АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________
Справа № 677/419/15-ц
Провадження № 22-ц/792/134/16
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2016 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Апеляційного суду Хмельницької області

в складі :головуючого - судді Карпусь С.А.,

суддів: Федорової Н.О., Матковської Л.О.

при секретарі Бондарі О.В.

з участю: адвоката Киричука С.В..

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Красилівського районного суду від 23 листопада 2015 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності на житловий будинок з надвірними будівлями в порядку спадкування.

Заслухавши доповідача, пояснення учасника розгляду, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів

в с т а н о в и л а :

В лютому 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності на житловий будинок з надвірними будівлями в порядку спадкування. В обґрунтування позовних вимог зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_7 померла мати ОСОБА_5. Після її смерті відкрилась спадщина, яка складається з права на земельну частку пай, грошового вкладу та житлового будинку з надвірними будівлями, розташованими по АДРЕСА_2. За життя ОСОБА_5 склала заповіт, яким заповіла їй усе своє майно. На частину спадкового майна вона вже оформила спадкові права, проте державним нотаріусом Красилівської державної нотаріальної контори їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з надвірними будівлями через відсутність правовстановлюючих документів. ЇЇ рідні сестри ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є спадкоємцями першої черги після смерті матері. Неможливість належного оформлення спадщини породжує невизначеність у її правах як спадкоємця за заповітом, позбавляє можливості в повному обсязі володіти, користуватися та розпоряджатися спадщиною. У зв'язку з чим просила визнати за нею в порядку спадкування право власності на будинковолодіння АДРЕСА_2

__________________________________________________________________________Головуючий у першій інстанції -Красняк В.І. Провадження № 22-ц/792/134/16

Доповідач - Карпусь С.А. Категорія № 39

АДРЕСА_2, яке складається з житлового будинку (А-1) загальною площею 59,9 кв.м., житловою площею 45,6 кв.м, сараю (Б) та погребу (б).

Рішенням Красилівського районного суду від 23 листопада 2015 року позов задоволено частково. Визнано за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженкою с. Кульчини, Красилівського району Хмельницької області, ідентифікаційний НОМЕР_1, в порядку спадкування за заповітом після смерті матері ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_7, право власності на 5/9 частин будинковолодіння по АДРЕСА_2, що складається з житлового будинку (А1) загальною площею 59,9 кв.м., житловою площею 45,6 кв.м. та господарських будівель і споруд: сарай (Б), погріб (б). В решті позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 вважає рішення суду незаконним, просить його скасувати (змінити) в частині часткової відмови у задоволенні позову та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права. Довідка Кульчинівської сільської ради від 6.10.2015 року №211 ще не підтверджує того, що відповідачі вважаються такими, що здійснили дії по прийняттю спадщини і при цьому судом не дано оцінки заповіту на її ім'я. Судом не враховано роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, викладені у п.п. «в» п. 11 постанови №2 від 31.01.1992 року «Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні» та п.19 постанови №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування». Вважає помилковим висновок суду про те, що відповідачі набули право на обов'язкову частку у спадщині, адже останні з спадкодавцем на день його смерті не проживали, з письмовими заявами до нотаріуса про прийняття спадщини не звертались, тому вважаються такими, що не прийняли спадщину.

В запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посилаючись на законність та обґрунтованість судового рішення, просили відхилити апеляційну скаргу.

ОСОБА_3, ОСОБА_4 в судове засідання не з'явилися, будучи належним чином оповіщеними про розгляд справи. Від них надійшли письмові клопотання про розгляд справи у їх відсутності.

ОСОБА_2 в судове засідання не з'явилась, будучи повідомленою про розгляд справи в порядку ч.5 ст. 76 ЦПК України.

В засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_2 уточнив вимоги апеляційної скарги та просив скасувати рішення в частині часткової відмови у задоволенні позову та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

ЦК України набрав чинності з 1 січня 2004 року і застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності (частини 1,4,5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України).У разі відкриття спадщини раніше 1 січня 2004 року застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР 1963 року, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом, тощо.

Статтею 524 ЦК УРСР встановлено, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу (ст. 525 цього Кодексу).

Місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини (ст. 526 ЦК УРСР).

В силу ст. 527 ЦК УРСР спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті.

Частиною 1 ст. 534 ЦК УРСР передбачено, що кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_8 помер батько сторін ОСОБА_7, який проживав в АДРЕСА_1. Спадщину прийняла його дружина ОСОБА_5, залишившись проживати у цьому будинку, проте своїх спадкових прав не оформила. 12 жовтня 1990 року ОСОБА_5 склала заповіт на усе належне їй майно на користь дочки ОСОБА_2. ІНФОРМАЦІЯ_7 ОСОБА_5 померла, після чого відкрилась спадщина на спадкове майно, яке складалось з права на земельну частку (пай) розміром 2,82 в умовних кадастрових гектарах, грошового вкладу та будинковолодіння по АДРЕСА_2, що складається з житлового будинку (А-1) загальною площею 59,9 кв.м., житловою площею 45,6 кв.м. та господарських будівель і споруд - сарай (Б), погріб(б).

На підставі заповіту 28 лютого 2003 року ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на належне спадкодавцю майно, яке складається з права на земельну частку (пай) розміром 2,82 умовних кадастрових гектара без визначення меж частки у натурі, яка перебуває у колективній власності КСП «Поділля» с. Кульчини та грошового вкладу.

26 лютого 2015 року державний нотаріус Красилівської державної нотаріальної контори відмовила ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок у зв'язку з відсутністю документів, що посвідчують право власності батька ОСОБА_7 на вказаний житловий будинок.

Належність ОСОБА_7 житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, 1958-1960 років забудови підтверджується копіями технічного паспорта та архівного витягу із протоколу засідання виконкому Красилівської районної ради від 16 червня 1988 року, яким дозволено ОСОБА_7 оформити право особистої власності на житловий будинок.

Ці обставини визнаються сторонами.

Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями.

Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Згідно вимог ч.1 та ч.2 ст. 549 цього Кодексу визнається, що спадкоємець прийняв спадщину:

1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном;

2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

В силу ст. 535 ЦК УРСР неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов'язкова частка). При визначенні розміру обов'язкової частки враховується і вартість спадкового майна, що складається з предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку.

Судом встановлено, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_6 є рідними сестрами та дочками померлої ОСОБА_5.

На час відкриття спадщини ОСОБА_3 та ОСОБА_4 досягли пенсійного віку і мали статус непрацездатних громадян. Вони як непрацездатні діти спадкодавця мають право на обов'язкову частку у спадщині за заповітом.

Позивач ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 фактично вступили в управління спадковим майном, що підтверджується довідками Кульчинівської сільської ради №316, №362 від 17.08.2015 року та №211 від 06.10.2015 року, і в разі спадкування за законом кожній з них належало б по 1/3 частині у спадковому майні.

Давши належну оцінку дослідженим доказам в їх сукупності та правильно застосувавши норми матеріального права, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 прийняли спадщину після смерті матері і оскільки досягли пенсійного віку, то мають право на обов'язкову частку у спадщині, яка відповідно до положень ст. 535 ЦК УРСР кожній з них становить по 2/9 частині (2/3 від 1/3) житлового будинку з надвірними спорудами, а позивач набула право на 5/9 частини цього нерухомого майна. З цих підстав суд частково задовольнив позов ОСОБА_2.

Доводи апеляційної скарги не містять посилань на докази, які б спростовували висновки суду першої інстанції.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що довідки Кульчинівської сільської ради не є належними доказами підтвердження того, що відповідачі здійснили юридичні дії по прийняттю спадини, не ґрунтуються на законі.

Відповідно до п. 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18.06.1994 року, яка була чинною на час відкриття спадщини і вчинення дій по її прийняттю, зазначені довідки є підтвердженням факту вступу в управління та володіння спадковим майном. Такі документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин.

До 1 січня 2004 року дія положень ст. ст. 548, 549 ЦК УРСР поширювалась на спадкоємців як за заповітом, так і за законом, у тому числі на тих, що мають право на обов'язкову частку в спадщині.

Тому доводи апеляційної скарги про те, що спадкоємець, який має право на обов'язкову частку у спадщині та не проживав із спадкодавцем на день його смерті, лише тоді вважається таким, що прийняв її, якщо подав заяву про прийняття спадщини, суперечать наведеним вимогам закону та встановленим обставинам справи і не можуть бути прийняті до уваги.

Не спростовують висновків суду першої інстанції інші доводи апеляційної скарги, в тому числі щодо не врахування судом першої інстанції при вирішення спору роз'яснень, викладених в постановах Пленуму ВС України № 2 від 31.01.1992 року та № 7 від 30.05.2008 року.

Рішення суду ґрунтується на повно, всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 315, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Красилівського районного суду від 23 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуюча /підпис/ С.А. Карпусь

Суддя /підпис/ Н.О. Федорова

Суддя /підпис/ Л.О. Матковська

Згідно оригіналу: суддя апеляційного суду С.А. Карпусь