АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/542/16 Головуючий суддя І інстанції Бабкова Т. В.
Справа № 645/5554/15-ц Суддя доповідач Пономаренко Ю.А.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - судді : Пономаренко Ю.А.,

суддів колегії : Шевченко Н.Ф.,

Івах А.П.,

за участю секретаря: Каплоух Н.Б.,

заслухавши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою Харківської міської ради на заочне рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 10 липня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Харківської міської ради, Фрунзенського РВ у м.Харкові Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про визнання права користування житловим приміщенням, реєстрацію місця проживання особи,

В С Т А Н О В И Л А :

У червні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Харківської міської ради, Фрунзенського РВ у м. Харкові Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про визнання права користування житловим приміщенням, реєстрацію місця проживання особи.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що спірне житлове приміщення є однокімнатна ізольована квартира, яка відповідно до ордеру №757 серії «е», виданого на підставі рішення виконкому Фрунзенської ради народних депутатів від 27.03.1992 року, надавалося ОСОБА_4 на склад сім'ї - одна людина. В 1998р. позивач познайомився із ОСОБА_4, в них склалися добрі стосунки, вони утворили сім'ю, у зв'язку із чим ОСОБА_3 оселився в квартирі ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1. ІНФОРМАЦІЯ_4. ОСОБА_4 померла. Позивач зазначає, що іншого житла він не має, квартира АДРЕСА_2 є єдиним його житлом, право на приватизацію він жодного разу не використовував, реєстрації місця проживання в іншому місці не має і тому просив визнати за ним право користування цією квартирою.

Заочним рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 10 липня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено. Визнано за ОСОБА_3 право користування жилим приміщенням - однокімнатною ізольованою квартирою АДРЕСА_1, житловою площею 19,88кв.м. Зобов'язано Фрунзенський РВ у м.Харкові Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області зареєструвати ОСОБА_3, за адресою проживання АДРЕСА_1

Не погодившись з вказаним рішенням суду 1 інстанції Харківська міська рада звернулася з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що заочне рішення є незаконним та необґрунтованим та постановленим з порушенням норм матеріального та процесуального права. В своїй апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду та постановити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити.

ОСОБА_3 в судові засідання не з'являється, повістки на своє ім'я не отримує. Як особа, що звернулася до суду з позовом, розглядом справи в апеляційному порядку не цікавиться, що свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у справі та своїх процесуальних прав.

За вимогами ч.3 ст.27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

Виходячи з вимог ч.3 ст.27 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання своїми процесуальними правами, положення ст. 3031 ЦПК України щодо строків розгляду справи в апеляційному порядку та ст.67 того ж кодексу щодо строків процесуальних дій, а також керуючись вимогами ч.2 ст.305 ЦПК України, судова колегія визнала неявку сторін в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, відповідно до ст.303 ЦПК України перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з постановленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог з наступних підстав.

Відповідно до п.4 ч.1, ч.2 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального права, коли не застосований закон, який підлягав застосуванню.

Суд першої інстанції, розглядаючи справу та задовольняючи позовні вимоги щодо визнання за позивачем права користування спірною квартирою виходив з того, що ОСОБА_3 вселився в зазначену квартиру у 1998р. зі згоди ОСОБА_4 у якості члена її сім'ї і постійно мешкає по цей час.

Однак, такі висновки районного суду порушують норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно ст. 213 Цивільного процесуального кодексу України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх і вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що відповідно до ордеру №757 серії «е», виданого 27.03.1992р. на підставі рішення №12 виконкому Фрунзенської ради народних депутатів, однокімнатна ізольована квартира житловою площею 19,88 кв.м, була надана ОСОБА_4 на склад сім'ї - одна особа ОСОБА_4

Відповідно до довідки Комунального підприємства «Жилкомсервіс» від 16.06.2015р. в квартирі АДРЕСА_3 була зареєстрована ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, з 29.04.1992р. по день смерті, що сталася ІНФОРМАЦІЯ_4., знята з реєстраційного обліку 08.05.2015р., квартира не приватизована, інші особи в квартирі не зареєстровані.

Позивач, обґрунтовуючи позов посилався на те, що він вселився в дану квартиру в 1998р. для постійного проживання за згоди ОСОБА_4 на правах члена родини, інших зареєстрованих та проживаючих осіб у цій квартирі не було, сама ОСОБА_4 на той час була розлученою, дітей та сім'ї не мала. Разом із ОСОБА_4 вони облаштовували житло, дбали один про одного, вели спільне господарство та сімейний бюджет. За таких обставин, квартира АДРЕСА_2 починаючи з 1998р. стала для ОСОБА_3 єдиним його житлом, право на приватизацію він жодного разу не використовував, реєстрації місця проживання в іншому місці не має. Напередодні смерті ОСОБА_4 нетривалий час хворіла, допомогу та турботу їй надавав позивач, її похованням також займався він.

Посилаючись на ці пояснення, керуючись ст.64 ЖК України суд 1 інстанції вважав позов обґрунтований та доведений і тому задовольнив позов, при цьому поклавши в основу свого рішення лише показання свідків, оскільки інших доказів позивачем не надано.

Між тим, колегія суддів не може вважати дане судове рішення обґрунтованим, таким, що відповідає фактичним обставинам справи та законодавству України, оскільки судом не було виконано вимог ст.213 Цивільного процесуального кодексу України щодо повного і всебічного з'ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами.

Згідно п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі.

Відповідно до ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце проживання - це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад 6 місяців на рік.

Згідно ст. 6 вказаного вище закону, громадянин України зобов'язаний протягом 10 днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання.

Позивачем зазначена вимога законодавства виконана за життя квартиронаймача не була.

Як вбачається із довідки з місця проживання про склад сім'ї та прописку №3513 від 07.08.15 року, ОСОБА_3 не зареєстрований в АДРЕСА_1, хоча ОСОБА_4 мала законне право зареєструвати позивача за вказаною адресою.

Як передбачено ст.64 ЖК України, член сім'ї наймача, що проживає з ним сумісно, користується нарівні з наймачем всіма правами і несе усі обов'язки, що випливають з договору найму житлового приміщення. У відповідності зі ст.65 ЖК України наймач має право на вселення у житло, яке займає, дружину та інших осіб. Особи які вселилися в жиле приміщення в якості члена сім'ї наймача, набувають рівні з останніми членами сім'ї право користування житловим приміщенням.

Згідно з п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Виходячи з вказаного роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, якщо не дотриманий встановлений законодавством порядок вселення члена сім'ї наймача, то в суду не було підстав для задоволення позовних вимог.

Між тим, колегія суддів вважає, що посилання на той факт, що позивач та ОСОБА_4 вели спільне господарство та мали сімейний бюджет не доведено, не підтверджено документально. Відсутні будь-які докази постійного проживання позивача у спірному жилому приміщенні, ведення з наймачем спільного господарства, тобто докази, що позивач був членом сім'ї наймача. Отже судове рішення ґрунтується на припущеннях.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що ОСОБА_3 не надав до суду доказів про наявність письмової згоди всіх членів сім'ї наймача на вселення до квартири АДРЕСА_2, а також у справі відсутні письмові докази постійного проживання ОСОБА_3 у спірному жилому приміщенні, ведення з наймачем спільного господарства, тобто докази, що позивач був членом сім'ї наймача.

В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того факту, що наймач АДРЕСА_4 дала хоча б усну згоду на вселення ОСОБА_3 до спірної квартири.

Відповідно до статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В супереч наведеному, позивач не надав жодних доказів створення сім'ї з наймачем спірної квартири, сумісного проживання з ОСОБА_4, а також відсутності у позивача іншого житла.

Крім того, всупереч твердженням позивача щодо ведення спільного бюджету із наймачем, згідно довідки про нарахування та сплату житлово-комунальних послуг заборгованість за вказані послуги у квартирі АДРЕСА_1 станом на 01.09.2015 становила 5195,6 грн.

Аналізуючи всі надані до справи докази у сукупності, колегія суддів вважає, що суд не мав підстав зробити висновок про те, що ОСОБА_3 дійсно постійно мешкав у спірній квартирі, мав із ОСОБА_4 спільне господарство, вели спільний бюджет, а також, що позивач вселився до спірної квартири зі згоди ОСОБА_4 та проживав в якості члена сім'ї.

При цьому колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що визнаючи за ОСОБА_3 право користування жилим приміщенням суд своїм рішенням порушив права Харківської міської ради, як власника майна.

З підстав наведеного, судова колегія, відповідно до п.п.3,4 ч.1 ст.309 ЦПК України скасовує рішення суду та відмовляє в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 304, п.1ч.1ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317,319 ЦПК України, судова колегія, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу Харківської міської ради задовольнити.

Заочне рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 10 липня 2015 року скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Харківської міської ради, Фрунзенського РВ у м. Харкові Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про визнання права користування житловим приміщенням, реєстрацію місця проживання особи відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили негайно з моменту проголошення.

Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий -

Судді -