Справа №467/853/16-ц 04.10.2016 041016 04.10.2016
Провадження №22-ц/784/2200/16 Головуючий по 1 інстанції: Франчук О.Д.
Категорія: 23 Доповідач апеляційного суду: Яворська Ж.М.
УХ В А Л А

Іменем України

04 жовтня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Кушнірової Т.Б.,

при секретарі судового засідання - Андрієнко Л.Д.,

без участі осіб, які беруть участь у справі, належно повідомлених про час і місце судового засідання,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3

на рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 16 серпня 2016 року за позовом ОСОБА_2 до приватного підприємства «Аграрне підприємство « Благодатненський птахопром», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору - відділ Держгеокадастру в Арбузинському районі Миколаївської області, реєстраційна служба Арбузинського районного управління юстиції, про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним,

в с т а н о в и л а :

У березні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до приватного підприємства «Аграрне підприємство «Благодатненський птахопром» (далі - Підприємство) про розірвання договору оренди земельної ділянки, стягнення орендної плати.

Позивач вказувала, що вона є власником земельної ділянки сільськогосподарського призначення, площею 10, 58 га, яка розташована в межах території Благодатненської сільської ради Арбузинського району.

Між нею та відповідачем 01 лютого 2004 року було укладено договір оренди вказаної земельної ділянки, який був зареєстрований у книзі записів договорів оренди землі 03 серпня 2004 року, строком на 10 років з орендною платою в розмірі 2 % від вартості її грошової оцінки на суму 1 674 грн.

У судовому засіданні позивач змінила предмет і підстави позову, та зазначила, що вказаний договір оренди землі не відповідає вимогам ст. 15 Закону України «Про оренду землі», оскільки не містить усіх істотних умов, а саме: у договорі не зазначено об'єкт оренди ( місце розташування та розмір земельної ділянки), так як на момент укладання договору їй належала земельна ділянка в умовних кадастрових гектарах відповідно до сертифікату на право власності на земельну частку (пай) та строк договору, оскільки державний акт на земельну ділянку, який підтверджує її право власності отримано нею у травні 2004 року, тоді як договір укладено 01 лютого 2004 року.

Посилаючись на викладені обставини, позивач просила визнали договір оренди земельної ділянки, укладений 01 лютого 2004 року між нею та відповідачем недійсним.

Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 16 серпня 2016 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2, - ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального права просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької діяльності. Відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються законом (ч.8 ст. 93 ЗК України).

Згідно зі ст. 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

Відповідно до ч. 2 ст. 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Спеціальним законом, яким регулюються відносини, пов'язані з орендою землі, є Закон України «Про оренду землі». Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Типова форма договору оренди землі затверджується Кабінетом Міністрів України. Він підлягає державній реєстрації і після цього набирає чинності (ст.ст. 14, 18, 20 Закону).

Частиною 1 ст. 14 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що договір оренди укладається у письмовій формі.

Згідно з ч. 3 ст. 640 ЦК України у редакції, яка діяла на час укладення спірного договору оренди, договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

За змістом ч. 1 ст. 210 ЦК України та ч. 1 ст. 20 Закону України «Про оренду землі» у редакції, яка діяла на час укладання договору, договір оренди землі підлягає державній реєстрації, після чого він відповідно до ст. 18 Закону України «Про оренду землі» набирає чинності.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За приписами ч.2 ст. 15 Закону України «Про оренду землі» в редакції, яка діяла на час укладання договору, істотними умовами договору оренди землі визначено: об'єкт оренди ( місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.

Відсутність у договорах оренди землі хоча б однієї з істотних умов, передбачених у ч. 1 ст. 15 Закону України «Про оренду землі» є підставою для визнання недійсними таких договорів оренди відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України «Про оренду землі».

Отже,учасники правочину, дійшовши згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі, складають і підписують відповідний письмовий документ, надаючи згоді встановленої форми.

Разом з тим цивільні права та обов'язки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення сторін під час укладення договорів оренди, набуваються після відповідної державної реєстрації.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_2 є власником земельної ділянки, розміром 10,58 га, яка розташована в межах території Благодатненської сільської ради Арбузинського району та передана їй для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на підставі Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку ( серія НОМЕР_1), виданого 17 травня 2004 року Арбузинською райдержадміністрацією Миколаївської області, отриманого на підставі розпорядження Арбузинської районної державної адміністрації від 28 липня 2003 року № 466 (а.с.5).

За договором оренди земельної частки ( паю), укладеного 01 лютого 2004 року між відповідачем та позивачкою, остання передала в платне користування Підприємству земельну ділянку площею 10.58 га строком на 10 років (а.с.6). Запис про державну реєстрацію договору внесено у книгу записів договорів оренди землі 03 серпня 2004 року за №62 ( а.с.99).

Згідно із додатком до цього договору, який не містить дати ( проте містить посилання на реєстраційний номер договору оренди земельної ділянки в Держкомземі та дату його реєстрації - №62 від 03 серпня 2004 року), та укладений між підприємством та ОСОБА_2, від імені якої, на підставі нотаріально посвідченої довіреності, діяв ОСОБА_4, строк оренди змінено на 49 років, передбачено переважне право орендаря на придбання предмету оренди на умовах продажу земельної ділянки відповідно до чинного законодавства. Запис про державну реєстрацію додатку до договору внесено у книгу записів договорів оренди землі 09 січня 2008 року за № 38 (а.с.100).

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За приписами ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав, свобод і інтересів ( ч.1 ст.3 ЦПК України).

Частиною 1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Тобто, з урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Отже, у справі про визнання недійсним договору оренди землі з указаних підстав суд повинен установити: чи дійсно порушуються права орендодавця у зв'язку з відсутністю в договорі оренди умов, передбачених ст. 15 Закону України «Про оренду землі», визначити істотність цих умов, а також з'ясувати, у чому саме полягає порушення його законних прав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивачка вказувала на відсутність у договорі такої істотної умови як об'єкт оренди ( місце розташування земельної ділянки).

В той же час, як вбачається із тексту договору оренди від 01 лютого 2004 року, зокрема п.1.1.,1.3 орендодавець надає, а орендар приймає в оренду земельну ділянку площею 10.58 га, розташовану у межах території Благодатненської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області. Посилання у назві договору на те, що це «договір оренди земельної частки ( паю)», з врахуванням того, що у тексті договору зазначено об'єкт оренди, його розмір та місцезнаходження у відповідності до даних вищевказаного державного акту не змінює предмету даного договору.

Як встановлено судом першої інстанції, і це не оспорюється сторонами, на час укладання договору було долучено план земельної ділянки, яка передавалася в оренду, з зазначенням її кадастрового номеру та акт визначення меж земельної ділянки в натурі.

А тому не можна вважати, що сторонами в момент укладання договору не була погоджена така істотна умова договору як об'єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки), що спростовує доводи апеляційної скарги в цій частині.

У наданих до суду додаткових обґрунтуваннях до позовної заяви представник позивача зазначав, що договір оренди було укладено не 01 лютого 2004 року, а пізніше, оскільки державний акт на право власності на землю видано позивачеві у травні 2004 року, а відтак неможливо встановити строк договору, а отже сторонами не була погоджена така істотна умова, як строк договору.

Відповідно до ч.1 ст.19 цього Закону ( в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) строк дії договору оренди землі визначається за згодою сторін, але не може перевищувати 50 років.

Виходячи із змісту вищевказаної норми та враховуючи умови договору сторонами визначено строк його дії - належна позивачеві земельна ділянка надана у володіння і користування відповідачеві строком на 10 років для ведення товарного сільськогосподарського виробництва ( п.1.3 договору). Потім відповідно до додатку до цього договору строк дії договору змінено з 10 років на 49 років.

За умовами договору оренди, п.7.1,7.3 останній набирає чинності після підписання сторонами і державної реєстрації, і лише після цього орендар має право використовувати дану земельну ділянку.

Уклавши оскаржуваний договір у викладеній редакції сторони погодили всі істотні умови договору, в тому числі і строк його дії, який відраховується з часу його підписання сторонами, тобто з 01 лютого 2004 року. Державна реєстрація договору вказує на чинність договору (набрання юридичної сили) і не може змінювати момент його укладення.

А тому не можна вважати, що сторонами не була погоджена така істотна умова договору як строк його дії. А відтак доводи апелянта в цій частині є неспроможними.

Суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, хоча і не врахував надані представником позивача додаткові обґрунтування до позовної заяви стосовно даної істотної умови договору (строку дії договору оренди), проте це не впливає на правильність його висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Крім того, з часу укладання цього договору, позивачка не зверталася до відповідача з відповідними заявами щодо уточнення або тлумачення спірних питань, які виникли, на її думку, за час дії договору, внесення змін та відповідних уточнень. А навпаки, своїми діями схвалила умови договору, отримувала орендну плату, надала доручення іншій особі на користування та розпорядження належною їй земельною ділянкою.

Не дивлячись на те, що укладання даного договору і відбулося раніше, ніж видача державного акту на право власності на земельну ділянку, яка належить позивачеві, проте таке саме по собі, не може слугувати самостійною підставою для визнання його недійсним. Крім того, позивач не зазначила, що невідповідність дати укладання договору фактичному моменту його укладання порушує будь-які її права, свободи чи інтереси і яким саме чином це впливає на строк дії договору, який визначається моментом його підписання ( укладання), тобто 01 лютого2004 року.

Статтею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Перевіривши матеріали справи й доводи позивача та з врахуванням висновків Верховного Суду України, викладених у постановах №6-894цс15 від 09 грудня 2015 року, №6-643цс16 від 13 червня 2016 року, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про безпідставність й необґрунтованість заявлених вимог, оскільки факту порушення в розумінні вимог ст. 15 ЦК України та ст. 3 ЦПК України законних прав орендодавця у зв'язку із укладенням спірного договору оренди судом не встановлено.

За такого підстав для скасування оскаржуваного рішення в силу ст.308 ЦПК України колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилити, а рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 16 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Судді: