АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 607/8609/14-цГоловуючий у 1-й інстанції Сташків Н.М.
Провадження № 22-ц/789/1040/16 Доповідач - Демкович Ю.Й.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 вересня 2016 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Демковича Ю.Й.

суддів - Хома М. В., Загорський О. О.,

при секретарі - Танцюра О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Тернополя цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_3,

на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 22 червня 2016 року

по справі за позовом ОСОБА_4

до ОСОБА_5,

треті особи: ОСОБА_1, ОСОБА_3, відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Тернопільській області,

про визнання права власності на частку в спільному майні подружжя та стягнення коштів,

УСТАНОВИЛА:

13.07.16 представник ОСОБА_3 та ОСОБА_1 звернулися з апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції від 22.06.16, вважаючи, що воно ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, просять його скасувати та ухвалити нове, яким відмовити позивачу в задоволені вимог.

Порушення вбачають в тому, що суд неповно з'ясував усі фактичні обставини справи та не дав належної оцінки здобутим доказам, не сприяв повному, об'єктивному та неупередженому розгляду, як от:

- в мотивувальній частині рішення суду не зазначено про те, що третіми особами в процесі розгляду справи 08.12.15 подано позов;

- всупереч нормам процесуального права, суддя не постановила ухвали відносно поданого третіми особами, чим порушила права третіх осіб;

- судом не надано будь-якої правової оцінки вимогам, заявлених третіми особами у вказаному позові, у тому числі й щодо витребування документів (доказів);

- судом не взято до уваги того факту, що ОСОБА_4 подано заяву про уточнення позовних вимог, однак по суті фактично подана заява про зміну предмету позову, що є порушенням норм процесу;

- судом не було взято до уваги те, що нормам матеріального права не передбачено право визнання права власності на незавершений будівництвом об'єкт нерухомості;

- позовні вимоги ОСОБА_4 щодо стягнення грошових коштів по виконаній мировій угоді не можуть бути розглянуті шляхом подачі нового позову.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 22.06.16 позов задоволено. Визнано за ОСОБА_4 право власності на ? частину приміщення станції технічного обслуговування автомобілів, загальною площею 354,3 м кв по АДРЕСА_1 та на ? частину автомобіля «Пежо», державний номерний знак НОМЕР_1, як на частки у спільному майні подружжя. Стягнуто з ОСОБА_5 в користь ОСОБА_4 50000,00 грн. та 1827,00 грн. судових витрат по сплаті збору.

У суді позивач та відповідач скаргу не визнали та просили рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін спору, перевіривши матеріали справ, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що скарга до задоволення не підлягає, виходячи із наступного.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив із того, що спірна станція технічного обслуговування автомобілів та автомобіль «Пежо» були придбані сторонами за час шлюбу, а тому є об'єктом права спільної сумісної власності і підлягають поділу між сторонами в рівних частинах, а доводи про наявність у відповідача боргових зобов'язань перед третіми особами на підставі судового рішення, за яким відкрито виконавче провадження, не є перешкодою поділу майна подружжя, на яке позивач має право відповідно до закону. При цьому, виходив з презумпції рівності часток подружжя у набутому ними майні.

Стягуючи з відповідача в користь позивача 50000,00 грн. суд першої інстанції виходив із того, що ці кошти набуті останнім без достатньої правової підстави, а тому підлягають поверненню.

Із такими висновками апеляційна інстанція погоджується з огляду на таке.

Установлено, що сторони спору перебували у шлюбі з 17.06.04, який розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 03.12.15.

За час шлюбу ними набуто майно, а саме:

- станцію технічного обслуговування автомобілів, загальною площею 354,3 м кв по АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно № НОМЕР_5 від 15.11.13 та витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно НОМЕР_4 від 15.11.13;

- автомобіль марки «Пежо», державний реєстраційний номер НОМЕР_1, 1997 року випуску, білого кольору, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 від 08.08.06.

У силу ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Письмовими доказами у справі підтверджується той факт, що позивачка впродовж шлюбу працювала та отримувала достатній дохід, який міг бути скерований на набуття спірного майна.

Даного факту не спростовує відповідач та визнає, що значну суму коштів, зароблених позивачем, було витрачено на будівництво та облаштування станції технічного обслуговування.

Судова колегія приходить до переконання, що суд першої інстанції зробив вірний висновок про те, що вищезгадане майно є спільною сумісною власністю сторін (подружжя).

Стаття 70 СК України передбачає, що у разі поділу майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Судом не здобуто доказів про наявність між сторонами шлюбного договору або ж про домовленості між ними щодо зміни розміру часток в спільній сумісній власності.

Оскільки титульним власником спірного майна є відповідач, тому в силу ст. 15 ЦК України позивач правомірно звернулася до суду із вимогами про визнання за нею ? ідеальної частки у спільній сумісній власності. На це наголошує Пленум ВС України у постанові № 11 від 21.12.07 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя».

Із огляду на встановлені обставини апеляційна інстанція вважає, що рішення в цій частині позовних вимог є законним та обґрунтованим і підстав для його скасування не вбачає.

Щодо вирішення судом першої інстанції вимог позивача про стягнення із відповідача 50000,00 грн., то колегія суддів також вважає, що рішення в цій частині є вірним з огляду на таке:

Установлено, що у 2014 році ОСОБА_4 звернулася з вимогами до ОСОБА_5 про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя, а саме: автомобіля «Пежо», державний номерний знак НОМЕР_2, вартістю 70000,00 грн. та станції технічного обслуговування автомобілів загальною площею 354,3 м кв, вартістю 450000,00 грн.

У процесі розгляду вказаного спору сторонами досягнуто мирової угоди, яка визнана ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 20.06.14, за умовами якої: розірвано шлюб між сторонами спору, визнано за ОСОБА_4 право власності на приміщення станції технічного обслуговування автомобілів, загальною площею 354,3 кв.м., по АДРЕСА_1, зобов'язано ОСОБА_4 сплатила ОСОБА_5 в якості компенсації вартості частки у спільному майні подружжя 50000,00 грн.

Автомобіль марки «Пежо», державний номерний знак НОМЕР_2, залишено у власності ОСОБА_5

Кошти в розмірі 50000,00 грн. передані позивачем ОСОБА_5, що підтверджується розпискою від 20.06.14.

Ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Тернопільської області від 22.09.15 дану ухвалу суду скасовано, а справу передано на новий розгляд.

Постановляючи рішення, суд першої інстанції виходив із того, що кошти в розмірі 50000,0 гривень набуті відповідачем безпідставно.

Судова колегія вважає, що судом вірно визначено правову природу спірних коштів, як набуті без достатньої правової підстави.

Так, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Тому, оспорюване рішення в цій частині відповідає вимогам процесуального та матеріального закону й підстав для його скасування немає.

Аналізуючи доводи третіх осіб щодо незаконності рішення та порушень норм процесуального та матеріального права, колегія судді приходить до висновку, що вони є безпідставними з огляду на таке.

Так, апелянти зазначають, що в мотивувальній частині рішення суду не зазначено про те, що третіми особами в процесі розгляду справи 08.12.15 подано позов і всупереч нормам процесуального права, суддя не постановила ухвали відносно нього й те, що судом не надано будь-якої правової оцінки вимогам, заявлених третіми особами у вказаному позові.

Дані твердження спростовуються ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 01.03.16, якою повернуто позовну заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_3 за позовом останніх, як третіх осіб, до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третіх осіб - управління архітектурно-будівельної інспекції у Тернопільській області, відділу примусового виконання рішень управління виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Тернопільській області про виключення об'єкта нерухомого майна з розподілу майна подружжя.

Указана ухвала третіми особами не оскаржувалася в апеляційному порядку.

Оскільки суд першої інстанції не вирішував зазначеного позову третіх осіб, тому відсутні підстави для аналізу вказаної позовної заяви та її мотивів при ухваленні рішення у справі.

Доводи третіх осіб про те, що станція технічного обслуговування не задана в експлуатацію і є незавершеним будівництвом об'єктом спростовуються письмовими доказами, як от: декларацією про готовність об'єкта до експлуатації, зареєстрованої Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Тернопільській області 03.10.13 №ТП6, свідоцтвом про право власності на нерухоме майно № НОМЕР_5 від 15.11.13 та витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно НОМЕР_4 від 15.11.13.

Щодо доводів про те, що судом першої інстанції з порушенням вимог процесу прийнято від ОСОБА_4 заяву про уточнення позовних вимог, хоча фактично це була заява про зміну предмету позову, то вони в силу ч. 2 ст. 308 ЦПК України не можуть слугувати підставою для скасування рішення.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для його скасування з мотивів, наведених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 308, 315, 324 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_3, відхилити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 22 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у касаційному порядку протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області Ю.Й. Демкович