за тією ж адресою, кадастровий № :01:011:0005;

-автомобіль Хюндай Елантра, 2012 року випуску, д/н НОМЕР_1;

-автомобіль Мерседес 818, д/н НОМЕР_2;

- спальний гарнітур, кухонні меблі, м'які кухонні меблі, меблі у ванну кімнату, столові меблі «Бельведер», комод білий, бігову доріжку, плоскопанельний телевізор «Філіпс», шафу-купе, холодильник «Sharp», холодильник «LG», пральну машинку «LG», шафу платтяну, два кондиціонери.

Посилаючись на те, що у добровільному порядку провести поділ названого майна не можуть, просила провести його у судовому порядку.

У подальшому позивач декілька разів уточнювала позовні вимоги і кінцево просила, визнати за нею право власності на:

-? частину житлового будинку з усіма господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: м. Миколаїв, вул. Лагерна, 24/1;

-? частину земельної ділянки, розташованої за тією ж адресою, кадастровий № :01:011:0005;

залишити за нею:

- автомобіль Хюндай Елантра, 2012 року випуску, д/н НОМЕР_1. Виділити їй :

- спальний гарнітур;

- плоскопанельний телевізор «Філіпс»;

- кухонні меблі, м'які кухонні меблі;

- меблі у ванну кімнату;

- столові меблі «Бельведер»;

- комод білий та бігову доріжку.

У власності відповідача ОСОБА_4 просила залишити:

- ? частину житлового будинку з усіма господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: м. Миколаїв, вул. Лагерна, 24/1;

-? частину земельної ділянки, розташованої за тією ж адресою, кадастровий № :01:011:0005;

-автомобіль Мерседес 818, д/н НОМЕР_2, виділити меблі м'які, шафу-купе, холодильник «Sharp», холодильник «LG», пральну машинку «LG», шафу платтяну, два кондиціонери.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 березня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

За ОСОБА_2 визнано право власності на - ? частину житлового будинку з усіма господарськими будівлями та спорудами, розташованого по вул. Лагерній, 24/1 у м. Миколаєві і який складається з житлового будинку літ. А-2 загальною площею 151 кв. м., житловою площею 37.7 кв. м. та на ? частину прибудинкової земельної ділянки, кадастровий номер :01:011:0005, на якій розташований названий житловий будинок з усіма господарськими спорудами та побутовими будівлями.

Залишено у власності ОСОБА_4 ? частину житлового будинку з усіма господарськими будівлями та спорудами, розташованого по вул. Лагерній,24/1 у м. Миколаєві і який складається з житлового будинку літ. А-2 загальною площею 151 кв. м., житловою площею 37.7 кв. м. та ? частину земельної ділянки, кадастровий номер :01:011:0005, на якій розташований названий житловий будинок з усіма господарськими спорудами та побутовими будівлями.

Залишено у власності ОСОБА_2 автомобіль Хюндай Елантра, 2012 року випуску, д/н НОМЕР_1, а у власності ОСОБА_4 автомобіль Мерседес 818, д/н НОМЕР_2.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на телевізор Філіпс плоскопанельний вартістю 6 300 грн., шафу-купе вартістю 4 080 грн., комод білий вартістю 5 199 грн., бігову доріжку вартістю 9 900 грн., а всього на загальну суму 25 479 грн.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на кухонні меблі вартістю 64 000 грн.;

З ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 стягнуто компенсацію у розмірі 19 260 гривень, що становить ? частину різниці у вартості рухомого майна.

У задоволенні іншої частини позовних вимог про поділ рухомого майна відмовлено.

З ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 стягнуто судовий збір у сумі 3 654 гривень.

Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_4 звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просить рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 березня 2016 року скасувати в частині розподілу будинку, земельної ділянки та меблів як таке, що не відповідає вимогам діючого законодавства, і ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні даних позовних вимог відмовити.

Апеляційну скаргу слід відхилити і залишити без змін рішення суду 1 інстанції, оскільки районний суд ухвалив його з додержанням норм матеріального й процесуального права.

Ухвалюючи рішення про поділ будинку і прибудинкової земельної ділянки по вул. Лагерній,24/1 у м. Миколаєві, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем надано належні та допустимі докази тому, що назване майно набуте сторонами за час шлюбу за їх спільні кошти, а тому стало обєктом права їх спільної сумісної власності і кожний із них має рівне з іншим з подружжя право на частку в ньому.

Оскільки відповідач такого права за позивачем не визнає, то його слід визнати за нею рішенням суду.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області, в межах доводів апеляційної скарги, погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом 1 інстанції, вважає їх доведеними, а висновки, щодо результату вирішення справи обґрунтованими та законними.

Так, основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

В той же час, за змістом статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:

- майно, набуте нею, ним до шлюбу;

- майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

- майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя.

Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя, мету придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо доведено, що набуття майна відбулося за час шлюбу і кошти подружжя.

У звязку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя.

ОСОБА_6, слід мати на увазі, що у разі встановлення того, що майно набуте за час шлюбу, за чинним сімейним законодавством презюмується його належність подружжю. Той з подружжя, хто вважає майно своїм особистим, повинен належними та допустимими доказами це довести.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України.

Під час здійснення поділу майна в судовому порядку суд повинен виходити з презумпції рівності часток, а також з вимог статті 71 СК України, відповідно до якої поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки у разі неподільності майна (частина друга статті 364 ЦК України). При цьому, відповідно до частини третьої статті 71 СК України речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя.

Як вбачається з наявних у справі доказів, які за чинним цивільно-процесуальним законодавством можна вважати належними та допустимими доказами, а це ксерокопії: свідоцтва про шлюб (т.1 а.с. -3); інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т.1 а.с. -16); договору купівлі-продажу від 27 березня 2007 року (т. 1 а.с. 26-27); державного акту (т.1 а.с. - 29); витягу про державну реєстрацію прав (т.1 а.с. - 33); довідки Центрального районного суду № 690/15 від 08 червня 2015 року щодо процесуальної долі позову про розірвання шлюбу (т.1. а.с. - 46); фінансової документації (т.1 а.с. 65-94,98-100); заяви про надання згоди подружжю на укладення договорів (т. 2 а.с. 6, 16); свідчень ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (т.2 а.с. 85 -88) сторони перебуваючи у шлюбі придбали у спільну сумісну власність ? частину земельної ділянки, розташовану за адресою: м. Миколаїв, вул. Лагерна, 24/1, кадастровий № :01:011:0005, на якій спорудили житловий будинок з усіма господарськими будівлями та спорудами, ввівши його 20.01.2012 року в експлуатацію і оформивши на відповідача.

Достатніх, належних та допустимих доказів тому, що земельна ділянка придбана, а будинок збудований за особисті кошти відповідача ним не надано і у справі вони відсутні.

За такого, кожний із сторін має право на половину земельної ділянки та будинку, що вірно констатував і районний суд в порядку поділу спільного майна.

Згідно з вимогами ст.ст.10, 60 ЦПК України розгляд і вирішення цивільних справ у судах проводиться на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивач надала докази на підтвердження джерела доходів, а саме сталі прибутки від підприємницької діяльності, які було використано для придбання квартири і відповідач цього належними доказами не заперечив.

Що ж стосується доказів, наданих ним на підтвердження його особистої участі у купівлі землі та будівництві житла, то суд першої інстанції обґрунтовано не взяв їх до уваги, оскільки сторона відповідача фінансовими документами не довела наявність у позичальника відповідної грошової суми на час передачі ОСОБА_4 І крім того, витративши позичені гроші на будівництво, за версією відповідача, він практично зразу ж став їх повертати позикодавцю і повернув більше половини, при цьому, не зазначаючи та не доводячи самого факту наявності у нього достатнього розміру доходів для цього.

Стосовно розподілу судом меблів, то суд дійшов вірного висновку про те, що його слід провести між сторонами виходячи з їх цільового призначення, місця знаходження, безпосереднього користувача, необхідності збереження наборів для сторін як цілісних, самостійних обєктів права власності.

За такого у задоволені апеляційної скарги слід відмовити

Стосовно ж тверджень особи, яка подала апеляційну скаргу про наявність процесуальних порушень при розгляді судом 1 інстанції позову, то вони не можуть слугувати скасуванню оскарженого рішення, оскільки більша частина з них не має підтвердження, а ті ж, що мають місце, носять формальний характер і не вплинули на результат вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 307-308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Лисенко П.П.

Судді: Темнікова В.І.

ОСОБА_9