Дата документу 04.10.2016
Справа № 501/1916/16-ц

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2016 року м. Чорноморськ

Іллічівський міський суд Одеської області у складі:

головуючого судді Смирнова В.В.,

при секретарі Ковтонюк Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання додаткового строку на прийняття спадщини,

В С Т А Н О В И В:

11 серпня 2016 року позивачка звернулась в суд із позовом про визнання відмови від прийняття спадщини недійсною, про надання їй додаткового строку для прийняття спадщини, яка складається із 3/5 частин будинку за адресою Одеська область, місто Чорноморськ, сел. Олександрівка, вулиця Пушкіна, 33, після смерті батька ОСОБА_3, який помер 07 квітня 2015 року. Вона відмовилась від прийняття спадщини своєї частини спадщини на користь брата, маючи на увазі, що відмовляється від частини спадщини, яка розташована в республіці Молдова, а та частина спадку, яка розташована в Україні, вона приймає. Тому просить суд:

Визнати її відмову від 24 вересня 2015 року від прийняття спадщини після смерті 07 квітня 2015 року її батька ОСОБА_3, - недійсною.

Надати їй додатковий термін на прийняття спадщини протягом трьох місяців з дні набрання законної чинності рішення суду.

В судове засідання позивачка та її представник не зявилися, надали до суду заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримують в повному обсязі (а.с.24).

Відповідача в судове засідання не з`явився, однак подав заяву, згідно якої позов визнав, просить справу розглядати у його відсутності (а.с.24).

Суд вирішив можливим розглянути справу за відсутності сторін.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до свідоцтва про смерть, виданого Примарією (управою) комуни Єкатерінівка Республіки Молдова № 782 ОСОБА_4 помер 14 квітня 2015 року (а.с. 8-9).

Відповідно свідоцтва про право на спадщину по заповіту померлий ОСОБА_4 був власником 3/5 частин будинку з господарськими спорудами за адресою Одеська область місто Іллічівськ (теперішня назва місто Чорноморськ) сел. Олександрівка вулиця Пушкіна 33 (а.с.14).

Родинні відносини між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 підтверджуються: свідоцтвом про народження серії ЧЄ № 786428 від 01 червня 1954 року та свідоцтвом про шлюб серії П-ЖД № 286898 від 30 грудня 1982 року, із яких убачається, що померлий ОСОБА_3 є рідний батько позивачки ОСОБА_1 (а.с.11, 12).

Відповідно до копії спадкової справи № 260/2015 відкритою Іллічівською міською державною нотаріальною конторою Одеської області позивач ОСОБА_1, та відповідач ОСОБА_2 є спадкоємцями після смерті 07 квітня 2015 року їх батька ОСОБА_3. Свідоцтва про право власності у порядку спадкування ніхто не отримував (а.с. 31-57).

Позивачка ОСОБА_1 відмовилась від прийняття спадщини після померлого батька (а.с.32).

Згідно ст.3 ЦК України передбачено, що одним із принципів цивільного законодавства є свобода договору. Особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Відповідно до п.1 ч.2 ст.11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема є договори та інші правочини.Згідно ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України недодержання сторонами або стороною в момент вчинення правочину вимог, встановлених частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, як правило, має наслідком визнання правочину недійсним. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до п. 3 ст. 215 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути пред'явлена тільки особами, визначеними законом, а саме: однією із сторін правочину або заінтересованою стороною, права яких були порушені на момент звернення до суду і на права та обов'язки яких безпосередньо впливає оспорюваний правочин.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам необхідно враховувати, що згідно із ст.ст. 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановленихКонституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Згідно ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно ч.1 ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилась щодо обставин які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.Згідно ч.2 ст.229 ЦК України істотне значення має помилка щодо природи правочинну, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Відповідно до п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним» правочин, вчинений під впливом помилки є оспорюваним.

Позивачка відмовляясь від спадщини, мала намір відмовитись на користь свого брата від спадкового майна, що знаходиться в Республіці Молдова, а не від того майна, що знаходиться в Україні. Підписуючи заяву про відмову від спадщину позивачка та відповідач допустились помилки щодо спадкового майна.

Помилка це неправильне, помилкове сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений.

Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками і усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З роз'яснень, які викладені в п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», вбачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Згідно із ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Сам по собі факт прочитання сторонами тексту оспорюваного заяви про відмову від прийняття спадщини та роз'яснення нотаріусом суті цієї заяви не може бути підставою для відмови в задоволенні позову про визнання цієї відмови недійсною.

Згідно ст.1270 ЦПК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини; якщо виникнення у особи права на спадщину залежить від неприйняття спадщини або відмови в його прийнятті іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється в три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття

Відповідно до ст.1272 ЦК визначено наслідки пропущення строку для прийняття спадщини, зокрема, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Позивач пропустив встановлений строк для прийняття спадщини, тому вправі звернутись в суд з позовом для визначення йому додаткового строку для прийняття спадщини. Крім позивачів спадкоємців за законом чи за заповітом судом не встановлено. Спадщина ніким не прийнята.

Згідно п. 24 Постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 30. 05. 2008 року, «Про судову практику у справах про спадкування», особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України. Суди відкривають провадження в такій справі у разі відсутності письмової згоди спадкоємців, які прийняли спадщину а також за відсутності інших спадкоємців, які могли б дати письмову згоду на подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини.

Проаналізувавши встановлені обставини по справі, оцінивши надані в силу положень ст.60 ЦПК України докази в їх сукупності, оскільки позивач пропустив строк прийняття спадщини, то суд вважає за необхідне визнати відмову від прийняття спадщини недійсною та причини пропуску строку подачі заяви про прийняття спадщини спадкоємцем поважними, а позов задовольнити

Керуючись ст.ст. 10,11,60, 212-215 ЦПК України, суд ,

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати відмову від прийняття спадщини ОСОБА_1 від прийняття спадщини після смерті 07 квітня 2015 року її батька ОСОБА_3, - недійсною.

Надати ОСОБА_1 додатковий термін на прийняття спадщини протягом трьох місяців з дні набрання законної чинності рішення суду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку через Іллічівський міській суд Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В.В. Смирнов.