Справа № 423/3166/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(вступна та резолютивна частини)

12 жовтня 2016 року м. Попасна

Попаснянський районний суд Луганської області в складі головуючого судді Мазура М.В., при секретарі судового засідання Соловйовій О.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа Попаснянський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області, про встановлення факту народження дитини на тимчасово окупованій території,

В И Р І Ш И В :

Заяву ОСОБА_1, заінтересована особа Попаснянський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області, про встановлення факту народження дитини задовольнити.

Встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що 25 липня 2016 року в м.Луганськ Луганської області народилася живонароджена дитина жіночої статі, якій надано імя ОСОБА_2, матірю якої є ОСОБА_3, громадянка України, яка народилася 02.03.1987 р. в м.Луганськ, та батьком якої є ОСОБА_1, громадянин України, який народився 30.05.1985 р. в м.Попасна Луганської області.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Луганської області шляхом подання апеляційної скарги через Попаснянський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення, а для осіб, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано, або у разі подання апеляційної скарги після розгляду справи апеляційним судом, якщо рішення не скасоване.

Рішення підлягає негайному виконанню, оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Відповідно до ч. 3 ст. 209 ЦПК України повний текст буде складено протягом доби.

Суддя М.В.Мазур

Справа № 423/3166/16-ц

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 жовтня 2016 року м. Попасна

Попаснянський районний суд Луганської області в складі головуючого судді Мазура М.В., при секретарі судового засідання Соловйовій О.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа Попаснянський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області, про встановлення факту народження дитини на тимчасово окупованій території,

В С Т А Н О В И В :

Заявник звернувся до суду з вищеназваною заявою, у якій просив установити факт народження живонародженої дитини жіночої статі, якій надано імя ОСОБА_2, матірю якої є ОСОБА_3, громадянка України, яка народилася 02.03.1987 р. в м.Луганськ, та батьком якої є ОСОБА_1, громадянин України, який народився 30.05.1985 р. в м.Попасна Луганської області. Необхідність встановлення даного факту в судовому порядку обґрунтована тим, що ця дитина народилася на території, яка є тимчасово окупованою.

У судовому засіданні заявник заявлені вимоги підтримав та, будучи допитаною в якості свідка, підтвердив указані в заяві факти. Представник заінтересованої особи в судове засідання не зявився.

Допитавши заявника як свідка, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що заяву необхідно задовольнити з огляду на наступне.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 256 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження.

Згідно з абз. 1 ч.1 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника.

Згідно з паспортом, заявником є ОСОБА_1, громадянин України, який народився 30.05.1985 р. в м.Попасна Луганської області, у паспорті стоїть штамп про реєстрацію 13.08.2011 р. шлюбу з ОСОБА_3 Сергієвною, ІНФОРМАЦІЯ_1

Заявник також надав для огляду в судовому засіданні паспорт на імя ОСОБА_3, громадянки України, яка народилася 02.03.1987 р. в м.Луганськ, в якому також стоїть штамп про реєстрацію 13.08.2011 р. шлюбу з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2

Згідно з свідоцтвом про шлюб серія 1-ЕД №132260 ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, уклали шлюб 13.08.2011 р.

На підтвердження факту народження дитини заявник надала суду медичне свідоцтво про народження дитини, видане медичною установою, що діє на тимчасово окупованій території, свідоцтво про народження дитини, видане незаконними органами окупаційної влади, медичні документи щодо вагітності та пологів (обмінну карту, виписний епікриз з історії пологів, карту вагітної) та фотографії із зображенням вагітної жінки, а також новонародженої дитини та її батьків.

Оцінюючи свідоцтво про народження, видане незаконними органами на тимчасово окупованій території України, як доказ, суд виходить з того, що відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Згідно принципу 3 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині має належати з його народження право на ім'я та громадянство.

Відповідно до ч.1 ст.7 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на ім'я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування.

Без державної реєстрації факту народження дитини, вона буде позбавлена можливості в подальшому реалізовувати свої права та обов'язки, що становитиме порушення ст. 8 та інших Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Відповідно до ст.ст. 26, 27, 31 Віденської конвенції про право міжнародних договорів кожен чинний договір є обов'язковим для його учасників і повинен добросовісно виконуватись; учасник не може посилатись на положення свого внутрішнього права як на виправдання для невиконання ним договору; договір повинен тлумачитись добросовісно відповідно до звичайного значення, яке слід надавати термінам договору в їхньому контексті, а також у світлі об'єкта і цілей договору та з урахуванням будь-яких відповідних норм міжнародного права, які застосовуються у відносинах між учасниками.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу.

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про народження дитини, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів народження дитини на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право на повагу до приватного та сімейного життя та інших. При цьому суд враховує, що відомості про народження дитини, зазначені медичному свідоцтві про народження, свідоцтві про народження, виданих на окупованій території, підтверджуються також показаннями допитаного в якості свідка заявника, медичними документи щодо вагітності та пологів (обмінною картою, виписним епікризом з історії пологів, картою вагітної) та фотографіями із зображенням вагітної жінки, а також новонародженої дитини та її батьків.

На підставі вищевикладеного, суд вважає факт народження дитини встановленим.

Таким чином, керуючись ст.ст. 11, 57-64, 212-215, 234, 235, 256, 257-1, 367 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Заяву ОСОБА_1, заінтересована особа Попаснянський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області, про встановлення факту народження дитини задовольнити.

Встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що 25 липня 2016 року в м.Луганськ Луганської області народилася живонароджена дитина жіночої статі, якій надано імя ОСОБА_2, матірю якої є ОСОБА_3, громадянка України, яка народилася 02.03.1987 р. в м.Луганськ, та батьком якої є ОСОБА_1, громадянин України, який народився 30.05.1985 р. в м.Попасна Луганської області.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Луганської області шляхом подання апеляційної скарги через Попаснянський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення, а для осіб, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано, або у разі подання апеляційної скарги після розгляду справи апеляційним судом, якщо рішення не скасоване.

Рішення підлягає негайному виконанню, оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Відповідно до ч. 3 ст. 209 ЦПК України повний текст складено 12.10.2016.

Суддя М.В.Мазур