Справа № 647/1698/16-ц
№ провадження 2/647/684/2016
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
04.10.2016 року Бериславський районний суд Херсонської області у складі:
головуючого судді: Корсаненкової О.О.
за участю секретаря: Бондаренко Г.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м.Бериславі Херсонської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування, суд
У серпні 2016 року позивач звернулася до суду із вказаним позовом, посилаючись на те, що 16.05.2007 року помер її батько ОСОБА_3, після смерті якого залишилося спадкове майно, яке складається з житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою Херсонська область Бериславський район смт. Козацьке вул.Комарова, 66, спадкоємцем якого була його дружина ОСОБА_4, яка фактично прийняла спадщину, але не оформила своїх спадкових прав. Остання 26.05.2009 року померла. Крім позивача, спадкоємцем за законом є ОСОБА_2, батько якого ОСОБА_5 помер 19.05.1994 року. ОСОБА_2 прийняв спадщину, оскільки був зареєстрований із спадкодавцем на час її смерті. З метою отримання свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_1 звернулася до нотаріуса, але отримала відмову через відсутність правовстановлюючих документів на вказаний будинок. В звязку з чим, позивач просить суд визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою Херсонська область Бериславський район смт. Козацьке вул.Комарова, 66 в порядку спадкування за законом після померлої 26.05.2009 року ОСОБА_4
Позивач в судовому засіданні позов підтримала, просила його задовольнити по вищезазначеним обставинам. Також зазначила, що її батьки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 тривалий час проживали без реєстрації шлюбу. В той період у них народився син ОСОБА_5 та донька на даний час ОСОБА_1 В 1975 році батьки зареєстрували свій шлюб, але діти так і залишилися на прізвищі матері. В 1994 році ОСОБА_5 помер. Його син ОСОБА_2 із дружиною до 2005 року проживали із батьками позивача. Потім вони поїхали. Коли помер ОСОБА_3, дружина відповідача приїжджала на похорон, однак після того ОСОБА_1 втратила звязок із племінником, до теперішнього часу вона не знає, де проживає ОСОБА_2 Про смерть ОСОБА_4 вона відповідача не повідомляла. Весь цей час будинок батьків стоїть порожній, руйнується. ОСОБА_1 проживає в м.Бериславі та не може за ним доглядати. В 2016 році вона звернулася до нотаріуса із заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину, однак отримала відмову, так як за життя ОСОБА_3 не отримав правовстановлюючий документ на будинок.
Відповідач в судове засідання не зявився, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, про що свідчать поштові повідомлення. Причину своєї неявки не повідомив. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України.
Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні ним правовідносини.
ОСОБА_6 є матірю ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження серії ЯО №101971 (а.с.15).
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, 11.07.1975 року зареєструвала шлюб із ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, про що свідчить свідоцтво про укладення шлюбу серії І-КГ № 278978 (а.с.17).
ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, 11.01.1980 року зареєструвала шлюб із ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_4, про що свідчить свідоцтво про укладення шлюбу серії І-КГ № 334689 (а.с.16).
Відповідно до свідоцтва про смерть серії 1-КГ № 049460, ОСОБА_3 помер 16.05.2007 року, про що складено відповідний актовий запис № 30 (а.с.7).
З довідки виконавчого комітету Козацької селищної ради Бериславського району Херсонської області № 1129 від 27.05.2016 року вбачається, що ОСОБА_3 з 09.02.1973 року і по день смерті, 16.05.2007 року, був зареєстрований і проживав за адресою ІНФОРМАЦІЯ_5. За даною адресою на день його смерті були зареєстровані ОСОБА_4, ОСОБА_2 та ОСОБА_9 (а.с.32).
Згідно із витягом з рішення виконавчого комітету Козацької селищної ради Бериславського району Херсонської області № 105 від 22.09.2011 року, за померлим ОСОБА_3 визнано право власності на житловий будинок загальною площею 73,1 кв.м., житловою площею 36,5 кв.м. 1970 року забудови, згідно паспорту забудови житлового будинку, та на раніше побудовані - прибудову до будинку розміром 6,75х3,20 м, прибудову до будинку 3,25х3,20 м, гараж розміром 4,00х6,80 м, літню кухню розміром 5,70х3,70 м, прибудову до літньої кухні розміром 2,80х2,00 м, сарай розміром 5,25х2,90 м, туалет розміром1,20х1,20 м. в смт. Козацькому по вул.Комарова, 66 (а.с.8-9).
Відповідно до свідоцтва про смерть серії 1-КГ № 092048, ОСОБА_4 померла 26.05.2009 року, про що складено відповідний актовий запис № 23 (а.с.6).
ОСОБА_2 з 11.07.1989 року по теперішній час (а отже, і на день смерті ОСОБА_4М.) зареєстрований за адресою ІНФОРМАЦІЯ_6, про що свідчать лист Бериславського районного сектору УДМС України в Херсонській області № 15/2193 від 30.08.2015 року та адресна довідка від 03.09.2016 року (а.с.23-24).
З довідки КП «Херсонське бюро технічної інвентаризації» ХОР № 442 від 28.04.2016 року вбачається, що право власності на нерухоме майно за адресою Херсонська область Бериславський район смт. Козацьке вул.Комарова, 66 не зареєстровано (а.с.11).
Згідно із технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок № 66 по вул.Комарова в смт. Козацьке від 28.04.2016 року, житловий будинок, господарські будівлі та споруди були побудовані у період з 1970 до 1988 року (а.с.12-14).
Відповідно до листа Бериславської державної нотаріальної контори № 662/02-14 від 08.07.2016 року, за заявою ОСОБА_1 була заведена спадкова справа № 515/2009 до майна померлої 26.05.2009 року ОСОБА_4, яка на час смерті проживала в житловому будинку в смт. Козацьке Бериславського району Херсонської області по вул.Комарова, 66, який належав ОСОБА_3, померлому 16.05.2007 року, спадкоємцем якого за законом була його дружина ОСОБА_4, яка прийняла спадщину, але не оформила своїх спадкових прав. Іншим спадкоємцем за законом є онук померлої ОСОБА_2, батько якого ОСОБА_5 помер 19.05.1994 року. ОСОБА_2 спадщину прийняв в установлений законом строк, так як зареєстрований з померлою за однією адресою. У зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документа на відповідний житловий будинок нотаріусом було відмовлено у видачі ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину та рекомендовано звернутися до суду для визнання права власності на ? частину вищезазначеного житлового будинку (а.с.5).
Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Статтею 392 ЦК України визначено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Відповідно до ст. ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
За вимогами ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Згідно із ч.1 ст.1266 ЦК України, внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини
Відповідно до ч.1 ст. 1267 ЦК України, частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними.
Частиною 3 ст. 1268 ЦК передбачається, що тільки спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Статтею 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.
Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень.
Згідно зі ст. 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.
Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого прав, а не підставою його виникнення (постанова Верховного Суду України від 13 червня 2012 року № 6-54цс12).
Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони, та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, згідно з частиною першою та частиною другою статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.
Так, вперше на законодавчому рівні було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об'єктів будівництва постановою Кабінету Міністрів України від 5 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів державного замовлення» (втратила чинність). Тобто до 5 серпня 1992 року не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності.
На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 у 19851988 роках сільськими, селищними, районними радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали.
З аналізу положень Конституції України та Цивільного кодексу України вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 5 серпня 1992 року, при набутті права власності на такі об'єкти (лист Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 1 вересня 2011 року № 40-12-2409 «Щодо прийняття в експлуатацію об'єктів, закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року»).
До 19 січня 1996 року згідно Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої 31.01.1966 року Міністерством комунального господарства УРСР і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5, зареєстрованого в Міністерстві Юстиції 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами), не підлягали реєстрації будинки та домоволодіння, розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але не приєднані до них.
Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації (лист Державної архітектурно-будівельної інспекція України від 30 липня 2012, № 40-19-5376 «Щодо порядку прийняття в експлуатацію самовільно побудованого садового будинку і розмірів штрафів»).
Обов'язок власників забезпечити державну реєстрацію прав власності на всі без винятку об'єкти нерухомості введена лише з 29.06.1998 року, тобто з набранням чинності Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, які перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затверджена наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики від 09.06.1998 року № 121.
Відповідно до ст.ст.25, 30, 346 ЦК України, листа Міністерства юстиції України №19-32/319, від 21.02.2005 року, якщо у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не проводилась і правовстановлюючий документ відсутній, питання про визначення належності цього майна попередньому власнику та наступному власнику (спадкоємцю) повинно вирішуватися у судовому порядку.
Згідно додатку 3 «Тимчасового положення про порядок реєстрації права власності на нерухоме майно», рішення суду є правовстановлюючим документом, на основі якого може бути проведена реєстрація права власності на нерухоме майно.
Зважаючи на відмову нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину, іншого шляху окрім звернення до суду за захистом порушеного права у позивача немає та вона правильно у розумінні ст.16 ЦК України обрала спосіб захисту порушеного права.
На підставі наявних у справі доказів судом встановлено, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою смт.Козацьке вул.Комарова, 66 був збудований у період з 1970 року по 1988 рік, що підтверджується технічним паспортом на зазначений будинок. Отже, померлий ОСОБА_3 у відповідності до чинного на той час законодавства набув право власності на зазначене нерухоме майно, що також підтверджується витягом з рішення виконавчого комітету Козацької селищної ради Бериславського району Херсонської області № 105 від 22.09.2011 року.
Оскільки ОСОБА_3 не був офіційно визнаний батьком померлого ОСОБА_5 та ОСОБА_1, остання та ОСОБА_2 не вважалися його спадкоємцями за законом. В звязку з чим, після смерті 16.05.2007 року ОСОБА_3 будинок по вул.Комарова, 66 в смт.Козацькому перейшов у володіння його дружини ОСОБА_4, яка фактично прийняла спадщину після померлого, але не оформила своїх спадкових прав, що підтверджується довідкою виконавчого комітету Козацької селищної ради Бериславського району Херсонської області № 1129 від 27.05.2016 року та листом Бериславської державної нотаріальної контори № 662/02-14 від 08.07.2016 року.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є однією із спадкоємців першої черги після померлої 26.05.2009 року матері ОСОБА_4, у визначений законом строк звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, але отримати свідоцтво про право на спадщину не змогла через відсутність правовстановлюючого документа на спадкове майно, в звязку з чим, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що за нею необхідно визнати право власності на ? частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою смт.Козацьке вул.Комарова, 66.
Зважаючи на те, що в порядку ч.1 ст.1266, ч.3 ст.1268 ЦК ОСОБА_2 вважається таким, що прийняв спадщину, враховуючи, що відповідно до ч.5 ст.1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу її відкриття, а згідно із ст.41 Конституції України право власності є абсолютним правом, якого ніхто не може бути позбавлений, суд вважає необґрунтованими посилання позивача на те, що оскільки будинок руйнується, місце знаходження ОСОБА_2 їй не відомо, то необхідно визнати за нею право власності на весь будинок.
За таких обставин суд вважає, що позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 169, 209, 212-214, 224-226 ЦПК України, ст.ст. 328, 392, 1216-1218, 1261, 1266-1268, 1297 ЦК України, суд
Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою Херсонська область Бериславський район смт. Козацьке вул.Комарова, 66, в порядку спадкування за законом після померлої 26.05.2009 року ОСОБА_4.
В іншій частині позову відмовити за необґрунтованістю.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк, на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Позивач має право оскаржити заочне рішення протягом десяти днів з дня його проголошення, шляхом подання апеляційної скарги до апеляційного суду Херсонської області через Бериславський районний суд Херсонської області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення
Заочне рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку на апеляційне оскарження.
Суддя О.О.Корсаненкова