УхвалА
іменем україни
29 вересня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду
цивільних і кримінальних справ у складі:

Луспеника Д.Д., Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом військової частини НОМЕР_1 та квартирно-експлуатаційного відділу м. Полтави Міністерства оборони України до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виселення із службового житлового приміщення без надання іншого житлового приміщення за касаційною скаргою квартирно-екслуатаційного відділу м. Полтави Міністерства оборони України на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 19 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 2 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:
У грудні 2015 року військова частина НОМЕР_1 та квартирно-експлуатаційний відділ м. Полтави Міністерства оборони України звернулися до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 26 червня 2001 року рішенням командира військової частини НОМЕР_1 та рішенням житлової комісії військовослужбовцю ОСОБА_1 та його сімї у складі трьох чоловік надано для проживання службову квартиру АДРЕСА_1 . 7 грудня 2006 року наказом командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас.

Вважали, що відповідно до п. 3.1 Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 30 листопада 2011 року № 737, ст. ст. 118, 124 ЖК Української РСР відповідачі втратили право користування зазначеною службовою квартирою.
Ураховуючи викладене, військова частина НОМЕР_1 та квартирно-експлуатаційний відділ м. Полтави Міністерства оборони України просили суд виселити відповідачів із вищевказаної службової квартири, без надання іншого житлового приміщення.

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 19 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 2 червня 2016 року, у задоволенні позову військової частини НОМЕР_1 та квартирно-експлуатаційного відділу м. Полтави Міністерства оборони України відмовлено.
У касаційній скарзі квартирно-експлуатаційний відділ м. Полтави Міністерства оборони України, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким задовольнити їх позов.
Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду, чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.
Відмовляючи у задоволенні позову військової частини НОМЕР_1 та квартирно-експлуатаційного відділу м. Полтави Міністерства оборони України, суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшли правильного висновку про те, що згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених ЖК Української РСР та іншими нормативно-правовими актами.

У п. 3.16. Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей житловими приміщеннями передбачено, що особа, звільнена з військової служби, яка має вислугу менше ніж 10 років, підлягає виселенню зі службового жилого приміщення з усіма членами сім`ї, які з нею проживають, крім випадків, передбачених чинним законодавством.

Аналізуючи вимоги п. 3.16. вищевказаної інструкції, суди дійшли вірного висновку про те, що при вирішенні питання про виселення військовослужбовців і членів їх сімей із службового житлового приміщення необхідно керуватись як положеннями зазначеної інструкції, яка є підзаконним нормативно-правовим актом, так і нормами житлового законодавства.
Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 125 ЖК Української РСР без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у ст. 124 цього Кодексу, не може бути виселено осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років.

Судом установлено, що згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 7 грудня 2006 року № 274 ОСОБА_1 було звільнено з військової служби, що є підтвердженням, що відповідач пропрацював на підприємстві, в установі, організації, що надало йому службове жиле приміщення, не менш як десять років, а саме з 22 червня 1996 року по 7 грудня 2006 року. Крім того, ОСОБА_1 за місцем нової служби житлом не забезпечений, на квартирній черзі для поліпшення житлових умов не перебуває.

Кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла (ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 13 листопада 2013 року № 6-115цс13, яка у силу ст. 360-7 ЦПК Україниє обов`язковою для усіх судів України.

Ураховуючи викладене, суди дійшли правильного висновку про те, що вимоги ст. 125 ЖК Української РСР поширюються на ОСОБА_1 та членів його родини, а, отже, підстави для його виселення разом з членами сім`ї із службової квартири без надання іншого житлового приміщення відсутні.

Враховуючи наведене та керуючись положеннями ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити судові рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ
у х в а л и л а:
Касаційну скаргу квартирно-екслуатаційного відділу м. Полтави Міністерства оборони України відхилити.
Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 19 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 2 червня 2016 року залишити без змін.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді: Д.Д. Луспеник

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик