Справа № 372/3711/15-ц Головуючий у І інстанції Кравченко М.В.
Провадження № 22-ц/780/3449/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 18 29.09.2016
РІШЕННЯ

Іменем України

29 вересня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді Кулішенка Ю.М.,

суддів: Сушко Л.П., Кашперської Т.Ц.

за участю секретаря: Волинець Я.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Обухівського районного суду Київської області від 17 грудня 2015 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 третя особа: орган опіки і піклування Обухівської міської ради Київської області про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності,

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2015 року ПАТ «Дельта Банк» звернувся до суду з вказаним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що 12 березня 2008 року між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_5, було укладено кредитний договір № 2626/0308/98-004 за умовами якого їй надавався кредит на споживчі цілі в розмірі 30 000 дол. США з розрахунку 11,9 % на строк з 12.03.2008 року по 11.03.2016 рік.

Для забезпечення належного виконання грошових зобовязань 12 березня 2008 року ПАТ «Сведбанк» уклав з ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_4 договір іпотеки, за яким іпотекодавці передали в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1.

Відповідач належним чином умови кредитного договору не виконує, заборгованість за кредитним договором становить 405 905, 32 грн.

Позивач просив в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 шляхом визнання за ним права власності.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 17 грудня 2015 року в задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ПАТ «Дельта Банк» звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що суд першої інстанції вирішуючи вказаний спір вийшов за межі своїх повноважень і відмовив в задоволені позову з підстав недопущення примусового стягнення нерухомого житлового майна відповідачів, що не є функцією суду, осільки примусове стягнення здійснюється лише органами виконавчої служби.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Законним і обґрунтованим відповідно до ст. 213 ЦПК України є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повного і всебічного зясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Відповідно до ст. 215 ЦПК України в мотивувальній частині рішення суд має зазначити встановлені судом обставини і визначити відповідно до них правовідносини, мотиви, з яких суд вважає встановленою наявність чи відсутність фактів, якими обґрунтовувались вимоги чи заперечення, бере до уваги чи відхиляє докази, застосовує зазначені у рішенні нормативно-правові акти.

Судом встановлено, що 12 березня 2008 року між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_5, було укладено кредитний договір № 2626/0308/98-004 за умовами якого їй надавався кредит на споживчі цілі в розмірі 30 000 дол. США з розрахунку 11,9 % на строк з 12.03.2008 року по 11.03.2016 рік.

Для забезпечення належного виконання грошових зобовязань 12 березня 2008 року ПАТ «Сведбанк» уклав з ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_4. договір іпотеки, за яким іпотекодавці передали в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1.

25 травня 2012 року за договором купівлі-продажу прав вимоги до позивача ПАТ «Дельта Банк» перейшло право вимоги за вказаними вище договорами.

27 серпня 2015 року позивач звернувся до відповідачів із письмовою вимогою про усунення порушень умов кредитного договору, що підтверджується листом, поштовим реєстром.

Вирішуючи вказаний спір та відмовляючи в задоволені позову суд першої інстанції виходив із того, що позивачем в порушення вимог ст. ст. 10,11,60 ЦПК України, ч. 1 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» не надано доказів вартості предмета іпотеки та недопущення примусового стягнення предмета іпотеки відповідно до вимог ЗУ «Про мораторій та сгянення майна громадян України, виданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

З такими висновками колегія суддів не погоджується з наступних підстав:

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно із частиною третьою статті 36 Закону України "Про іпотеку" договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України "Про іпотеку".

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

При вирішенні даної категорії справ судам слід встановити наявність чи відсутність згоди іпотекодавця на позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань, а також здійснення виконавчого напису нотаріусом, як правову підставу для реєстрації права власності іпотекодержателя, якщо такі умови передбачені умовами договору іпотеки.

Зазначена правова позиція міститься і в постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851цс15, яка з огляду на положення ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування судами України.

Відповідно до п. 10.3 договору іпотеки іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки та задовольнити за рахунок його вартості своїх вимог у повному обсязі.

Пунктом 10.4 передбачено право Іпотекодержателя обирати порядок звернення стягнення на премет іпотеки.

Відповідно до п 12.3.1 задоволення вимог здійснюється шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання у порядку встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Ст. 37 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття на нього права власності Іпотекодержателем є позасудовим способом врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки і суд не наділений повноваженнями вирішувати вказане питання таким способом.

Суд першої інстанції не повно встановив обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, суд неправильно застосував норми матеріального права.

Враховуючи наведене, апеляційна скарга підлягає до задоволення, рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, судова колегія,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 17 грудня 2015 рокускасувати та ухвалити нове рішення.

В задовленні позову публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 третя особа: орган опіки і піклування Обухівської міської ради Київської області про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: