Провадження №2/761/391/2016
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 лютого 2016 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді: Волошина В.О.

при секретарі: Анісковець Г.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Шевченківського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення солідарно заборгованості за договором позики, -

в с т а н о в и в:

В грудні 2014 р. позивач ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 2-4 т.1) до відповідачів: ОСОБА_2, ОСОБА_3, в якому просив суд: стягнути солідарно з відповідачів на свою користь 24000,0 дол. США - суму боргу за договором позики (розписки від 18 липня 2012р.); 16813,3 дол. США - відсотків, а загалом 40813,3 дол. США, що за курсом НБУ на момент подання позову становить 641176,94 грн.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 18 липня 2012р. відповідачка ОСОБА_2 отримала від нього в борг до 31 грудня 2012р. грошові кошти в розмірі 30000,0 дол. США, однак отримані грошові кошти по теперішній час в добровільному порядку та у повному обсязі не повернуті, лише 07 січня 2013р. та 11 березня 2013р. було частково повернуто отримані грошові кошти в сумі 5000,0 дол. США та 1000,0 дол. США, відповідно. Факт неповернення усієї суми позики підтверджує наявність у позивача оригіналу розписки. Крім того, на момент отримання в борг вищезазначених грошових коштів ОСОБА_2 перебувала (перебуває по теперішній час) у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 Вказані грошові кошти, на думку позивача, ОСОБА_2 були витрачені в інтересах родини, подружжя. Вказані обставини свідчать про неналежне виконання умов договору позики саме подружжям «ОСОБА_3», а тому він змушений звернутися до суду за захистом свого порушеного права.

В судовому засіданні позивач та його представник заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, з підстав зазначених в позові, просили суд позов задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_2, про час та місце розгляду справи повідомлялась у встановленому законом порядку; надіслала на адресу суду письмові пояснення, в яких зазначила, що перебуває з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, однак проживає окремо в іншій державі, шлюбно - сімейних відносин та спільного бюджету з відповідачем не має, дійсно нею були отримані у позивача в борг грошові кошти, з яких вона повернула лише 6000,0 дол. США основного боргу.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник, в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували посилаючись на те, що своєї згоди дружині ОСОБА_2 на отримання вищезазначеної позики, відповідно до ч. 3 ст. 65 СК України відповідач не надавав; отримані грошові кошти ОСОБА_2 були витрачені на індивідуальні власні потреби, а не в інтересах сім'ї; зазначені кошти не є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя; тривалий час вони не проживають однією сім'єю та не ведуть спільного господарства; біля п'яти років ОСОБА_2 проживає у Канаді, що свідчить лише про формальне існування сім'ї.

Суд, заслухавши пояснення позивача, відповідача та його представника, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів ( суму позики ) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебувають в зареєстрованому шлюбі, вказані обставини в судовому засіданні не оспорювались сторонами.

Судом встановлено, що 08 липня 2012р. відповідачкою було складено розписку наступного змісту: « Я, ОСОБА_2 одержала від ОСОБА_1 до підписання цієї розписки 30000,0 доларів США на умовах виплати 3% трьох відсотків від зазначеної суми щомісячно 18 числа. Одержану суму зобов'язуюсь повернути до 31 грудня 2012 року. У разі дострокового повернення зазначеної суми обов'язуюсь попередити за 30 днів.» ( а.с.5 ).

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій же сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій же кількості, такого ж роду та такої ж якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно правових висновків Верховного Суду України, висловлених в постановах від 18 вересня 2013р. по справі № 6-63цс13, від 11 листопада 2015р. по справі № 6-1967цс15, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Відповдіачка ОСОБА_2 не заперечувала факту укладення договору позики, у вигляді боргової розписки, і отримання в борг від позивача грошових коштів у сумі 30000,0 дол. США.

Відповідно до ст. 65 СК України, при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Згідно ч. 2 ст. 73 СК України, стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом установлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і одержане за договором використано на її потреби.

В судовому засіданні позивач та відповідач ОСОБА_3 пояснили, що під час написання ОСОБА_2 розписки на отримання грошових коштів, письмової згоди від ОСОБА_3 подано не було. Вказані обставини знайшли своє підтвердження під час розгляду справи в суді, а тому твердження позивача в тім, що грошові кошти ОСОБА_2 були отримані одним із подружжя (ОСОБА_2.) в інтересах сім'ї, а не для власних, особистих, потреб, судом оцінюються критично.

За таких обставин, суд прийшов до висновку, що отримані відповідачкою ОСОБА_2 грошові кошти були витрачені не в інтересах сім'ї, а також з'ясовано, що відповідачем ОСОБА_3 не було надано письмової згоди на укладенні договору позики (розписки ), а тому, у відповідача ОСОБА_3 не виникло жодних боргових зобов'язань перед позивачем ОСОБА_1

Вказана позиція висловлена в правових висновках Верховного Суду України, в постанові від 20 лютого 2013р. по справі № 6-163цс12, щодо відсутності відповідних доказів на підтвердження витрачання отриманих грошових коштів в інтересах сім'ї, а також не надання у письмовій формі згоди на укладення договору позики.

У відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України).

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Під час розгляду справи, судом встановлено, що частина грошових коштів в сумі 5000,0 дол. США та 1000,0 дол. США позивачу були повернуті відповідно - 07 січня та 11 березня 2013р. Вказані обставини були зазначені відповідачкою і підтверджені самим позивачем під час розгляду справи.

Даних, які б свідчили про повне повернення відповідачкою ОСОБА_2 вищезазначеного залишку позичених коштів у розмірі 24000,0 дол. США судом не встановлено.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що стороною позивача доведено той факт, що між сторонами було укладено договір позики, а тому у відповідача ОСОБА_2 виникли зобов'язання перед позивачем ОСОБА_1, які передбачені ст. 1049 ЦК України.

Підтвердженням укладення договору позики може бути не будь - яка розписка, а лише та, яка засвідчує факт отримання грошових коштів в борг і містить умови про їх повернення.

Таким чином, суд вважає, що вимоги позивача в частині стягнення заборгованості за договором позики саме з відповідачки ОСОБА_2 в сумі 24000,0 дол. США підлягають задоволенню, так як у відповідачки ОСОБА_2 виник обов'язок щодо повернення позики (коштів).

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно розписки від 18 липня 2012р., проценти від суми позики між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було встановлені у розмірі 3 % від суми позики щомісячно.

Перевіривши розрахунок відсотків, наданий позивачем (за період з січня 2013р. по грудень 2014р.), які складають 16813,3 дол. США, суд приходить до висновку, що розрахунок проведено вірно, а тому вимоги позивача про стягнення відсотків, також підлягають частковому задоволенню, а саме слід стягнути з відповідачки ОСОБА_2 на користь позивача відсотки у розмірі 16813,3 дол. США.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з відповідачки ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 підлягає стягненню сума заборгованості за договором позики у розмірі 40813,3 дол. США, що за курсом НБУ на час подання позовної заяви складає 641176,94 грн.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3654,0 грн.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 57 - 60, 88, 169, 179, 208, 209, 212 - 215, 218, 223, 294 ЦПК України; ст. ст. 525, 526, 549, 610 - 612, 625, 627, 638, 1046, 1048, 1050 ЦК України, ст. 65, 73 СК України, суд, -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення солідарно заборгованості за договором позики - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму заборгованості за договором позики від 18 липня 2012р. у розмірі 40813 /сорок тисяч вісімсот тринадцять/ дол. 30 центів США, що за курсом НБУ на час подання позовної заяви складає 641176 /шістсот сорок одна тисяча сто сімдесят шість/ грн. 94 коп.; судовий збір у розмірі 3654,0 /три тисячі шістсот п'ятдесят чотири/ грн.

В решті позову відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скаргипротягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: