Справа № 200/4113/15-ц
Провадження № 2/200/1754/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"28" липня 2016 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська

в складі: головуючого-судді: Женеску Е.В.

за участю секретаря: Козлова Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Дніпропетровська цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» про відшкодування майнової шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

02 березня 2015 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_2, Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» про відшкодування майнової шкоди.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що 17 жовтня 2014 року о 11 год. 00 хв. в м. Дніпропетровську водій ОСОБА_2, керуючи автомобілем НОМЕР_1 з причепом ПВА 2, д/н НОМЕР_2 на вул. Панікахи та Запорізького шосе, не обрав безпечної швидкості руху та не оглянув технічний стан автомобіля в результаті чого причіп відірвався та скоїв зіткнення з автомобілем НОМЕР_3 під керуванням водія ОСОБА_1 В результаті вищезазначеної ДТП транспортний засіб GEELY EMGRAND 7 д/н НОМЕР_4, який належить позивачу ОСОБА_1 на праві приватної власності, отримав механічні пошкодження. 19 грудня 2014 року постановою ОСОБА_3 - Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська по справі № 199/9339/14-п ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП. Цивільно-правова відповідальність власника наземного транспортного засобу ВАЗ 21043 державний номерний знак НОМЕР_5 на момент скоєння ДТП була застрахована ПАТ «Страхова компанія «Країна» по полісу обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АІ / 0416955. З метою визначення вартості шкоди, нанесеної транспортному засобу GEELY EMGRAND 7, д/н НОМЕР_4 під час вищезазначеної ДТП, позивачем було замовлено проведення авто товарознавчої експертизи у експерта ОСОБА_3, про що було повідомлено Страховика шляхом надання під розписку повідомлення про запрошення. На підставі висновку експертного дослідження автотоварознавця № 238/14 по визначенню матеріального збитку, заподіяного власнику КТЗ, складеного 26 листопада 2014 року експертом ОСОБА_3, вартість матеріального збитку, заподіяного автомобілю НОМЕР_6, становить 21 578 грн. 77 коп. з яких: 15 860 грн. 91 коп. - вартість відновлювального ремонту, з урахуванням значення коефіцієнту фізичного зносу складових, які підлягають заміні; 5 717 грн. 86коп. величина втрати товарної вартості колісного транспортного засобу. Враховуючи, що страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, яка становить по полісу 500, 00 грн. , розмір страхового відшкодування становить 15 360,91 грн. 10 листопада 2014 року позивач надав Страховику заяву про страхове відшкодування та всі необхідні документи, що передбачені Законом. Після отримання і ознайомлення з Висновком , 13 січня 2015 року Страховику було надано заяву про погодження розміру страхового відшкодування по Полісу у розмірі 15 360 грн. 91 коп. В свою чергу Страховик без погодження з Позивачем розміру страхового відшкодування по Полісу сплатив страхове відшкодування у розмірі 6 216 грн. 93 коп. Пізніше позивач отримав листа від Страховика, в якому зазначалось, що розмір страхового відшкодування було розраховано наступним чином 8 060 грн. 32 коп. (вартість матеріального збитку, згідно Звіту) 1 343 грн. 39 коп. (розмір ПДВ, згідно Звіту) 500 грн. 00 коп. (франшиза) = 6 216,93 грн. Неправомірними діями відповідача позивачу заподіяно моральну шкоду, яка виразилась у тому, що після ДТП в значній мірі був порушений ритм життя позивача, а саме позивач був змушений витрачати час на ремонт автомобіля та захист своїх порушених прав, на час ремонту автомобіля позивач залишився без транспортного засобу та можливості оперативно пересуватися містом та поза його межами, що завдало позивачу додаткового значного стресу.

В подальшому позивач неодноразово уточнював позовні вимоги шляхом їх збільшення. Зазначив, що Законом України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страховиком за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування з вини страховика, особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки НБУ, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня. Крім того, правовідносини, які склалися між сторонами на підставі полісу обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, є грошовим зобовязанням, тому на ці правовідносини поширюється дія ч.2 ст. 625 ЦК України щодо спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання грошового зобовязання.

На підставі викладеного та з урахуванням неодноразового уточнення позовних вимог, позивач просив стягнути з відповідачів на користь позивача солідарно несплачений залишок страхового відшкодування в розмірі 9143,98 грн. Стягнути з ПАТ «Страхова компанія «Країна» пеню в розмірі 5582,99 грн. Стягнути з ОСОБА_2 франшизу по полісу в розмірі 500,00 грн. Стягнути з ОСОБА_2 суму втрати товарної вартості, яка становить 5717,86 грн. Стягнути з ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 25000,00 грн. Стягнути з ОСОБА_2, ПАТ «Страхова компанія «Країна» понесені витрати на правову допомогу в розмірі 3500,00 грн. Стягнути з ОСОБА_2, ПАТ «Страхова компанія «Країна» витрати на судовий збір в розмірі 528,18 грн. Стягнути з ПАТ «Страхова компанія «Країна» інфляційні нарахування на суму боргу за весь час прострочення в розмірі 3680,82 грн. та три процента річних від простроченої суми в розмірі 332,73 грн.

В судове засідання представник позивача не зявився, про день, час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, від представника позивача надійшла заява про слухання справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав повністю.

Відповідач ПАТ «Страхова компанія «Країна» в судове засідання не зявився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причин неявки суду не повідомив, надав суду письмові заперечення на позов.

У запереченнях відповідача зазначено, що 21.10.2014 року на замовлення ПАТ «Страхова компанія «Країна» спеціалістом в присутності потерпілої особи (позивача) було оглянуто пошкоджений транспортний засіб «Джилі», державний реєстраційний номер НОМЕР_4. Вартість матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу, була визначена ПАТ «Страхова компанія «Країна» на підставі Звіту № 10652 від 17.01.2015 року, складеного ТОВ «Експертум-АВЕ», відповідно до якого вартість матеріального збитку з ПДВ становить 8060,32 грн. 16 січня 2016 року ТОВ «Ельса» надала ПАТ «Страхова компанія «Країна» заяву на виплату страхового відшкодування. Відповідно до Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо за рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. Розмір страхового відшкодування було розраховано наступним чином: 8060,32 грн. (вартість матеріального збитку) 1343,39 грн. (розмір ПДВ згідно Звіту № 10652 від 17.01.2015 року) 500,00 грн. (розмір франшизи згідно з полісом № АС/5293816)= 6216,93 грн. Вказану суму ПАТ «Страхова компанія «Країна» сплатила позивачу. З урахуванням викладеного, позовні вимоги вважає безпідставними.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не зявився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причин неявки суду не повідомив.

Згідно з ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що заявлені вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Судом встановлено, що 17 жовтня 2014 року о 11 год. 00 хв. в м. Дніпропетровськ на перехресті вулиці Панікахи та вулиці Запорізьке шосе сталася дорожньо-транспортна пригода за участю ОСОБА_1, який керував транспортним засобом GEELY EMGRAND 7, державний номер НОМЕР_4, що належить йому на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ СХХ 371205, та причепом ПВА 2, державний нмоер АЕ 1732 ХО, який відірвався від транспортного засобу ВАЗ, державний номер НОМЕР_5, яким керував ОСОБА_2

ОСОБА_4 Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19.11.2014 року по справі № 199/9339/14-п ОСОБА_2 було визнано винним у скоєнні ДТП, внаслідок чого на нього було накладено адміністративне стягнення: штраф на користь держави у розмірі 340 грн. ОСОБА_4 не була оскаржена та набрала законної сили (а.с.7).

Згідно ч. 4 ст. 61 ЦПК України, вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обовязкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, які мали місце ці дії та вчиненні вони цією особою.

Таким чином, обставини дорожньо-транспортної пригоди, зокрема щодо винуватості ОСОБА_2 не потребують доказування, оскільки встановлені постановою суду по вищевказаній справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили.

Статтею 6 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором.

Статтею 979 ЦК України передбачено, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобовязується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобовязується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Статтею 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Відповідно до ст. 29 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у звязку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, повязані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зробленим навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Згідно абзацу другого пункту 12.1 ст. 12 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Відповідно п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті ДТП життю, здоровю, майну третьої особи.

У вищезазначеній ДТП транспортному засобу GEELY EMGRAND 7, державний номер НОМЕР_4 були спричинені механічні пошкодження.

Цивільно-правова відповідальність власника наземного транспортного засобу ВАЗ, д/н НОМЕР_5 була на момент скоєння ДТП була застрахована в Публічному акціонерному товаристві «Страхова компанія «Країна» по полісу № АІ / 0416955.

Згідно Висновку експертного дослідження № 238/14 від 26.11.2014 року (а.с.61-95), власнику автомобіля НОМЕР_6 завдано матеріальну шкоду на суму 21 578 грн. 77 коп., з яких 15 860 грн. 91 коп. - вартість відновлювального ремонту та 5 717 грн. 86 коп. - величина втрати товарної вартості.

Представник позивача ТОВ «Ельса» 13.01.2014 року звернувся до Публічного акціонерного товариства «СТРАХОВА КОМПАНІЯ «КРАЇНА» з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду та заявою про страхове відшкодування з вимогою про відшкодуванням матеріального збитку в розмірі 15360,91 грн. (без урахування розміру франшизи) (а.с. 11).

В свою чергу Страховик виплатив страхове відшкодування у розмірі 6 216 грн. 93 коп. на підставі Звіту № 10652/0115 від 17 січня 2015 року складеного оцінювачем ОСОБА_5

Таким чином, в матеріалах справи наявні два суперечливі висновки щодо вартості відновлювального ремонту застрахованого автомобіля.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Так, відповідно до п. 5.1. Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Фонду державного майна України та Міністерством юстиції України від 24.11.2003 р. за № 142/5/2092, визначення вартості матеріального збитку чи вартості КТЗ без його огляду особисто експертом (оцінювачем), який складає висновок чи звіт (акт), можливе тільки за рішенням органу (посадової особи), який здійснює судове чи досудове слідство у разі надання ними даних, необхідних для оцінки.

Суд вважає, що огляд пошкодженого т/з GEELY EMGRAND 7, д/н НОМЕР_4 особисто оцінювачем ОСОБА_5 є обовязковим для визначення розміру збитку заподіяного автомобілю НОМЕР_3.

Представником Страховика не було надано суду належних та допустимих доказів того, що оцінювач ОСОБА_5 особисто оглядав пошкоджений т/з GEELY EMGRAND 7д/н АЕ 8811 НА.

Відповідно до ст. 1 ч. 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Тому, суд критично ставиться до наданого Страховиком Звіту № 10652/0115 від 17 січня 2015 року як доказу, оскільки він складений з порушенням вимог чинного законодавства.

Таким чином, відшкодуванню на користь позивача підлягає сума:

15 860 грн. 91 коп. (вартість відновлювального ремонту згідно Висновку експертного дослідження № 238/14 від 26.11.2014 року) 500,00 грн. (франшиза) - 6 216 грн. 93 коп. (сума сплаченого Страховиком ПАТ «Страхова компанія «Країна» відшкодування) = 9143,98 грн.

Статтею 360-7 ЦПК України передбачено, що висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Постановою Верховного суду України від 20 січня 2016 року №2-2808цс 15 встановлено, що право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобовязує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобовязанні.

Таким чином потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобовязань, деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав.

Потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобовязання, не залежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. В такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором із відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обовязками страховика як сторони договору обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності.

З огляду на зазначене, суд вважає обґрунтованими вимоги позивача щодо стягнення невідшкодованої суми шкоди солідарно з відповідачів, та вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги в частині стягнення на користь позивача солідарно з ПАТ «Страхова компанія «Країна» та ОСОБА_2 страхового відшкодування у розмірі 9 143 грн. 98 коп.

Щодо позовних вимог про стягнення пені суд прийшов до наступного висновку.

Відповідно до ст. 36.1. Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" Страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв'язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Відповідно до ст.36.2. Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов'язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його… У разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Якщо дорожньо-транспортна пригода розглядається в цивільній, господарській або кримінальній справі, перебіг цього строку припиняється до дати, коли страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) стало відомо про набрання рішенням у такій справі законної сили.

Статтею 36.5 вказаного закону встановлено, що за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.

Таким чином, обовязок страховика сплатити страхове відшкодування повязаний з фактом узгодження його розміру з особою, що має право на отримання відшкодування.

Позивачем не надано суду доказів узгодження між позивачем та ПАТ «Страхова компанія «Країна» розміру страхового відшкодування, відповідно, не встановлений і факт прострочення відповідачем ПАТ «Страхова компанія «Країна» виплати страхового відшкодування.

Викладене приводить суд до висновку про те, що в даній частині позову слід відмовити.

З аналогічних підстав слід відмовити і в задоволенні позовних вимог щодо стягнення інфляційних нарахувань на суму боргу за час прострочення та три проценти річних від простроченої суми, оскільки факт прострочення відповідачем ПАТ «Страхова компанія «Країна» виплати страхового відшкодування не мав місця.

Стосовно вимог позивача про стягнення франшизи з відповідача ОСОБА_2 суд зазначає наступне.

Згідно абзацу другого пункту 12.1 ст. 12 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

На підставі п. 1. ч. 1. ст. 1188 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Згідно ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобовязана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Статтею 29 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у звязку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, повязані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованому у порядку, встановленому законодавством.

Згідно п.36.6 ст. 36 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страхувальником або особою, відповідальною за завдані збитки, має бути компенсована сума франшизи, якщо вона була передбачена договором страхування.

Розмір франшизи 500,00 грн. на позивачем, ні відповідачем ПАТ «Страхова компанія «Країна» не оспорюється.

Отже, відповідач ОСОБА_2В має сплатити позивачу 500 грн. франшизи, передбаченої Полісом № АІ / 0416955.

Стосовно позовних вимог про стягнення з відповідача ОСОБА_2 суми втрати товарної вартості транспортного засобу, суд прийшов до наступного висновку.

Як вже зазначалось вище, згідно із частинами другою, п'ятою статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з абзацом третім пункту 3 частини першої статті 988 ЦК України страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором.

За змістом пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Згідно з пунктом 2.4. Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 24.11.2003 року за № 1074/8395, вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування КТЗ, з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості).

Відповідно до пункту 8.3. Методики вартість матеріального збитку визначається як сума вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складників КТЗ та величини втрати товарної вартості.

Отже, за змістом указаних положень законодавства величина втрати товарної вартості входить до вартості матеріального збитку (реальних збитків).

Пунктом 1.6. Методики визначено, що величина втрати товарної вартості це умовна величина зниження ринкової вартості КТЗ, відновленого за нормативними вимогами після пошкодження, порівняно з ринковою вартістю подібного непошкодженого КТЗ.

Пунктом 8.6. Методики передбачено два випадки, коли у разі пошкодження КТЗ і відповідного ремонту виникає фізичний знос, яким характеризується величина втрати товарної вартості та який виникає у разі пошкодження КТЗ і відповідного ремонту: 1) унаслідок передчасного погіршення товарного (зовнішнього) вигляду; 2) унаслідок зниження міцності чи довговічності окремих елементів складових частин, захисних властивостей покриттів або застосування для ремонту складових частин, які були в ужитку чи в ремонті.

Отже, показник передчасного погіршення товарного (зовнішнього) вигляду транспортного засобу є однією зі складових показника величини втрати товарної вартості транспортного засобу.

Втрата товарної вартості транспортного засобу розглядається в Методиці як економічне поняття, що охоплює, серед іншого, і втрату товарного (зовнішнього) вигляду.

Ураховуючи зміст викладеного, втрату товарної вартості можна визначити як зменшення вартості транспортного засобу, викликане передчасним погіршенням товарного (зовнішнього) вигляду автомобіля та (або) його експлуатаційних якостей у результаті зниження міцності чи довговічності окремих деталей, вузлів й агрегатів, з'єднань і захисних властивостей покриттів унаслідок ДТП і подальшого ремонту. Передчасні зміни геометричних параметрів, фізико-хімічних властивостей, конструктивних матеріалів і характеристик інших процесів транспортного засобу, які є результатом проведення окремих видів ремонтних робіт, призводять до погіршення зовнішнього (товарного) вигляду, функціональних та експлуатаційних характеристик і зниження безвідмовності й довговічності транспортного засобу. Втрата товарного (зовнішнього) вигляду транспортного засобу є однією з причин фізичного зносу (у разі пошкодження КТЗ і відповідного ремонту), яким характеризується величина втрати товарної вартості.

Економічна характеристика втрати товарного вигляду дозволяє віднести витрати на його відновлення до конкретних виявів реальних збитків.

У пункті 32.7 статті 32 Закону (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) чітко встановлено, що шкоду, пов'язану з втратою товарного вигляду транспортного засобу, страховик не відшкодовує.

Ураховуючи те, що згідно з пунктом 8.6 Методики величина втрати товарної вартості транспортного засобу враховує втрату товарного вигляду транспортного засобу, можна вважати, що пункт 32.7 статті 32 Закону (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) також виключав виплату страховиком потерпілій особі і відповідного відшкодування шкоди у вигляді втрати товарної вартості транспортного засобу.

Відповідно до пункту 8.6.1 Методики величина втрати товарної вартості нараховується у разі потреби проведення ремонтних робіт з відновлення пошкоджених складових частин усіх типів КТЗ.

Відновлювальний ремонт (або ремонт) це комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності КТЗ чи його складника(ів) та відновлення їхніх ресурсів. Ремонт здійснюється методами відновлення чи заміни складових частин. Складова частина КТЗ (складник) - деталь, складова одиниця чи комплектувальний виріб, які відповідають вимогам конструкторської документації (пункт 1.6 Методики).

Тобто величина втрати товарної вартості нараховується у разі потреби проведення ремонтних робіт, що здійснюється як методами відновлення, так і методами заміни пошкоджених: деталі, складової одиниці чи комплектувального виробу, які відповідають вимогам конструкторської документації, усіх типів КТЗ.

Пунктом 8.6.2. Методики визначено вичерпний перелік випадків, коли величина втрати товарної вартості КТЗ не нараховується, зокрема, згідно з підпунктом "е" цього пункту величина втрати товарної вартості КТЗ не нараховується у разі заміни окремих складників, що не потребують фарбування та не погіршують зовнішній вигляд КТЗ (скло, фари, бампери, декоративні накладки, пневматичні шини, зовнішня і внутрішня фурнітура тощо).

Отже, нарахування втрати товарної вартості передбачено, коли провадиться ремонт окремих деталей, вузлів і агрегатів, а також у разі заміни деталей, що впливає на зовнішній вигляд й експлуатаційні якості транспортного засобу. Втрата товарної вартості не нараховується у разі заміни деталей, вузлів і агрегатів, що не потребують фарбування, за умови, що це не впливає на зовнішній вигляд й експлуатаційні якості автомобіля (заміна двигуна на новий, заміна фар, ліхтарів, стекол, шин, тощо). Якщо ж у разі заміни деталей, вузлів і агрегатів буде потрібне фарбування, то за умови, що це впливає на зовнішній вигляд транспортного засобу, втрата товарної вартості нараховується.

Згідно з Правовою позицією, викладеною у ОСОБА_4 Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 04 червня 2014 року № 6-49цс14, пунктом 32.7 статті 32 Закону України від 1 липня 2004 року № 1961-IV "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) чітко встановлено, що шкоду, пов'язану з втратою товарного вигляду транспортного засобу, страховик не відшкодовує. Натомість у Методиці товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженій наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092, зареєстрованій у Міністерстві юстиції України 24 листопада 2003 року за № 1074/8395, міститься поняття "втрата товарної вартості транспортного засобу", а поняття "втрата товарного (зовнішнього) вигляду транспортного засобу" не використовується.

Системний аналіз пункту 32.7 статті 32 указаного Закону (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин), статті 22, абзацу третього пункту 3 частини першої статті 988, статей 1166, 1187, 1194 Цивільного кодексу України, пунктів 1.6, 8.6, 8.6.1, 8.6.2 зазначеної Методики дає можливість дійти висновків, відповідно до яких власник пошкодженого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди транспортного засобу має право на відшкодування в повному обсязі завданої йому майнової шкоди. При цьому, якщо цивільна відповідальність заподіювача шкоди була застрахована, але розміру страхового відшкодування не вистачає для повного відшкодування завданої майнової шкоди, у тому числі й у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком, то в такому разі майнова шкода у вигляді втрати товарної вартості транспортного засобу повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду, в загальному порядку.

Відповідно до ч.1 ст. 360-7 ЦПК України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Отже, оскільки від сплати відповідного відшкодування законодавством звільнено страховика, то його згідно зі статтями 1166, 1187, 1194 ЦК України може бути стягнуто з особи, яка завдала шкоду.

З огляду на зазначене, враховуючи принцип повного відшкодування шкоди потерпілому, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача суму втрати товарної вартості транспортного засобу.

Стосовно позовних вимог про стягнення з відповідача ОСОБА_2 моральної шкоди, суд прийшов до наступного висновку.

Відповідно до розяснень викладених в ОСОБА_4 Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 „Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування моральної шкоди" під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Крім того, у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Крім того, згідно з ст.23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку із знищенням чи пошкодженням її майна, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя.

При зясуванні питання щодо відшкодування моральної шкоди, суд повинен зясувати чим підтверджується факт заподіяння моральних страждань, або втрат немайнового характеру, за яких обставин вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить.

Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частиною другою вищезазначеної статті визначено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом.

В ході судового розгляду достовірно встановлено, що вищевказана дорожньо-транспортна пригода сталася з вини відповідача ОСОБА_2

Вимоги позивача про відшкодування йому моральної шкоди в розмірі 25000 гривень не є обгрунтованими в повному обсязі, як на стадії звернення до суду, так і в ході розгляду справи.

Однак, суд вважає, що пошкодження автомобіля, який є власністю позивача, призводить до душевних страждань, зміну способу життя в звязку з необхідністю вирішенням питання щодо проведення відновлювального ремонту автомобіля, тому, виходячи з принципів розумності та справедливості, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача моральну шкоду в розмірі 500 грн.

Стосовно позовних вимог про стягнення з відповідачів понесених витрат на правову допомогу, суд прийшов до наступного висновку.

За правилами ч. ч. 1, 2 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Відповідно до ст. 47 цього Кодексу учасниками цивільного процесу, крім осіб, які беруть участь у справі, є секретар судового засідання, судовий розпорядник, свідок, експерт, перекладач, спеціаліст, особа, яка надає правову допомогу.

Згідно із ст. 56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Така особа має право знайомитися з матеріалами справи, робити з них витяги, знімати копії долучених до справи документів, бути присутнім у судовому засіданні. Особа, яка має право на надання правової допомоги, допускається ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі.

Відповідно до ст. 1 Закону України від 20 грудня 2011 року «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

У пунктах 47, 48 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» судам роз'яснено, що при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст. 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України).

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

З матеріалів справи вбачається, що 01 лютого 2015 року між Приватним підприємцем ОСОБА_6 та ТОВ «Ельса» в особі директора ОСОБА_7 укладено договір про надання юридичних послуг (а. с. 16).

ТОВ «Ельса» згідно з платіжним дорученням № 628 від 18.02.2015 року сплатив ФОП ОСОБА_8 3500 грн. за юридичні послуги (а. с. 17).

Однак ОСОБА_6 не була допущена у порядку, передбаченому ч. 2 ст. 56 ЦПК України, судом до участі у справі та відповідне клопотання з цього приводу ні позивачем, ні його представником не заявлялося.

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

В матеріалах справи відсутні будь-які документальні підтвердження того, що витрати на правову допомогу були сплачені позивачем ОСОБА_9

З урахуванням викладеного, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідачів на користь позивача понесених витрат на правову допомогу, в звязку з їх недоведеністю.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 1188, 1194 ЦК України, ст. ст. 3, 10, 11, 57 61, 76, 88, 169, 209, 212 215, 218, 224 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» про відшкодування майнової шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 та Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» на користь ОСОБА_1 солідарно несплачений залишок страхового відшкодування в розмірі 9143,98 грн. (девять тисяч сто сорок три гривні 98 коп.).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 франшизу по полісу в розмірі 500,00 грн. (пятсот гривень 00 коп.).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму втрати товарної вартості, яка становить 5717,86 грн. (пять тисяч сімсот сімнадцять гривень 86 коп.).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 500,00 грн. (пятсот гривень 00 коп.).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 487,20 грн.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня проголошення рішення через Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий-суддя: Е.В. Женеску