Провадження № 22ц/790/4229/16 Головуючий 1-ї інстанції - Остропілець Є.Р.
Справа №619/3908/13-ц Доповідач - Бровченко І.О.
Категорія - спори, що виникають із
сімейних правовідносин
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2016 року судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого - Бровченко І.О.,

суддів - Швецової Л.А., Малінської С.М.,

при секретарі - Афоніні К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 25 грудня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: ОСОБА_3, про розподіл майна, яке є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, -

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2013 року позивач звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про розподіл майна, яке є об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 27 травня 1974 року перебувала у шлюбі з відповідачем.

Згідно довідки Слатинського КПТІ «Інвентаризатор» від 05 лютого 2013 року житлові приміщення 2-2, 2-3, 2-4 в прибудові літ. «А 1-1», приміщення 2-5, 2-6, 2-7 в прибудові літ. «а 1», приміщення 2-1 в тамбурі літ. «а4», ганок літ. «а2», літня кухня літ. «З» з тамбуром літ. «з», погріб літ. «Е», літній душ літ. «В», убиральня літ. «Д» складають 16/25 частин від загальної вартості всіх будівель і споруд.

Загальна вартість вищевказаного нерухомого майна, що було побудовано ними разом з чоловіком за час спільного з ним шлюбу складає 134870 грн.

Відповідно до матеріалів інвентарної справи АДРЕСА_1 всі дані та інформація по будинку та надвірним будівлям вносилася з 1988 року і по цей час.

Згідно технічного опису від 17 листопада 1988 року прибудова літ. «А 1 -1» (житлові приміщення 2-2, 2-3, 2-4) були побудовані в 1970 році. Ніяких первинних документів, які б підтвердили вірність датування закінчення будівництва - матеріали не містять.

ОСОБА_2 вказує, що в 1982 році вони разом з ОСОБА_1 прибудували до будинку і прибудови: літ. «а1», «а4», ганок літ. «а2», сарай «Ж», гараж «Б», а потім протягом 1989-1990 років побудували літню кухню літ. «З» з тамбуром «з», вбиральню «Д», літній душ «В».

Починаючи з 1958 року і до ІНФОРМАЦІЯ_1 власником домоволодіння був його батько -ОСОБА_4 За його життя ОСОБА_4 надав свою згоду на реєстрацію ОСОБА_2 у зазначеному будинку, де вона зареєстрована з 27 березня 1983 року.

Оскільки позивач безпосередньо приймала участь в ремонті, обслуговуванні, та перебудові житлового будинку, остання відповідно до вимог ст. ст. 60, 62, 68, 69, 70 СК України просила позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Заочним рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 25 грудня 2015 року визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину в житловому будинку з надвірними будівлями, а саме: прибудови «А1-1» житлові приміщення 2-2, 2-3, 2-4, приміщення 2-5, 2-6, 2-7 в прибудові літ. «а 1», приміщення 2-1 в прибудові « а 4» ,ганок «а2», літню кухню «З» з тамбуром літ. «з», літній душ «В», убиральню літ. «Д», що складають 61/200 частин від загальної вартості всіх будівель та споруд, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1, в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та відмовити у задоволені позовних вимог, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, встановивши обставини справи, перевірив зібрані по справі докази, обговоривши доводи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з підстав, передбачених п.п. 1, 2, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що з 27 травня 1974 року по 28 серпня 2013 року сторони по справі перебували у шлюбі.

Позивач була зареєстрована у будинку АДРЕСА_1 з 27 березня 1983 року, що підтверджено копією паспорту останньої.

З Свідоцтва про право власності на житловий будинок від 21 лютого 1989 року вбачається, що житловий будинок АДРЕСА_1 в цілому належить на праві особистої власності ОСОБА_4 (а.с. 62-63).

Рішенням виконкому Безруківської сільської ради № 255 від 12 грудня 2000 року по АДРЕСА_1 змінено нумерацію будинку з № 45 на № 47.

З технічних паспортів на садибний (індивідуальний) житловий будинок, виготовлених 07 вересня 1995 року 28 лютого 2012 року, технічного опису від 17 листопада 1988 року прибудова літ. «А 1 -1» (житлові приміщення 2-2, 2-3, 2-4) були побудовані в 1970 році. До погосподарського обліку сільської ради внесено запис про побудування прибудови до житлового будинку (а.с. 32-40, 61, 117-119).

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 19 вересня 1995 року державним нотаріусом Дергачівської державної нотаріальної контори Маренич Г.П., зареєстровано в реєстрі за № 2-2822, спадкодавцем майна ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, є його син ОСОБА_1 Спадкове майно, на яке видано це свідоцтво, складається з ? частини жилого будинку з надвірними прибудовами, які розташовані в АДРЕСА_1. На іншу половину житлового будинку з надвірними прибудовами дружині спадкодавця - ОСОБА_6 видано свідоцтво про право власності.

З заповіту ОСОБА_6, посвідченого секретарем виконавчого комітету Безруківської сільської ради Дергачівського району Харківської області 11 лютого 2008 року, зареєстровано в реєстрі за № 76, вбачається, що остання заповіла все належне їй майно в рівних долях ОСОБА_1, ОСОБА_7

03 квітня 2012 року ОСОБА_7 прийняв у спадщину після смерті ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3, яка складається з ? частини жилого будинку з надвірними прибудовами, які розташовані в АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1, виданого 18 березня 2013 року виконавчим комітетом Безруківської сільської ради Дергачівського району Харківської області.

Після смерті ОСОБА_7 спадщину на ? частини жилого будинку з надвірними прибудовами, які розташовані в АДРЕСА_1 прийняла його донька - ОСОБА_3

Згідно довідки Слатинського КПТІ «Інвентаризатор» від 15 грудня 2015 року житлові приміщення 2-2, 2-3, 2-4 в прибудові літ. «А -1», приміщення 2-5, 2-6. 2-7 в прибудові літ. «а 1», приміщення 2-1 в прибудові « а 4» ,ганок «а2», літня кухня «З» з тамбуром літ. «з», літній душ «В», убиральня літ. «Д» складають 61/100 частин від загальної вартості всіх будівель і споруд.

Загальна вартість вищевказаного нерухомого майна складає 128403 грн.

Вирішуючи питання про задоволення позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що спірне нерухоме майно було побудовано подружжям в період шлюбу, внаслідок чого відповідно до вимог ч.1 ст. 60, ч. 1 ст. 62, ч. 1 ст. 70 ч. 1 ст. 71 СК України задовольнив позовні вимоги у повному обсязі.

Однак, погодитися з таким висновком районного суду судова колегія не може, оскільки цей висновок зроблено судом першої інстанції без повного з'ясування фактичних обставин, що мають значення для справи, належної перевірки та обґрунтованості розміру заявлених позивачкою вимог.

За вимогами ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Проте, в даному випадку ухвалене судом першої інстанції у справі рішення не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам процесуального закону, оскільки в порушення вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України судом першої інстанції не встановлено дійсного обсягу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, та яким чином за час шлюбу спірне майно істотно збільшилось у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат.

Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом першої інстанції не було враховано, що до ІНФОРМАЦІЯ_1 житловий будинок АДРЕСА_1 в цілому належав на праві особистої власності ОСОБА_4 Згідно матеріалів справи спірні нежитлові будівлі були побудовані в період з 1970 по 1990 роки. Докази які б спростовували факт будівництва літ. «А1-1» у 1970 році в матеріалах справи відсутні.

Згідно вимог ст. 112 ЦК України у редакції 1963 року, який діяв під час здійснення спірного будівництва, майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність).

Статтею 86 ЦК України у редакції 1963 року зокрема передбачено, що право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності в Україні охороняється законом. Держава забезпечує стабільність правовідносин власності.

Сам по собі факт сприяння забудовнику з боку членів його сім'ї або родичів в будівництві будинку не може бути підставою для задоволення їхніх претензій до забудовника про визнання права власності на частину будинку. Такий позов може бути задоволений судом лише в тих випадках, коли між цими особами і забудовником була домовленість про створення спільної власності на житловий будинок і саме в цих цілях вони вкладали свою працю і кошти в будівництво житлового будинку. Доказів того, що між ОСОБА_2, ОСОБА_1 та померлим ОСОБА_4 існувала відповідна домовленість матеріали справи не містять. Крім того, матеріали справи взагалі не містять належних та допустимих доказів в розумінні вимог ст.. 58, 59 ЦПК України, що будівництво спірних прибудов здійснювалось за спільні кошти подружжя.

Також матеріали не містять відомостей, що позивач зверталась до суду з позовними вимогами про визнання права власності на частину будинку внаслідок сприяння померлому ОСОБА_4 у здійсненні будівництва спірного нерухомого майна.

Аналогічним чином позивачем не доведено факту ремонту та обслуговування житлового будинку внаслідок чого воно істотно збільшилось у своїй вартості.

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 19 вересня 1995 року державним нотаріусом Дергачівської державної нотаріальної контори Маренич Г.П., зареєстровано в реєстрі за № 2-2822, ОСОБА_1 прийняв у спадщину ? частини жилого будинку з надвірними прибудовами, які розташовані в АДРЕСА_1.

Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку спадкування, за умовами статті 24 КпШС України є власністю кожного з них (роздільним майном).

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Аналогічні положення містила ст.22 КпШС України.

У п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі - Постанова) зазначено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Частиною 1 статті 62 СК України передбачено, що якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (аналогічні положення містила ч. 1 ст. 25 КпШС України).

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 60 ЦПК України).

За вимогами ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Ухвалюючи судове рішення з посиланням на вимоги ст. 62 СК України, суд жодним чином не навів докази підтверджуючи факт істотного збільшення у своїй цінності спірного нерухомого майна за час шлюбу та фактичних шлюбних відносин за рахунок трудових та грошових затрат ОСОБА_2 та помилково залишив поза увагою положення ст. 57-59 ЦПК України.

Матеріали справи взагалі не містять належних та допустимих доказів підтверджуючих, що майно, яке було прийнято у спадщину відповідачем істотно збільшилось у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затратах або затратах позивача.

Враховуючи, що відповідно до вимог ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України позивач не довела ті обставини, на які вона посилалась як на підставу своїх позовних вимог, суд першої інстанції помилково дійшов до висновку про наявність передбачених законом підстав для визнання спірного нерухомого майн спільною сумісною власністю подружжя та задоволення позовних вимог.

Оскільки районний суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи; ухвалив своє рішення при недоведеності обставин справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; порушив і неправильно застосував норми матеріального і процесуального права, то відповідно до п.п. 1, 2, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 належить стягнути понесені судові витрати у розмірі 608 грн.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307, п.п. 1, 2, 4 ч. 1 ст. 309, ст.ст. 313, 316, 317, 319-324, 327 ЦПК України, судова колегія, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 25 грудня 2015 року скасувати, ухвалити нове.

У задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: ОСОБА_3, про розподіл майна, яке є об'єктом спільної сумісної власності подружжя відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 608 грн.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді -