провадження 2/201/639/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2016 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

в складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

при секретарі Дашкевич Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до прокуратури Дніпропетровської області про захист честі, гідності, ділової репутації, визнання дій протиправними та зобовязання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди і судових витрат, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 29 вересня 2015 року звернувся до суду з позовом до відповідача прокуратури Дніпропетровської області про захист честі, гідності, ділової репутації, визнання дій протиправними та зобовязання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди і судових витрат; позовні вимоги не змінювалися і не уточнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах і в ході судового засідання посилається на те, що 06 жовтня 2014 року на офіційному інтернетсайті відповідача в розділі «Новини та публікації» було повідомлення під назвою «Один з нападників на прокурора області колишній правоохоронець», в цьому повідомленні йшла мова про людину, звинувачену у вчиненні декількох злочинів, звільненого з органів внутрішніх справ як порушника службової дисципліни, цей громадянин стоїть на обліку у лікаря психіатра та інш.. По всім, вказаним в цьому повідомленні прикметам, видно, на думку позивача, що мова йде саме про нього, позивача. Стосовно цього йому телефонували друзі і знайомі, що впізнали в цьому повідомленні саме його. Вважає вказані в повідомленні факти і обставини невірними, не відповідаючими дійсності, вони порочать його честь і гідність, ділову репутацію, були перепечатки з цього сайту і іншими інформаційними колами та виданнями, інформація набула дуже великого розголосу. Винним у всьому вказаному є відповідач. Про нього розповсюджена особиста інформація, яка не може поширюватися без його дозволу. Позивач звертався з заявами і скаргами до Генерального прокурора України, прокурора Дніпропетровської області, правоохоронних органів та інш. з метою спростування вказаної інформації, але такого спростування не відбулося, фактично була відмова. Позивачу завдана значна моральна шкода. Звертався з цим питанням і до відповідача, але в добровільному порядку спростування вказаної інформації в цьому повідомленні не відбулося, відповідач відмовився це робити і він вимушений звернутися з позовом до суду. Просив визнати дії відповідача, що виразилися в поширенні недостовірної інформації, неправомірними, зобовязати відповідача спростувати вказану інформацію і стягнути з відповідача моральну шкоду, задовольнивши позов в повному обсязі.

Представник відповідача прокуратури Дніпропетровської області в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пояснивши, що дійсно 06 жовтня 2014 року на офіційному інтернетсайті відповідача в розділі «Новини та публікації» було повідомлення під назвою «Один з нападників на прокурора області колишній правоохоронець», але ні в цьому повідомленні, ні в поясненнях до нього мова не йшла саме про позивача і його прізвище не називалося. Позивач неодноразово звертався до правоохоронних і вищих органів влади країни стосовно неправомірних, на його думку, дій сторони відповідача, були перевірки, які не підтвердили викладені в зверненнях обставин. Все ними зроблено правильно і законно, ніяких інших зобовязань відносно позивача на себе не брали і не беруть, будь-якої шкоди позивачу не завдавали. Вважають позовні вимоги до них безпідставними і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі.

Вислухавши пояснення позивача та представника відповідача зясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає всі позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні встановлено, що дійсно 06 жовтня 2014 року на офіційному інтернетсайті відповідача в розділі «Новини та публікації» було повідомлення під назвою «Один з нападників на прокурора області колишній правоохоронець», в цьому повідомленні йшла мова про те, що серед найактивніших учасників нападу на прокурора Дніпропетровської області Романа Федика 30 вересня 2014 року є людина, громадянин ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_3, вказаний громадянин є обвинуваченим у вчиненні декількох злочинів, звільнений з органів внутрішніх справ як порушник службової дисципліни, цей громадянин стоїть на обліку у лікаря психіатра та інш.. Позивач вважає, що по всім, вказаним в цьому повідомленні прикметам, видно, на думку позивача, що мова йде саме про нього, хоча конкретне прізвище в повідомленні не називається і посилань конкретно на позивача немає. Стосовно цього повідомлення позивачу, як він стверджує, телефонували друзі і знайомі, що впізнали в цьому повідомленні саме його. Вважає вказані в повідомленні факти і обставини невірними, не відповідаючими дійсності, вони порочать його честь і гідність, ділову репутацію, були перепечатки з цього сайту і іншими інформаційними колами та агенціями (УНН та інш.), інформація набула великого розголосу. Винним у всьому вказаному: розповсюдженню недостовірної, на думку позивача, інформації, ОСОБА_1 вважає відповідача. Про нього розповсюджена особиста інформація, яка не може поширюватися без його дозволу. Позивач звертався з заявами і скаргами до Генерального прокурора України, прокурора Дніпропетровської області, правоохоронних органів та інш. з метою спростування вказаної інформації, але такого спростування не відбулося, фактично була відмова. Позивачу, як він вважає, вказаними діями відповідача завдана значна моральна шкода. Звертався з цим питанням і до відповідача, але в добровільному порядку спростування вказаної інформації в цьому повідомленні не відбулося, відповідач відмовився це робити, виник спір, який добровільному порядку не вирішено і позивач вимушений був звернутися з позовом до суду.

Суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими, виходячи з наступного.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом зясовано, що дійсно 06 жовтня 2014 року на офіційному інтернетсайті відповідача в розділі «Новини та публікації» було повідомлення під назвою «Один з нападників на прокурора області колишній правоохоронець», в цьому повідомленні йшла мова про те, що серед найактивніших учасників нападу на прокурора Дніпропетровської області Романа Федика 30 вересня 2014 року є людина, громадянин ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_3, вказаний громадянин є обвинуваченим у вчиненні декількох злочинів, звільнений з органів внутрішніх справ як порушник службової дисципліни, цей громадянин стоїть на обліку у лікаря психіатра та інш.. Позивач вважає, що по всім, вказаним в цьому повідомленні прикметам, видно, на думку позивача, що мова йде саме про нього, хоча конкретне прізвище в повідомленні не називається і посилань конкретно на позивача немає.

Згідно зі ст. 270 ЦК України право на повагу до гідності та честі віднесено до особистих немайнових прав фізичної особи. Відповідно до ст. 269 ЦК України особисті немайнові права належать кожній фізичній особі від народження або за законом та тісно пов'язані з фізичною особою.

Як вбачається з тексту повідомлення, розміщеному на офіційному сайті прокуратури області 06 жовтня 2014 року, мова у ньому йде про «одного з нападників на прокурора області», без зазначення прізвища, імя, по-батькові цієї особи. Однак позивач ОСОБА_2, предявляючи позов до прокуратури Дніпропетровської області та посилаючись на ст.ст. 94, 277 ЦК України, не зазначив, чому вказане повідомлення принижує особисто його честь, гідність та ділову репутацію.

Згідно з п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь- який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Відповідно до п. 18 вказаної постанови позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Разом з тим, у даній справі вбачається лише одна обставина для предявлення позову зазначеної категорії - поширення інформації. Доказів того, що поширена інформація стосується позивача та порушує особисті немайнові права позивачем не надано, що спростовує доводи, викладені у позовній заяві. Отже позивачем ОСОБА_2 не надано доказів про порушення саме його прав, свобод чи інтересів.

Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34). Разом з тим відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. У зв'язку з цим статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Беручи до уваги зазначені конституційні положення, при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації необхідно забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві. Разом із тим, особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. У зв'язку з цим слід брати до уваги, що відповідно до статті 275 ЦК захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою З цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення. До таких спеціальних способів захисту відносяться, наприклад, спростування недостовірної інформації та/або право на відповідь (стаття 277 ЦК), тощо. Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту.

Відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти

індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів

державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб

цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обгрунтовану відповідь у

встановлений законом строк.

У випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. У випадку звернення особи із заявою до правоохоронних органів слід враховувати висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року № 8-рп/2003 (справа про поширення відомостей). Тобто, позивач, керуючись бажанням довідатися про всі обставини неправомірно, на його думку, повідомлення, звернувся до посадових осіб правоохоронних органів і органів державної влади, які компетентні перевіряти вказану інформацію, з листами в яких виказувалася критика та оціночні судження щодо поліпшення організацію діяльності прокуратури. Згідно з положеннями статті 277 ЦК і статті 10 ЦПК обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, такою, що ганьбить ділову репутацію, необхідно визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

В своєму позові і поясненнях в судовому засіданні позивач не ставить питання про визнання опублікованої на сайті прокуратури інформації недостовірною, не заявлено це і доповненнях до позову, отже не зрозуміло, чому цю інформацію потрібно спростовувати саме стосовно позивача і чи є ця інформація дійсно недостовірною взагалі і стосовно позивача зокрема.

Відповідно до ч. 2 ст. 471 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів позивача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції з прав людини. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй частиною першою статті 277 ЦК та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи (стаття 37 Закону про пресу, стаття 65 Закону України «Про телебачення і радіомовлення») у тому ж засобі масової інформації з метою обгрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов'язок відшкодувати моральну шкоду. Такого допущено не було. Посадовим особам, до яких зверталася з критикою позивачка надали висновки і відповіді, що є фактично відповіддю у розумінні права на відповідь та вказали що підтвердилось, а що не підтвердилося з вказаних оціночних суджень. У цих висновках нічого не сказано щодо підтвердження чи не підтвердження якихось тверджень. Висновки і відповіді були надані тим особам, які їх ініціювали.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні грунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. У свою чергу частина перша статті 34 Конституції України кожному гарантує право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Відповідно до п. 11 постанови № 4 Пленуму Верховного Суду України (в редакції від 25.05.2001 року № 5) від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» Критична оцінка певних фактів і недоліків, думки та судження, критичні рецензії творів не можуть бути підставою для задоволення вимог про відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Однак якщо при цьому допускаються образа чи порушення інших захищених законом прав особи (розголошення без її згоди конфіденційної інформації, втручання в приватне життя тощо), то це може тягти за собою відшкодування моральної шкоди.

Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені судовим рішення у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду в справі про адміністратвине правопорушення обовязкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Судом встановлено, що позивач звертався до правоохоронних органів з питанням притягнення до відповідальності винних осіб, порушення кримінальної справи відносно всієї установи прокуратури Дніпропетровської області, керівництва і листом відповідного правоохоронного органу було відмовлено у вказаному. Таким чином, встановлено відсутність вчинення посадовими особами вказаної установи протиправних дій відносно позивача та факт завдання діями вказаних осіб шкоди позивачу, а також наявність причинно-слідчого звязку між винними діями цих осіб та зазначеними наслідками у вигляді шкоди позивачу і відповідно винність цих осіб в завданні шкоди, ця вина не встановлена і питання про це не оспорено.

Сторони погодились з наявністю і суттю такої відповіді, листа і не оскаржували їх в передбаченому законом порядку, тобто визнали і це не потребує доказування. Необхідною ж умовою для стягнення моральної шкоди є наявність вини в діях субєкту до якого адресований позов. Така вина в діях відповідача відсутня.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до вимог ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є втрати, яких особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Але вимог про відшкодування матеріальної шкоди, збитків, передбачених вищезазначеним законодавством, позивчаем не заявлено. Таким чином в судовому засідання не знайшла свого підтвердження та обставина, що неправомірними діями відповідача або працівників цієї установи, повязаними з неналежним виконанням своїх трудових обовязків позивачу було завдано ушкодження здоровя, майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому звязку зі вказаними діями відповідача і підлягають повному відшкодуванню за рахунок винної особи (відповідача).

Самі по собі факти неправомірності певних дій чи бездіяльності, порушення строків надання відповіді на звернення чи встановленої процедури розгляду звернень громадянина, за відсутності доведеного факту наявності вищезазначених втрат немайнового характеру, не є підставою для відшкодування моральної шкоди. Наявність такої шкоди відповідно до загальних засад змагальності цивільного процесу, підлягає доведенню особою, що порушує питання про її відшкодування. Позивачем не підтверджено будь-якими доказами наявність у нього втрат нематеріального характеру, з якими цивільне законодавство пов'язує виникнення права на відшкодування моральної шкоди. Фактично позивачем на його обгрунтування наведені лише письмові пояснення позивача та його міркування загального характеру, які не є доказом у цивільній справі.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними діями відповідача, повязаними з начебто неналежним виконанням лікування було завдано ушкодження здоровя, майнової чи моральної шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому звязку зі вказаними діями відповідача і підлягають повному відшкодуванню за рахунок винної особи.

Статтею 92 Конституції України встановлено, що виключно законами України визначаються права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов'язки громадянина (п.1), засади цивільно-правової відповідальності; діяння, які є злочинами, адміністративними або дисциплінарними правопорушеннями, та відповідальність за них (п.22). При цьому законодавцем у статті 1167 ЦК України встановлені та чітко визначені підстави відповідальності за завдану моральну шкоду.

Ст. 1167 ЦК України містить підстави відповідальності за завдану моральну шкоду: моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті; моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

В позовній заяві та під час судового розгляду позивачем не було надано належних доказів наявності моральної шкоди та підтвердження факту заподіяння моральних страждань, він не довів вину відповідача, не надано доказів причинно-наслідкового звязку між діями (винними, а не будь-якими) відповідача та начебто завданою шкодою.

Для відшкодування моральної шкоди за правилами ст. 1166 та 1167 ЦК України необхідно довести такі факти: неправомірність поведінки особи, наявність шкоди, наявність причинного звязку між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов'язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об'єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди, наявність вини завдавача шкоди. Таким чином лише наявність всіх вищезазначених умов є підставою для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди. Суд приймає до уваги ті обставини, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 постанови № 4 Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»).

Наявність моральної шкоди доводиться потерпілим, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв'язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації, чого зроблено не було. Крім того, при визначенні розміру моральної шкоди судам слід виходити із засад справедливості, добросовісності та розумності. При цьому визначений розмір грошового відшкодування має бути співмірний із заподіяною шкодою. Проте, позивач взагалі не обґрунтував належними та допустимими доказами розмір завданої йому моральної шкоди.

Також необгрунтовано вимога позивача про зобовязання прокуратуру

області спростувати інформацію, поширену в мережі інтернет на

інформаційному ресурсі dnipr.gp.gov.ua в розділі «Новини та публікації»,

оскільки прес-служба прокуратури області не розміщувала таку інформацію,

не подавала її інформаційному ресурсу та не може відповідати за її

спростування.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позови не підлягають задоволенню, а ні повністю, а ні частково.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-які домовленості і зобовязання стосовно позивача, а позивач цього не довів, за захистом своїх прав відповідач звертався в передбаченому законом порядку до суду та правоохоронних органів, позивач позовні вимоги не уточнював і не змінював, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобовязань є припущенням.

Не може суд прийняти до уваги позицію позивача стосовно наполягання на своїх позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджується.

Таким чином суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 про захист честі, гідності, ділової репутації, визнання дій протиправними та зобовязання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди і судових витрат в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону, а тому в їх задоволенні слід відмовити в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 8, 19, 32, 34, 40, 55, 68, 92, 124 Конституції України, ст. ст. 22, 23, 94, 275, 270, 269, 277, 1166, 1167 ЦК України, ст. 471 Закону України «Про інформацію», ст. ст. 3, 4, 10, 11, 57, 58, 60, 61, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позову до прокуратури Дніпропетровської області про захист честі, гідності, ділової репутації, визнання дій протиправними та зобовязання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди і судових витрат відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя