У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Леванчука А.О., МазурЛ.М., Нагорняка В.А.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання спільної сумісної власності на майно, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 10 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що з 20 травня 1989 року по 28 квітня 1992 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 У шлюбі у них народилися доньки: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2.

На підставі рішення суду від 28 квітня 1992 року шлюб між ним та ОСОБА_5 було розірвано, однак понад 15 років після розлучення, він перебував з відповідачкою у фактичних шлюбних відносинах. Вони вели спільне домашнє господарство, мали єдиний сімейний бюджет, виховували дітей. 25 квітня 2010 року ОСОБА_5 було видано державний акт на право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, яка розташована по АДРЕСА_1

Підставою видачі державного акта вказано рішення Великогеєвецької сільської ради 2 сесії 23 скликання від 10 серпня 1998 року та 26 сесії 5 скликання від 10 серпня 2009 року. Будинок був зведений за його та ОСОБА_5 спільні кошти, під час проживання разом у фактичних шлюбних відносинах.

Він вимушений звернутися до суду за визнанням спільною сумісною власністю літньої кухні, оскільки відповідач 18 березня 2013 року звернулася до суду із позовною заявою про усунення перешкод у здійсненні права власності на майно та відшкодування моральної шкоди, яким просила суд усунути їй перешкоди у здійсненні права власності шляхом виселення його зі спірної літньої кухні, яка фактично належить їм на праві спільної сумісної власності. Однак на даний час відсутні будь-які документи на цей об'єкт спільної сумісної власності, що стало підставою для звернення до суду із даним позовом.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 10 вересня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати ухвалені у справі судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, із ухваленням нового рішення у справі про задоволення його позову.

Вивчивши матеріали справи, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши матеріали справи та доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції вважає, що, ухвалюючи оскаржувані у справі судові рішення, суди першої та апеляційної інстанцій з дотриманням вимог ст. ст. 213, 214, 303, 315 ЦПК України правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню та дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_4 з огляду на безпідставність і недоведеність заявлених ним позовних вимог, оскільки відповідно до положень ст. 376 ЦК України спірне майно є самочинним будівництвом, право власності на нього не оформлено належним чином, а тому воно не підлягає поділу та визнанню права власності на його частку.

Такий висновок судів повністю узгоджується з вимогами закону та правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 18 листопада 2015 року, у справі № 6-388цс15.

Отже наведені в касаційній скарзі доводи заявника є необґрунтованими і правильність вищезазначених висновків судів не спростовують та не дають підстав для висновку про порушення судами норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи. За таких обставин рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду слід залишити без змін.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 10 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

А.О. Леванчук
Л.М. Мазур В.А. Нагорняк

Колегія суддів: