Заводський районний суд м. Запоріжжя
Справа № 332/1145/16-ц
Провадження №: 2/332/669/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2016 р. м.Запоріжжя

Заводський районний суд м.Запоріжжя у складі:

головуючого судді Безлер Л.В.,

при секретарі Жечевій А.В.,

за участю

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представників відповідача ОСОБА_4

ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі Заводського районного суду м.Запоріжжя, цивільну справу № 332/1145/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сімю без реєстрації шлюбу, визначення часток у спільному майні подружжя та визнання права власності на частину майна, яке є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

До суду звернулась ОСОБА_6 з позовом, який у подальшому було уточнено в тому числі в частині прізвища позивачки, оскільки останньою 08.07.2016 року після державної реєстрації шлюбу було змінено прізвище на «Давиденко». Позивачка зазначає, що з 1992 року вона проживала без реєстрації шлюбу із відповідачем ОСОБА_3 як подружжя, разом вели спільне господарство. Шлюб з відповідачем уклала 14.02.1998 року, який в 2001 році було розірвано, однак вони продовжували проживати разом до березня 2014 року як подружжя, мали спільний бюджет, вели спільне господарство. За час спільного проживання ними було набуто майно, яке вона вважає спільним майном подружжя, а саме, ? частину житлового будинку №176 по вул.Житомирській в м.Запоріжжі, на підставі договору купівлі-продажу від 24.04.1997 року. Також 29.04.2010 на імя відповідача було видано та зареєстровано державний акт на право власності на ? від 0,0647 га частини земельної ділянки, що розташована за адресою: м.Запоріжжя, вул.Житомирська,176, для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд. Добровільно відповідач не бажає виділити її долю у вищезазначеному майні, хоча останнє вони придбали разом та проводили за спільні кошти реконструкцію. Отже, позивачка просить суд встановити факт її проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу із ОСОБА_3 з 08.12.1993 року по 14 лютого 1998 року та з 2001 року по березень 2014 року; визнати обєктом права спільної сумісної власності подружжя, що підлягає поділу, - ? частину житлового будинку №176 по вул.Житомирській в м.Запоріжжі; провести поділ майна, яке є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, виділивши їй ? частину житлового будинку від ? частини будинку, що складає 1/8 частину від житлового будинку №176 по вул.Житомирській в м.Запоріжжі, залишивши у власності ? частину від ? частини житлового будинку, що складає 1/8 частину житлового будинку 176 по вул.Житомирській в м.Запоріжжі, ОСОБА_3; визнати за нею право власності на ? частину від ? частини житлового будинку, що складає 1/8 частину від житлового будинку 176 по вул.Житомирській в м.Запоріжжі та право власності на ? частину від ? частини земельної ділянки від 0,0647 га, що складає 1/8 від земельної ділянки, що розташована у м.Запоріжжі, вул.Житомирська,176.

У судовому засіданні позивачка підтримала заявлені позовні вимоги у повному обсязі та надала суду пояснення згідно з якими із відповідачем вони стали проживати разом в жовтні-листопаді 1993 року. На той час відповідач був одружений з іншою жінкою, проте протягом місяця розлучився. Спочатку проживали у її батьків до весни 1994 року, потім проживали в будинках, які винаймали, а саме, до осені 1994 року у будинку 152 по вул.Волоколамській в м.Запоріжжі, а з осені 1994 року і до листопада-грудня 1997 року - по вул.Волоколамській, 132. В квітні 1997 року придбали спірний будинок, зробили в ньому деякий ремонт та вселилися туди разом із її дочкою наприкінці 1997 року, де проживали до травня 1998 року, потім переїхали до квартири АДРЕСА_1, яку вона отримала від підприємства. У спірному будинку зареєстрована ніколи не була. Із відповідачем одружилися 14.02.1998 року, розірвали шлюб у 2001 році, проте продовжували проживати разом як подружжя у вищевказаній квартирі по березень 2014 року, мали спільний бюджет, вели спільне господарство. Також позивач пояснила, що спірний будинок вони із відповідачем купили за спільно заощаджені кошти - 900 доларів США, 300 з яких надали її батьки. Так, вартість будинку склала 700 доларів США і його переоформлення 200 доларів США. Тому вважає, що ? частина житлового будинку №176 по вул.Житомирській в м.Запоріжжі є їхньою з відповідачем спільною сумісною власністю, що підлягає поділу разом із відповідною земельною ділянкою.

Представник позивачки ОСОБА_2 підтримав позовні вимоги у повному обсязі з викладених вище підстав.

Відповідач ОСОБА_3 заперечував проти позовних вимог та зазначив, що з 17 липня 1992 року по 07.12.1993 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7 Після розірвання шлюбу з останньою деякий час проживав у друга, а з лютого 1994 року оселився в гуртожитку заводу «Дніпроспецсталь». Із позивачкою познайомилися у лютому 1993 року, спілкувалися, проте стосунків притаманних сімї не мали. 24.04.1997 року за власні кошти та кошти запозичені у друга придбав ? частину житлового будинку №176 по вул.Житомирській в м.Запоріжжі, в якому з листопада 1997 року почали проживати з позивачкою разом. 14.02.1998 року із позивачкою уклали шлюб задля отримання нею двокімнатної квартири. Після цього, отримавши майже відразу квартиру за адресою АДРЕСА_2, переїхали до неї та почали робити ремонт. На погашення коштів, які отримав від товариша у борг, наприкінці 1997 року взяв позику на підприємстві, в якому працював, в сумі 3000 гривень, яку сплачував з 01.01.1998 по 31.12.1998 рік шляхом відрахування із заробітної плати. Шлюбні відносини із позивачкою тривали з часу укладення шлюбу до його розірвання, після чого вони ще періодично проживали разом. В березні 2013 року стосунки остаточно були припинені. Визнав факт проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу із ОСОБА_1 з 01.01.2004 року по березень 2013 року та просив суд задовольнити позовні вимоги лише у цій частині.

Представники відповідача ОСОБА_4 та ОСОБА_5 також просили суд позовні вимоги задовольнити частково, а саме, встановити факт спільного проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 01.01.2004 року по березень 2013 року, в решті позовних вимог відмовити, оскільки вони не ґрунтуються на законі та не підтверджені належними та допустимими доказами.

Заслухавши пояснення позивачки та її представника, відповідача та його представників, свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно зясувавши її обставини, обєктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, надавши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_1 посилається на положення ст.ст. 60,61,74 СК України, 368 ЦК України, 22,28 КЗпШС України.

На підставі наданих сторонами доказів судом встановлені наступні обставини.

24.04.1997 року на підставі договору купівлі-продажу відповідач ОСОБА_3 придбав ? частину житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями і спорудами у м.Запоріжжі по вул.Житомирській, 176, що розташована на земельній ділянці 629 кв.м. Продаж відбувся за 4212 гривень (а.с.7).

14.02.1998 року між сторонами зареєстровано шлюб у Відділі реєстрації актів громадянського стану Шевченківської районної ради м.Запоріжжя, про що в книзі реєстрації актів по одруження 14.02.1998 року зроблено запис №51 (а.с.10).

18.01.2001 року шлюб між сторонами припинено на підставі свідоцтва про розірвання шлюбу від 18.01.2001 року серія І-ЖС №101864 (а.с.11).

29.04.2010 року ОСОБА_3 отримав державний акт серії ЯИ №204747 на право власності на земельну ділянку площею ? від 0,0647 га, що розташована у м.Запоріжжі, вул.Житомирська,176 (а.с.8-9).

Згідно із довідкою про склад сімї №474 від 05.07.2016 року, виданої головою квартального комітету №100 ОСОБА_8, ОСОБА_6 проживала без реєстрації за адресою: м.Запоріжжя, вул.Волоколамській, 152, з 1994 по осінь 1994 року та з 1994 року по жовтень 1997 року по вул.Волоколамській, 132, із складом сімї : ОСОБА_3 - співмешканець та ОСОБА_9 донька.

Відповідно до заяви, поданої голові квартального комітету ОСОБА_8, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 та ОСОБА_13 підтверджують факт проживання ОСОБА_6 з ОСОБА_3 та дочкою ОСОБА_14 за адресою: м.Запоріжжя, вул.Волоколамська, 152, з весни 1994 року по осінь 1994 року, та з осені 1994 року по жовтень 1997 року по вул.Волоколамській, 132.

Свідок ОСОБА_14 суду пояснила, що позивачка є її матірю, а відповідача вважає батьком. Так, з 1992 року по 2014 рік вони проживали всі разом однією сімєю. Спочатку проживали у батьків матері, потім переїжджали до будинків по вул.Волоколамській в м.Запоріжжі, які винаймали. Спірний будинок ОСОБА_6 та ОСОБА_3 придбали за спільні кошти, однак 300 доларів США на його придбання надали батьки матері. З квітня 1997 року вони втрьох туди переїхали. З часом за спільні кошти сторони добудовували будинок та проводили ремонтні роботи.

Свідок ОСОБА_15 у судовому засіданні показала, що сторони проживали разом приблизно із 1994 року до 2014 року. Спочатку проживали у батьків позивачки, потім винаймали будинки. Приблизно з 1996 року проживали у спірному будинку по вул.Житомирській, який придбали у власність для подальшого проживання сімєю. На той час кожен з них працював. В 1999 році у цьому будинку тимчасово проживала вона, а сторони переїхали до квартири.

Свідок ОСОБА_16 суду пояснив, що із відповідачем перебуває у дружніх відносинах. На початку 1994 року, близько одного місяця, ОСОБА_3 проживав у нього, після чого переїхав до гуртожитку, де він його інколи відвідував. На початку 1997 року ОСОБА_3 позичав у нього 500 доларів США для придбання будинку. Йому не відомо, що сторони постійно проживали разом у період часу з 1993 року по 1998 рік.

Свідок ОСОБА_17 у судовому засіданні пояснив, що у 1997 році відповідач придбав у власність спірний будинок. На той час він проживав у будинку по сусідству - вул.Житомирська, 178. Також свідок зазначив, що після покупки будинку допомагав відповідачу з облаштуванням комунікацій, після чого до будинку переїхала і позивачка. Навесні 1998 року сторони переїхали до квартири, однак відповідач продовжував будівництво будинку.

Отже, на підтвердження факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу позивачка надала наступні докази: фотокартки з зображенням сторін, їх спільного проживання та відпочинку (а.с.62-63), довідку голови квартального комітету про склад сімї позивачки у спірний період та заяву сусідів, покази свідків ОСОБА_15, ОСОБА_14, надані в судовому засіданні, в яких вони підтвердили факт проживання однією сім'єю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в спірний період.

Проте, зазначені позовні вимоги ОСОБА_1 не ґрунтуються на законі з огляду на таке.

Згідно з положеннями частин 1, 2 ст. 21 СК шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сімєю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обовязків подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обовязків подружжя.

Згідно із ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є обєктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл.8 цього Кодексу.

Тобто при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що ця норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, які притаманні подружжю.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст.74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сімєю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірне майно.

Чинним Сімейним Кодексом України закріплені права чоловіка та жінки, що проживають у незареєстрованому шлюбі .

Як вбачається з матеріалів справи спірний будинок був придбаний в квітні 1997 року.

Однак, Сімейний Кодекс набрав чинності з 01 січня 2004 року і законодавець не надав йому зворотної сили, а тому положення ст.74 СК України можливо застосувати до правовідносин, що виникли після цієї дати.

Оскільки заявниця просить встановити юридичний факт проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу до 01.01.2004 року, то правила Сімейного Кодексу на ці правовідносини не розповсюджуються, а положення Кодексу про шлюб та сім'ю України, котрий діяв на час виникнення правовідносин, не передбачають можливості визнання факту спільного проживання без реєстрації шлюбу, як підстави для визнання набутого майна спільною сумісною власністю.

З огляду на викладене, вимоги позивачки в цій частині задоволенню не підлягають.

Щодо спору між сторонами стосовно поділу майна, а саме ? частини житлового будинку №176 по вул.Житомирській, в м.Запоріжжі, придбаного в 24 квітня 1997 року, суд приходить до таких висновків.

Критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності є : 1)час набуття такого майна 2)кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття) 3)мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Залежно від часу придбання, правовий режим такого майна визначається нормами різних матеріальних законів. Так, якщо майно було придбано «фактичним подружжям» у період спільного проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу до 1 січня 2004 року, при поділі вказаного майна застосуванню підлягає стаття 17 Закону України «Про власність».

Під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого до 01 січня 2004 року особами, які проживали однією сім'єю, але не перебували в зареєстрованому шлюбі, необхідно встановити не лише обставини щодо спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно придбавалось сторонами внаслідок спільної праці (Правова позиція Верховного Суду України у справі № 6-211 цс14 від 11.03.2015 року).

Згідно з правовою позицією, висловленою ВСУ у Постанові від 25.12.2013 року у справі №6-135цс13, предметом якої був спір про встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу та поділ майна, майно, набуте до 01.01.2004 року під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є обєктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сімї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їх спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, обєднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У звязку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сімєю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці.

За таких обставин, під час розгляду позовних вимог предметом доказування є час набуття спірного майна; джерело такого набуття; мета придбання майна; обставини придбання майна внаслідок спільної праці сторін.

Відповідно до вимог ст.ст.10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.ст. 57, 58 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Оцінюючи надані позивачем в обґрунтування позову докази суд встановлює наступне.

Як вбачається з копії договору купівлі-продажу від 24.04.1997 року ОСОБА_3 придбав ? частину житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями і спорудами у м.Запоріжжі по вул.Житомирській, 176, що розташована на земельній ділянці 629 кв.м. Продаж відбувся за 4212 гривень (а.с.7).

Свідок ОСОБА_15 у судовому засіданні показала, що сторони проживали разом з 1994 року, кожен з них працював, хто саме та за які кошти купував спірний будинок їй не відомо.

Свідок ОСОБА_14 суду показала, що спірний будинок сторони придбали за спільні кошти, а також кошти бабусі та дідуся(батьків матері). Це їй стало відомо приблизно у 2007-2008 році зі слів матері, батька, бабусі та дідуся, оскільки це питання в сімї обговорювалося.

Проте, суд критично ставиться до показань свідка ОСОБА_14 у цій частині, оскільки на час придбання спірного будинку свідку було близько 8 років, а отже їй особисто на той час не могли бути відомі зазначені обставини, викладене вона дізналася від осіб, що є заінтересованими у розгляді справи.

Свідок ОСОБА_16 суду показав, що на початку 1997 року ОСОБА_3 позичав у нього 500 доларів США для придбання будинку.

Відповідно до службової записки головного бухгалтера ПАТ «Дніпроспецсталь» , ОСОБА_3 працював на підприємстві з 23.09.1992 по 24.11.2003 року , та з 01.01.1998 по 31.12.1998 року з його заробітної плати утримувались позики на користь ПАТ «Дніпроспецсталь» щомісячно в сумі 250 гривень на загальну суму 3000 гривень (а.с.69-71).

Отже, вимоги позивачки щодо визнання обєктом права спільної сумісної власності подружжя, що підлягає поділу, - ? частина житлового будинку №176 по вул.Житомирській в м.Запоріжжі, та його поділу не підтверджені належними та допустимими доказами. Зокрема не доведені факт та обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці сторін.

Натомість, відповідачем доведено його твердження щодо придбання спірного будинку за власні кошти, частину яких ним було отримано в якості позики на підприємстві, де він працював, частину - в якості позики від ОСОБА_16

Таким чином, вимоги ОСОБА_1 (ОСОБА_6М.) щодо визнання ? частини житлового будинку №176 по вул.Житомирській в м.Запоріжжі обєктом права спільної сумісної власності подружжя, що підлягає поділу, задоволенню не підлягають. А у звязку з цим не підлягає задоволенню і її вимоги щодо визнання права власності за ОСОБА_1 на частину земельної ділянки, що розташована за вказаною адресою.

Щодо встановлення факту спільного проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у період з 01.01.2004 року по березень 2013 року, який відповідач визнає, слід зазначити таке.

За змістом ст. 16 ЦК України, ст. 258 ЦПК України встановлення факту не є самоціллю, не є самостійним способом захисту цивільних прав у позовному провадженні, а має на меті підтвердження матеріального права, тобто підставою для виникнення цивільного права у справі, що розглядається, - права власності. А оскільки підстави для визнання права власності відсутні, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 01.01.2004 року по березень 2013 року.

Проаналізувавши встановлені фактичні обставини у справі, оцінивши представлені сторонами в порядку ст.60 ЦПК України докази в їх сукупності та взаємозвязку, суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1, оскільки ці доводи не ґрунтуються на законі та належними доказами не підтверджуються.

Керуючись ст.ст.3,10,11, 57-60, 88, 208,209,212-215,218,223 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу, визначення часток у спільному майні подружжя та визнання права власності на частину майна, яке є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, відмовити.

Вступна та резолютивна частини рішення виготовлені в нарадчій кімнаті та проголошені у судовому засіданні 27.09.2016 року. Повний текст рішення виготовлено 30.09.2016 року.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи Апеляційним судом.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Запорізької області через Заводський районний суд м.Запоріжжя протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Л.В.Безлер