Справа № 307/2421/16-ц
Провадження № 2/307/1356/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 жовтня 2016 року Тячівський районний суд Закарпатської області в особі головуючого

судді Гримут В.І.

при секретарі Тиводар В.І.

з участю: позивачки ОСОБА_1

адвоката ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Тячів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Нересницького споживчого товариства про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на спадкове майно магазин «Продукти»,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулася у суд з вищевказаним позовом.

Посилається на те, що 27.02.2015 р. померла її баба ОСОБА_3, яка після смерті залишила заповіт, посвідчений секретарем Нересницької сільської ради 29.07.2009 р., яким заповіла їй все своє майно.

У склад спадщини входили житловий будинок та магазин «Продукти - 16» по вул. Крички у с. Нересниця.

У 1994 році ОСОБА_3 уклала з Нересницьким споживчим товариством договір купівлі-продажу магазину «Продукти - 16» по вул. Крички 9, у с. Нересниця, та сплатила за нього 1857300 купоно-карбованців. Відповідно до акту прийому-передачі вищевказаний магазин був переданий її бабі комісією ОСОБА_4

Після смерті ОСОБА_3, вона звернулася у Тячівську держнотконтору в межах шестимісячного строку, де отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на спадковий житловий будинок. Однак, у видачі свідоцтва на спадщину на магазин «Продукти» їй було відмовлено через відсутність у неї правовстановлюючих документів, що стверджується постановою державного нотаріуса ОСОБА_5

Відповідно до ст. 128 ЦК України (у ред. 1963 р.) право власності у покупця майна по договору виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачене законом або договором.

Таким чином, виникнення права власності на магазин згідно діючого на той час законодавства не повязувалось з державною реєстрацією.

ОСОБА_3 до 2009 року здійснювала реалізацію товарів у магазині «Продукти» по вул. Крички у с. Нересниця.

Після важкого захворювання та смерті баби зазначений магазин більше семи років зачинений і в ньому ніхто не здійснює торгівлю. Вона має намір знову відкрити магазин, але не може це зробити через відсутність правовстановлюючих документів.

На вказаний магазин претендує тільки вона, але у держнотконторі їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, тому вона змушена звернутися до суду за захистом своїх невизнаних прав та інтересів.

Позивачка та її адвокат у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві.

Голова Нересницького споживчого товариства ОСОБА_6 у судове засідання не зявився. Надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності та вказав, що позовні вимоги визнає повністю.

Розглянувши матеріали справи суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що 01.08.1994 р. між головою правління Нересницького споживчого товариства ОСОБА_7 та ОСОБА_3, яка померла 27.02.2015 р., було укладено договір купівлі-продажу магазину «Продукти».

Таким чином, вирішуючи питання про право власності на нерухомість, суд повинен застосувати законодавство, яке є чинним на час придбання нерухомого майна, а питання спадкування - на час відкриття спадщини.

Правовідносини з укладення вказаного договору купівлі-продажу виникли 01.08.1994 р., тому застосуванню до вказаних правовідносин підлягають норми Цивільного кодексу Української РСР від 18.07.1963 року.

Відповідно до ст. 42 ЦК УРСР угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній). Угода, для якої законом не встановлена певна форма, вважається також укладеною, якщо з поведінки особи видно її волю укласти угоду.

Згідно ст. 44 ЦК УРСР угоди державних, кооперативних та інших громадських організацій між собою і з громадянами, укладається в письмовій формі, крім випадків передбачених ст. 43 ЦК УРСР.

Статтею 47 ЦК УРСР визначено, що нотаріальне посвідчення угоди обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі.

ЦК УРСР передбачено обов'язок нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу лише жилого будинку (ст. 227 ЦК УРСР) та не передбачає такого обов'язку при купівлі-продажу нежитлового приміщення (будівлі).

Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до довідки Нересницького споживчого товариства Тячівської райспоживспілки № 18 від 28.09.2016 р., магазин «Продукти - 16», по вул. Крички у с. Нересниця, стояв на балансі Нересницького СТ до покупки його ОСОБА_3, яка придбала його 01.08.1994 р.

Згідно договору купівлі-продажу правління Нересницького споживчого товариства передає у власність ОСОБА_3, будинок-магазину «Продукти - 16», с. Нересниця, вул. Крички, № 19, а вона у свою чергу купує сплачує за придбане майно 1857300 купоно-карбованців.

Відповідно до ст. 128 ЦК УРСР право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

На виконання вищевказаної норми закону комісією у складі заступника голови правління Нересницького споживчого товариства ОСОБА_8, старшого бухгалтера ОСОБА_9, інженера-будівельника ОСОБА_10, старшого товарознавця ОСОБА_11 та старшого економіста ОСОБА_12 на основі постанови правління СТ від 03.10.1994 р. була проведена передача будинку магазину «Продукти - 16», с. Нересниця, вул. Крички, № 9, що стверджується актом прийому-передачі.

За таких обстави суд вважає, що при укладанні договору купівлі-продажу 1994 року магазину «Продукти - 16» були дотриманні норми чинного на той час законодавства, тому позовні вимоги про визнання договору дійсним є безпідставними та не підлягають задоволенню, так як вказаний договір ніким не оспорюється і крім того суд не може прийняти рішення про визнання прав особи яка померла.

Право власності на спірне нежитлове приміщення виникло у ОСОБА_3 з моменту фактичної передачі їй майна у порядку ст.ст. 128, 224 ЦК УРСР, що підтверджується актом прийому-передачі.

У своєму листі № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначив, що виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від їх державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію прав та їх обтяжень» права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.

Враховуючи, що станом на серпень 1994 р. питання державної реєстрації права власності нерухомого майна було врегульовано лише стосовно житлових будинків та споруд, а саме Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31.01.1966 р. (втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13.12.1995 р. № 56), то державна реєстрація нежитлових приміщень не передбачалася, право власності ОСОБА_3 на спірне нежитлове приміщення визнається дійсним відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію прав та їх обтяжень».

Отже, у судовому засіданні, встановлено, що магазин «Продукти - 16» по вул. Крички у с. Нересниця, у відповідності до діючого на той час законодавства належав ОСОБА_3 на праві приватної власності.

Згідно свідоцтва про смерть ОСОБА_3 померла 27.02.2015 р.

Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини, відповідно до статті 1218 ЦК України, входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

29.07.2009 р. ОСОБА_3 зробила заповітне розпорядження, за яким все майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде їй належати на день смерті і на що вона за законом матиме право заповіла ОСОБА_13 (після реєстрації шлюбу змінила своє дошлюбне прізвище на ОСОБА_1).

За змістом ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Даний заповіт не відмінений і не скасований.

Згідно положень статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобовязаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

04.08.2016 року позивачка звернулася у Тячівську держнотконтору про отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом, але через відсутність у неї правовстановлюючих документів, які підтверджують право власності ОСОБА_3 на будинок-магазин «Продукти - 16» по вул. Крички у с. Нересниця, їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

Відповідно до пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 р. свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Отже, виходячи з наведеного, позивачка позбавлена можливості отримати свідоцтво про право на спадщину на успадкований магазин у нотаріальному порядку.

На даний час на імя позивачки виготовлено технічний паспорт на будівлю магазину «Продукти - 16», що знаходиться у с. Нересниця, вул. Крички 9.

З журналу внутрішніх обмірів будівлі убачається, що загальна площа магазину «Продукти - 16» по вул. Крички у с. Нересниця, складає 26.8 м.кв.

Висновком про вартість обєкта оцінки стверджено, що станом на 19.08.2016 р. ринкова вартість магазину «Продукти - 16», загальною площею 26.8 м. кв., розташованого у с. Нересниця по вул. Крички, складає 43848 грв.

Відповідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

У відповідності до ч. 2 ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За таких обставин, враховуючи, що «Продукти - 16» по вул. Крички у с. Нересниця, був зареєстрований за спадкодавцем у встановленому законом порядку, ОСОБА_1 являється спадкоємицею за заповітом після смерті ОСОБА_3, прийняла спадщину шляхом подання заяви у нотаріальну контору, на спірне нерухоме майно відсутні правовстановлюючі документи які б дозволяли видати свідоцтво про спадщину, що перешкоджає позивачці оформити право власності на нього через нотаріальну контору, суд вважає за можливе позов задовольнити в частині визнання за позивачкою права власності на будинок.

Судові витрати слід покласти на позивачку.

Тому, керуючись ст.ст. 209, 213, 215 ЦПК України, ст.ст. 42, 44, 47, 128, 224, 227 ЦК УРСР в ред. 1963 р., ст.ст. 1216-1218, 1223, 1297 ЦК України в ред. 2003 р., суд

У Х В А Л И В:

Позов задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на спадкове майно - магазин «Продукти 16», розташований у с. Нересниця по вул. Крички 9.

В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Судові витрати покласти на позивачку.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Закарпатської області через Тячівський районний суд протягом 10 днів з дня його проголошення, а особою, яка брала участь у справі, але не була присутня у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Головуючий: Гримут В.І.