Справа № 464/8713/15-ц
пр.№ 2/464/27/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18.03.2016 Сихівський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Горбань О.Ю.,

при секретарі судових засідань ОСОБА_1

за участю:

представника позивача ОСОБА_2

відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4

представника відповідача ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням;

зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання, треті особи Львівське комунальне підприємство "Старий Сихів", Сихівський районний відділ Державної міграційної служби України у м.Львові,

встановив:

Позивач ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_7 про усунення перешкод у користуванні квартирою №45 по вул.Антонича, 10 у м.Львові шляхом передачі одного комплекту ключів від вхідних дверей помешкання. Крім того, просить зобовязати відповідача ОСОБА_7 не чинити йому перешкоди у користуванні вказаною квартирою у разі кожної наступної заміни замків вхідних дверей та надати один комплект ключів від вхідних дверей та зобовязати відповідача ОСОБА_4 визначити одну окрему кімнату, призначену для його користування у вказаній квартирі.

Мотивує позов тим, що під час шлюбу з відповідачем ОСОБА_7 за спільні кошти придбали 3-х кімнатну квартиру АДРЕСА_1. При оформленні договору купівлі-продажу вказаної квартири вирішили вказати покупцем сина ОСОБА_4, який є на даний час власником помешкання. З часу придбання даної квартири у 2002-2003 роках він разом з відповідачами спільно проживали у помешканні та зареєстрували місце проживання. Згодом їх син ОСОБА_4 одружився і переїхав проживати до дружини, а він разом з відповідачкою продовжував проживати у спірній квартирі. 29.04.2015 рішенням Сихівського районного суду м.Львова шлюб з відповідачкою розірвано, незважаючи на продовження спільного проживання у квартирі за місцем реєстрації. У квітні 2015 року його колишня дружина - відповідач ОСОБА_7 замінила замки від вхідних дверей, відмовляється надати йому комплект ключів, у звязку з чим з квітня по вересень 2015 року позивач не може зайти до квартири, а на дзвінки і прохання відчинити двері відповідач не реагує. Просить в судовому порядку позов задоволити, усунути перешкоди, які чинить йому колишня дружина і врахувати, що він не має іншого житла, крім зареєстрованого, змушений тимчасово проживати у друзів.

Відповідач ОСОБА_4 звернувся із зустрічним позовом, в якому просить визнати ОСОБА_6 таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою №45 по вул.Антонича, 10 у м.Львові та примусово зняти його з реєстраційного обліку.

Зустрічні вимоги мотивує тим, що є власником квартири АДРЕСА_1. В зазначеній квартирі зареєстровані його батьки, але з 2005 року його батько ОСОБА_6 за зазначеною адресою не проживає, його особисті речі в квартирі відсутні. В свою чергу він вимушений сплачувати комунальні послуги, тому звернувся до суду за захистом своїх прав.

В судовому засіданні позивач за первісним позовом вимоги первісного позову підтримав, з підстав, викладених у фабулі первісного позову. Вимоги зустрічного позову заперечив, покликаючись на їх безпідставність. Просить первісний позов задовольнити. Вказав на те, що спірна квартира є його єдиним житлом, інтересу до неї він не втратив, користуватися квартирою не може із-за того, що колишня дружина змінила замки в квартирі, не впускає його до житла, тоді як за згодою сина можливо повноцінно проживати спільно з колишньою дружиною в різних кімнатах 3-х кімнатної квартири. Взадоволенні зустрічного позову просить відмовити. В останнє судове засідання позивач не прибув. Суд з врахуванням думки учасників процесу вважає за можливе розглянути справу у його відсутності.

Представник позивача ОСОБА_2, який діє на підставі довіреності (а.с.9) в судовому засіданні первісний позов підтримав, вважає, що є доведеними обставини, що спірне помешкання придбане за кошти позивача, який постійно проживав у спірній квартирі, в якій залишились особисті речі ОСОБА_6, зокрема, нагороди. У задоволенні зустрічного позову просить відмовити за безпідставністю, оскільки жодними допустимим доказами не доведено факт непроживання ОСОБА_6 у спірній квартирі понад рік, позивач не має іншого житла і будучи учасником бойових дій, позбавлений можливості проживати у квартирі, в якій зареєстрований.

Відповідач ОСОБА_7 в судовому засіданні первісний позов не визнала. Пояснила, що за спільною згодою з ОСОБА_6 спірне помешкання було оформлено на їх спільного сина. В подальшому позивач за первісним позовом через погіршення стосунків у 2005 році залишив квартиру, обрав місцем проживання інше місце, проживає з іншою жінкою, з якою створив повноцінну сім'ю, доровільно забрав свої особисті речі і самоусунувся від несення будь-яких витрат, в тому числі повязаних з утриманням квартири. Наполягає, що спільне проживання в одній квартирі з колишнім чоловіком є неможливе у звязку з постійними конфліктами. Наполягає, що вселення позивача, який більше десяти років тому створив фактично іншу сімю, не цікавився нічим, крім особистих питань, у квартиру її сина призведе до негативних наслідків. Вказала, що її колишній чоловік був забезпечений житлом, пішов добровільно з помешкання, в якому вона проживає. В задоволенні первісного позову просить відмовити, підтримала зустрічний позов.

Відповідач ОСОБА_4 в судовому засіданні вимоги первісного позову заперечив, вимоги зустрічного позову підтримав. Додатково пояснив, що його батько ще у 2005 році самостійно прийняв рішення і залишив спірну квартиру, забрав особисті речі, тривалий час проживав у цивільному шлюбі в іншому населеному пункті. Вказав, що як власник помешкання дозволив проживати у помешканні своїй матері ОСОБА_7 і вважає неможливим її спільне проживання з батьком, з огляду на тривале проживання останнього з іншою жінкою.

Треті особи явку своїх представників в судове засідання не забезпечили, повідомлялись належно. Враховуючи думку осіб, що зявилися, суд вважає за можливе розглядати справу без їх участі.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані у ній докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст.215 ЦПК України, заслухавши пояснення учасників процесу, суд приходить до наступного.

Судом зясовано, що власником квартири АДРЕСА_1 є відповідач ОСОБА_4 з 1996 року. Зазначене підтверджується копією реєстраційного посвідчення (а.с.40)

З довідки з місця проживання про склад сімї і прописки вбачається, що у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровано 3 - є осіб - позивач за первісним позовом та відповідачі. (а.с.36)

З копії рішення Сихівського районного суду м.Львова від 29.04.2015 вбачається, що шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 розірвано (а.с.7)

Позивач за первісним позовом, будучи наділений правом подання доказів, в порядку ч. 1 ст.60 ЦПК України не подав жодного належного та допустимого доказу, який би вказував на підставність та обгрунтованість його вимог, не переконав суд у своїй правоті та не довів обставини, на які посилається в обґрунтування своїх вимог.

Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Пленум Верховного Суду України в п.10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" роз'яснив судам, що у справах цієї категорії необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк.

Судовим розглядом встановлено, що ні позивач ОСОБА_6, ні відповідач ОСОБА_7 не є власниками спірної квартири. Крім того, позивач не зазначив суду доказів про наявність у спірній квартирі його особистого майна, тоді як із 2005 року не проживає у спірній квартирі, з 2015 року шлюб з матірю відповідача, власника помешкання, розірвано.

Позивач звертаючись до суду з позовом про усунення перешкод просить зобов'язати відповідача ОСОБА_7 надати йому ключі, тоді як встановлено, що остання не є власником житла, останній не причетний до заміни замків. Вказане не оспорюється самим позивачем. Наведене свідчить про те, що позивачем невірно обраний спосіб захисту права.

Невірно обраний спосіб захисту порушеного права є підставою для відмови в задоволенні пред'явлених вимог, а тому суд приходить до висновку про відмову у задоволенні первісного позову.

Що стосується зустрічних позовних вимог, слід зазначити наступне.

Згідно ст.317 ЦК України власнику належать права володіння, користування та розпоряджання свої майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно із вимогами ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 391 цього Кодексу визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання майном.

Частиною 1 ст.383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Частиною 1 ст.321 ЦК України закріплено непорушність права власності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Конституцією України (ст.41) та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 відповідно до Закону України №475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№2,4,7,11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Тим самим, чинне законодавство, гарантуючи захист права власності, надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Серед прав власника житлового будинку (квартири), які визначені ст.383 ЦК України, ст.150 ЖК УРСР, передбачено право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Відповідно до ст. 156 ЖК Української РСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

У відповідності до ч.2 ст.405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Отже, аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім'ї власника квартири користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно, а права членів сім'ї власника квартири на об'єкт власності є похідними від прав самого власника.

При цьому, визначаючи підстави для втрати права користування житлом, законодавець пов'язував їх із строком, протягом якого наймач відсутній в житлі, і поважністю причин відсутності.

З актів, складених комісією ЛКП «Старий Сихів» від 25.09.2015, 26.06.2015, 30.03.2015 вбачається, що ОСОБА_6, будучи зареєстрований з 2000 року не проживає у ІНФОРМАЦІЯ_1 з 2005 року. (а.с.с37,38,39) Факт не проживання позивача за зустрічним позовом більше 10 років у вказаному помешканні без поважних причин визнається ОСОБА_6

У ч. 1 ст.61 ЦПК України зазначено, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

З письмових пояснень ОСОБА_8 вбачається, що працюючи вчителем початкових класів Миколаївської НВК надавала уроки в домашніх умовах учениці, де за місцем її проживання на правах господаря з 2005 по 2008 роки знаходився ОСОБА_6

Отже, судом встановлено, що позивач за первісним позовом добровільно залишив спірне помешкання, забрав особисті речі, проживав у ІНФОРМАЦІЯ_2, протягом тривалого часу не несе обов'язків, пов'язаних з договором найму житла, не сплачує квартирну плату та комунальні платежі. Судом також встановлено, що договір про користування спірною квартирою між сторонами не укладався. Покликання представника позивача на ту обставину, що відповідачі при сплаті комунальних платежів користуються пільгами ОСОБА_6 не беруться судом до уваги, оскільки ці пільги не є витратами по житлу.

Обґрунтовуючи поважність причин тимчасової відсутності в спірній квартирі, відповідач за зустрічним позовом не надав жодних переконливих доказів. Посилання представника позивача за первісним позовом на те, що ОСОБА_6 надає можливість користуватись його пільгами при оплаті житлово-комунальних послуг, не втратив інтерес до помешкання, зберігає в спірній квартирі нагороди - також не підтверджено належними і допустимими доказами і не може свідчити про поважність причин відсутності ОСОБА_6 у спірній квартирі.

На думку суду, реєстрація відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_6 порушує права ОСОБА_4 як власника, створює останньому певні незручності. Таким чином, суд прийшов до висновку, що зустрічний позов в частині визнання ОСОБА_6 таким, що втратив право на користування квартирою №45 по вул. Антонича, 10 у м. Львові підлягає до задоволення.

Що стосується решти зустрічних позовних вимог, то в цій частині їх слід залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація - внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання та місця перебування особи здійснюється відповідним органом спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації (далі - орган реєстрації) в Автономній Республіці Крим, областях, містах, районах, районах у містах, а також у містах Києві та Севастополі.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Суд не є органом реєстрації та може здійснювати реєстрацію чи зняття з реєстрації місця проживання, вносити відповідні відомості до паспортних документів та реєстраційного обліку. Відтак не підлягає до задоволення зустрічна позовна вимога про примусове зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_6 В разі набрання законної сили рішенням суду про визнання ОСОБА_6 таким, що втратив право на проживання у квартирі буде підставою для зняття його з реєстрації у такій квартирі. Лише невиконання такого рішення Сихівським районним відділом Державної міграційної служби України буде підставою для зобовязання вчинити дії.

Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для часткового задоволення зустрічного позову, оскільки в судовому засіданні знайшли підтвердження доводи позивача за зустрічним позовом про те, що ОСОБА_6 понад 10 років не проживає в його помешканні без поважних причин, не користується житлом, не веде спільне господарство з власником житла, не цікавиться житлом, не несе витрати, пов'язані з оплатою за житло, забрав особисті речі ще у 2005 році, однак добровільно з реєстрації не знявся, чим створює власнику помешкання перешкоди в розпорядженні його майном.

На підставі ст.319, 321, 383, 405 ЦК України керуючись ст.ст. 10, 57-60, 212- 215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням залишити без задоволення.

Зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_6 задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, таким, що втратив право користування квартирою №45 по вул.Антонича, 10 у м.Львові.

Решту зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 про зняття з реєстрації за місцем проживання - залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення до апеляційного суду Львівської області через Сихівський районний суд м.Львова.

Суддя: О.Ю.Горбань