АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И[1]

15 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді: Мазурик О.Ф.,

суддів: Левенця Б.Б., Махлай Л.Д.,

секретаря: Синявського Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_2,

на заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 26 січня 2015 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа: Святошинський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві, про позбавлення права користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації місця проживання, -

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2014 року позивач, посилаючись на те, що в квартирі, яка належить йому на праві власності зареєстрована ОСОБА_1, яка не є членом його сім'ї, в квартирі не проживає і добровільно не знімається з реєстрації, звернувся до Святошинського районного суду м. Києва позовом, в якому просив позбавити ОСОБА_1 права користування жилим приміщенням та зняти з реєстраційного обліку.

Заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 26 січня 2015 року позов задоволено частково.

В задоволенні позовних вимог про позбавлення ОСОБА_1 права користування спірним жилим приміщенням відмовлено.

Зобов'язано третю особу у справі, а саме Святошинський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві зняти з реєстраційного обліку ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду в частині задоволення позовних вимог щодо зняття ОСОБА_1 з реєстраційного обліку, відповідач через свого представника звернулася до суду з апеляційною скаргою.

Посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, просила скасувати заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 26 січня 2015 року.

ОСОБА_1, належним чином повідомлена про день та час судового розгляду, в судове засідання не з'явилася, причину неявки суду не повідомила.

Від представника ОСОБА_1 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. Доказів поважної причини неявки в судове засідання до клопотання не долучено.

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечувала та просила відмовити в її задоволенні, посилаючись на те, що рішення є законним та обґрунтованим.

Третя особа Святошинський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи в судове засідання свого представника не направила. На адресу суду від заступника начальника ОСОБА_5 надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника Святошинського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві.

Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, що не з'явилися в судове засідання.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Згідно ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Глава 28 ЦК України визначає житло об'єктом права приватної власності.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до частини 1 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Окрім того, положеннями ст. 391 ЦК України регламентовано, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_1, в якій, станом на день видачі довідки Форми 3, долученої до позовної заяви, зареєстровані: ОСОБА_3 - власник, ОСОБА_6 - дружина, та ОСОБА_1

Комісією, у складі працівників ТОВ «Е.К.Комфорт-Майстер», проведено обстеження спірної квартири в присутності сусідів, за наслідками якого складено акт від 11.09.2014 року, затверджений директором ТОВ «Е.К.Комфорт-Майстер», в якому зазначено, що ОСОБА_1 у вищевказаній квартирі фактично не проживає.

Відмовивши у задоволенні позовних вимог про позбавлення ОСОБА_1 права користування спірним житловим приміщенням, яке належить позивачу на праві приватної власності, і в якому відповідачка зареєстрована, суд зобов'язав третю особу у справі зняти ОСОБА_1 з реєстраційного обліку.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог відповідачка оскаржила його в апеляційному порядку.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог позивачем не оскаржено, а тому, відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України апеляційним судом не перевірялося.

Задовольняючи позовні вимоги про зняття відповідача з реєстраційного обліку суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог в цій частині.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 213 ЦПК України, законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року (далі - Закон) зазначено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі:

заяви особи або її законного представника;

судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою;

свідоцтва про смерть;

паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку;

інших документів, які свідчать про припинення:

підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства;

підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту;

підстав на право користування житловим приміщенням.

Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 даного Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Тобто, Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачає попереднє звернення особи до органу реєстрації з відповідною заявою або наявності остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення).

Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України).

Така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11.

За обставин, коли судом першої інстанції відмовлено у задоволенні позовних вимог про позбавлення права користування спірним житловим приміщенням і позивачем рішення суду в цій частині не оскаржено, з урахуванням положень ч. 1 ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, що відповідно до ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції в частині зобов'язань третьої особи щодо зняття відповідача з реєстраційного обліку, з ухваленням нового про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст. 218, 303, 307, 308, 313-315, 317, 319, 325, 327 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_2, - задовольнити частково.

Заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 26 січня 2015 року в частині зобов'язання Святошинського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України зняти з реєстраційного обліку ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволені цих позовних вимог.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий:

Судді:

Справа № 759/17642/14-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/3188/2016

Головуючий у суді першої інстанції: Кривовяз А.П.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Мазурик О.Ф.