АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1524/16 Справа № 201/9174/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Антонюк О. А. Доповідач - Демченко Е.Л.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Волошина М.П., Куценко Т.Р.

при секретарі - Синенко Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 07 грудня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання дій неправомірними та заборону стягнення грошових коштів,-

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з уточненим позовом до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») про визнання дій неправомірними та заборону стягнення грошових коштів, мотивуючи тим, що 02 лютого 2007 року між ним та відповідачем було укладено кредитний договір №DN1RRX08010304 за умовами якого йому було надано кредитні кошти в розмірі 2.071 грн.20 коп. зі сплатою відсотків у розмірі 1,0% на місяці на суму залишку заборгованості, з кінцевим терміном повернення 02 лютого 2008 року.

Вказував, що надані йому кредитні кошти він погасив в повному обсязі 18 червня 2008 року та заборгованості не має.

Зазначав, що в 2014 році спочатку усно, а потім і письмово від банку довідався, що в нього є заборгованість за кредитом (855 грн.18 коп. - основний борг) і на неї нараховано штрафні санкції (відсотки і штрафні санкції - 36.327 грн.40 коп.), яку банк буде списувати з його картки автоматично, без його на те згоди.

Посилаючись на те, що кредит повністю погашений, а отже будь-яке списання його грошових коштів є незаконним, неправомірним та таким, що порушує його права, а тому просив суд визнати дії відповідача про нарахування простроченої заборгованості неправомірними та заборонити банку утримувати суми з будь-яких рахунків, відкритих на його ім'я.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 07 грудня 2015 року позов ОСОБА_2 залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 07 грудня 2015 року та задовольнити його позовні вимоги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а рішення змінити в частині обґрунтування підстав відмови в задоволенні позовних вимог з наступних підстав.

За ч.1 ст.3, ч.1 ст.11 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості (ст.10 ЦПК України).

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір (ст.60 ЦПК України).

Статтею 14 ЦК України визначено, що цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Поряд із засобами заохочення, виконання цивільних обов'язків забезпечується відповідальністю, яка встановлена договором або актом цивільного законодавства. Будь-яка особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї.

Згідно ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно положень ст.ст.526,527,530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Судом встановлено, і це підтверджується матеріалами справи, що між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ПАТ КБ «ПриватБанк» 02 лютого 2007 року укладено кредитний договір №DN1RRX08010304, відповідно до умов якого позивач 02 лютого 2007 року отримав кредит у розмірі 2.071 грн.20 коп. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1.0% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 02 лютого 2008 року.

З переписки, яка велась між позивачем і відповідачем та міститься в матеріалах справи, вбачається, що у ОСОБА_2 є заборгованість за кредитом.

В судовому засіданні також встановлено, що ПАТ КБ «ПриватБанк» з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором не звертався.

Позивач зазначав, що банк повідомив про списання з його картки вказаного боргу автоматично, без його згоди для погашення заборгованості по кредиту, однак даний факт не підтверджується жодним листом ПАТ КБ «ПриватБанк», адресованим позивачу (а.с.7,8,9,37).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, районний суд виходив з того, що вони необґрунтовані, оскільки банк має повне право на автоматичне списання боргу, яке було передбачене сторонами в Умовах та правилах надання банківських послуг.

Крім того, зазначив в оскаржуваному рішенні, що оскільки позивач прострочив сплату за кредитним договором банк скористався обумовленим договором правом погасити кредит шляхом договірного списання коштів з іншого рахунку клієнта.

Однак колегія суддів вважає, що з таким обґрунтуванням підстав відмови ОСОБА_2 в задоволенні його позовних вимог погодитися не можна, оскільки вони не відповідають обставинам справи виходячи з наступного.

Районний суд не звернув уваги на те, що Умови та Правила надання банківських послуг не були підписані ОСОБА_2, а тому не можуть бути враховані при вирішенні даної справи.

Процесуальними нормами встановлено, як право на участь у доказуванні (ст.27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, оскільки справа розглядається не в порядку окремого провадження, а позовного, де діє принцип диспозитивності, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу

Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а частиною 1 ст.11 ЦПК України встановлює, що суд розглядає справу за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Згідно до вимог із ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Позивачем не доведено порушення банком його прав, оскільки не надано належних та допустимих доказів стосовно того, що банк нарахував прострочену заборгованість та проводив будь-які списання з його рахунків.

На підставі викладеного колегія суддів приходить до висновку, що відсутні правові підстави для задоволення позову ОСОБА_2

Посилання в оскаржуваному рішенні на те, що на офіційному сайті ПАТ КБ «Приватбанк» розміщено «Умови та правила здійснення банківських послуг», цей документ є публічною офертою, що містить умови та правила надання послуг банком, до якої приєднується клієнт, підписуючи заяву у відділенні банку, а позивачем 02 лютого 2007 року підписано договір, де вказано обізнаність і приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк», якими зокрема передбачено автоматичне списання заборгованості, є необґрунтованими, оскільки в матеріалах справи відсутні підписані позивачем Умови та правила.

Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Враховуючи ці вимоги закону, не можна вважати Умови і Правила надання банківських послуг складовою частиною укладеного між сторонами договору, оскільки вони не містять підписів позичальника, а тому їх не можна застосовувати до правовідносин сторін.

Посилання в апеляційній скарзі на застосування позовної давності до спірного кредитного договору є безпідставним, так як не відповідає вимогам ст.267 ЦК України.

На підставі встановленого колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду в частині обґрунтування відмови в задоволенні позову ОСОБА_2 необхідно змінити на підставі п.4 ст.309 ЦПК України та зазначити як підставу для відмови в задоволенні зазначених вимог відсутність правових підстав.

Керуючись ст.ст.304,307,309,313,314,316,317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 07 грудня 2015 року в частині мотивів відмови у позові змінити. В іншій частині рішення сулу залишити без змін.

Рішення апеляційного суду чинне з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Волошин М.П.

Куценко Т.Р.