Справа № 530/1762/15-ц
Номер провадження 2/530/891/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" січня 2016 р. Зіньківський районний суд Полтавської області в складі головуючого- судді Должко С.Р., при секретарі Бондар (Кравченко) М.О., за участю прокурора Костенка І.А., представника позивача ОСОБА_1, представника третьої особи: органу опіки та піклування Зіньківської районної державної адміністрації, служби у справах дітей Зіньківської РДА Рись Н.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Зінькові справу за позовом

ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: орган опіки та піклування Зіньківської районної державної адміністрації Полтавської області, служба у справах дітей Зіньківської районної державної адміністрації Полтавської області (РДА), про позбавлення батьківських прав, -

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

В Зіньківський районний суд із позовною заявою звернулася ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: орган опіки та піклування Зіньківської районної державної адміністрації Полтавської області, служба у справах дітей Зіньківської районної державної адміністрації Полтавської області (РДА) про позбавлення батьківських прав.

Заслухавши:

- позивача, яка підтримала свої позовні вимоги;

- представника позивача, який в судовому засіданні позов підтримав з викладених в ньому підстав та просив його задовольнити;

- прокурора Костенка І.А., який не заперечував проти задоволення позовних вимог;

- представника третьої особи: служби у справах дітей Зіньківської райдержадміністрації Полтавської області, яка просила задоволити позовні вимоги;

- представника третьої особи: орган опіки та піклування Зіньківської районної державної адміністрації Полтавської області, яка просила задоволити позовні вимоги;

- свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6 та дослідивши наявні матеріали цивільної справи, суд приходить до висновку, про задоволення позовних вимог з наступних підстав.

У відповідності до ст.. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цивільно-процесуального кодексу України.

Відповідно ст. 213 ЦПК України, - рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як передбачено нормою ст. 2 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право". Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 "Про судове рішення у цивільній справі", - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ст. 10 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 11 Закону України "Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування" органами опіки та піклування є державні адміністрації районів, районів міст Києва і Севастополя, виконавчі органи міських чи районних у містах, сільських, селищних рад.

Згідно з ч. 4 ст. 19 СК під час розгляду судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (ч. 5 ст. 19 СК).

Пленум Верховного Суду України в пунктах 15, 16 постанови від 30 березня 2007 р. № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз'яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захисту інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи.

Особи можуть бути позбавленні батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла 18-ти років, і тільки на підставах, передбачених ст. 164 СК України.

Згідно ч.2 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав з підстав, встановлених пунктами 2, 4 і 5 частини першої цієї статті, лише у разі досягнення ними повноліття.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Згідно з частиною 1 статті 12 Закону України "Про охорону дитинства" виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

В принципі 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року вказано, що дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які дозволили б їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. При виданні з цією метою законів головним міркуванням має бути найкраще забезпечення інтересів дитини.

В судовому засіданні було встановлено, що згідно копії свідоцтва про народження, серія НОМЕР_1 виданого повторно 26 серпня 2015 року - ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_5. Батьками у нього записано ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (а.с.9).

Згідно виконавчого листа № 2-126 від 24.02.2004 року виданого Зіньківським районним судом Полтавської області про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 50 гривень починаючи з 10 лютого 2004 року і до досягнення повноліття дитини.

ОСОБА_4 не сплачує аліменти. Загальна сума заборгованості по сплаті аліментів станом 01.10.2015 року становить 2600 (дві тисячі шістсот) гривень (а.с.14-16).

З січня 2004 року, відповідач проживає в іншому місті та жодного з покладених законом на батьків обов'язків не виконує, не бере педагогічної, матеріальної, грошової, посильної трудової, або будь-якої іншої участі у вихованні сина.

Усі питання щодо виховання вирішуються позивачем самостійно без участі та підтримки з боку відповідача, ОСОБА_4. Дитина, ОСОБА_5 знаходиться на повному утриманні ОСОБА_3. Додатково ОСОБА_5 займається в гуртках, тренувально-оздоровчих секціях. Ці заняття потрібні неповнолітньому сину для повноцінного розвитку, від відвідує кожні заняття із задоволенням. Для розвитку дитини позивач прикладає всі свої зусилля та можливості.

Класний керівник, ОСОБА_5, - ОСОБА_8 суду вказала, що батько, ОСОБА_4 за останні шість років ніразу не приходив до школи, не цікавився життям дитини.

ОСОБА_3 проживає без реєстрації за адресою АДРЕСА_1. Для оформлення субсидії по сплаті комунальних послуг необхідна реєстрація по місцю проживання. Звернувшись до Зіньківського районного сектору УДМС України в Полтавській області, щодо проведення відповідної реєстрації місця проживання позивач отримала відмову, так як згідно п.2.3 Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів, затвердженого Наказом МВС України № 1077 від 22.11.2012 року зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18.12.2012 року за № 2109/22421 при проживанні батьків за різними адресами для реєстрації місця проживання дитини, яка не досягла 14 років, разом з одним з батьків надається письмова згода другого з батьків та довідка адресно-довідкового підрозділу територіального органу ДМС України за місцем його проживання про те, що дитина не зареєстрована разом з ним.

29.10.2015 року на засіданні комісії з питань захисту прав дитини Зіньківської РДА Полтавської області розглядалося питання про підготовку висновку про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_4 по відношенню до малолітнього сина, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, де було прийнято рішення про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_4 (а.с.17).

У Постанові Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" від 30 березня 2007р. зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Із висновку про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_4 по відношенню до малолітнього сина, ОСОБА_5, вбачається, що Зіньківська районна державна адміністрація Полтавської області як орган опіки та піклування, вважає за доцільне позбавити батьківських прав відповідача відносно сина, ОСОБА_5.

Відповідно до ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства" сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

За змістом ст. 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Згідно довідки №02.35/563 від 05.11.2015 року виданої Тарасівською сільською радою Зіньківського району Полтавської області вказано, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 дійсно зареєстрований за адресою АДРЕСА_2, фактично за вказаною адресою не проживає (а.с.39).

Як зазначає позивач, відповідач, в порушення вимог зазначеної правової норми, ухиляється від виконання обов'язку по вихованню та утриманню сина, зокрема, не цікавиться її здоров'ям, не шукає зустрічі з ним, не дарує подарунків, не забезпечує продуктами харчування, одягом, потрібним для дитини його віку, не проявляє до дитини батьківської турботи та любові, що негативно впливає на фізичний розвиток сина, а також не виявляє інтересу до внутрішнього світу сина, а відтак є всі підстави для позбавлення його батьківських прав відносно сина.

Також позивач вказує, що без згоди батька позивач не зможе у випадку необхідності виїхати за межі країни для екскурсії, навчання, відпочинку, оздоровлення та інше.

Фактичне місце проживання відповідача ОСОБА_4, ОСОБА_3 невідомо, тому позивач не може отримати згоди від біологічного батька дитини, що призводить до порушення прав та свободи вільного волевиявлення та пересування.

У відповідності статті 164 Сімейного кодексу України названі вище обставини є підставою для позбавлення відповідача батьківських прав щодо ОСОБА_5.

На підставі викладеного та керуючись Законом України "Про охорону дитинства", ст.ст. 150, 164, 166 Сімейного Кодексу України, Декларацією прав дитини від 20 листопада 1959 року, ст. ст. ст. 1,3,4,6,10,11,15, 30,57-61, 179, 208,209,212-223 ЦПК України суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: орган опіки та піклування Зіньківської районної державної адміністрації Полтавської області, служба у справах дітей Зіньківської районної державної адміністрації Полтавської області (РДА) про позбавлення батьківських прав - задоволити.

Позбавити ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстрованого в АДРЕСА_2 батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом 10 днів з дня його проголошення, шляхом подання апеляційної скарги через Зіньківський районний суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Написано власноручно.

Суддя Зіньківського

районного суду Полтавської області С.Р.Должко