Номер провадження 2/754/182/16
Справа №754/7622/15-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

15 січня 2016 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Таран Н.Г..

за участю секретаря судового засідання - Чернишової А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, яка діє в інтересах своїх неповнолітніх дітей: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, Служба у справах дітей Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації, про визнання такими, що втратили право на користування жилими приміщенням,

встановив:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що, на підставі ордера № 20800 від 28.02.1986 року, виданого виконкомом Печерської районної ради м. Києва на сім'ю з шести чоловік була надана в користування чотирикімнатна ізольована квартира АДРЕСА_1. Позивачка та члени її сім'ї почали проживати в квартирі та були в ній зареєстровані з 27.06.1986 року. Власником особового рахунку являється чоловік позивачки ОСОБА_9, який в 2006 році помер. Квартира не приватизована, знаходиться в підпорядкуванні Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації, її наймачем та власником особового рахунку, після смерті чоловіка є позивачка. На даний час в квартирі зареєстровано 11 чоловік, фактично проживає 8 чоловік. 04.09.2004 року син позивачки - ОСОБА_10 уклав шлюб з ОСОБА_11, яка згодом змінила прізвище на ОСОБА_12 і переїхала проживати в квартиру АДРЕСА_1 та в якій зареєстрована не була. Згодом у сина та невістки народилося троє дітей: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4. Всі діти зареєстровані в квартирі. Життя сина з ОСОБА_2 не клалося та в липні 2013 року ОСОБА_2 забрала всі речі, дітей і почала проживати в іншому місці, а потім виїхала з дітьми на постійне місце проживання до своїх батьків в Вінницьку область. Ніхто з членів сім'ї не чинив перешкод ОСОБА_2, а тим більше перешкод її дітям для проживання в квартирі і не виганяв їх з квартири. ОСОБА_2 разом з дітьми залишила квартиру добровільно. Крім того батько дітей - ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_5 помер і з цього часу ніхто не приймає участі в оплаті за них квартирної плати та комунальних послуг. Враховуючи те, що ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не проживають в квартирі АДРЕСА_1 понад шість місяців без поважних на те причин відповідно до ст. 71,72 ЖК України позивачка просила визнати їх таким, що втратили право користування жилим приміщенням.

В судовому засіданні третя особа та представник позивача за довіреністю - ОСОБА_6 та третя особа - ОСОБА_7 позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити в повному обсязі. Суду пояснили, що відповідачка разом з неповнолітніми дітьми за власною волею виїхала з спірної квартири, не проживає там без поважних причин тривалий час, не цікавиться спірною жилою площею, витрат по утриманню квартири та по оплаті комунальних послуг не несе, а тому вважають, що неповнолітні діти втратили право користування квартирою в зв'язку з відсутністю без поважних причин тривалий час.

Відповідачка - ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не визнала в повному обсязі, в його задоволенні просила відмовити. Суду пояснила, що на теперішній час неповнолітні діти ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не проживають у зазначеній квартирі не з власної волі, а через те, що так об'єктивно склались обставини - розірвання шлюбу з батьком дітей ОСОБА_10 Вказувала на те, що після розірвання шлюбу з ОСОБА_10 вимушена була виїхати з дітьми до іншого орендованого житла. Працюючи на двох роботах в м. Києві не змогла забезпечити своїм дітям належних умов проживання та освіти. Після чого переїхала з дітьми до своїх батьків на Вінниччину, де діти пішли до дитячого садочка та до школи. Вважає, що в майбутньому діти самостійно зможуть визначити своє місце проживання, що унеможливлює питання про визнання їх такими, що втратили право на користування жилим приміщенням.

Представник третьої особи - Служби у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації - Васільєва О.В., яка діє на підставі довіреності в судовому засіданні проти позову заперечувала. Просила відмовити в його задоволенні у повному обсязі.

Суд, вислухавши третіх осіб, відповідачку, представника Служби у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, дослідивши письмові докази у справі, встановив наступне.

В судовому засіданні встановлено, що 28.02.1986 року Виконавчим комітетом Печерської районної Ради народних депутатів в м. Києві, на підставі розпорядження № 132/13 від 24.02.1986 року, було видано ордер № 20800 серії Б на жиле приміщення ОСОБА_9 з сім'єю з шести осіб на право зайняття жилого приміщення, жилою площею 63,29 кв.м., яке складається з чотирьох кімнат в квартирі АДРЕСА_1 Склад сім'ї - ОСОБА_9, ОСОБА_1 - дружина, ОСОБА_6 - дочка, ОСОБА_10 - син, ОСОБА_7 - дочка, ОСОБА_8 - син (а.с.12).

Згідно довідки форми №3 виданої 13.05.2015 року за №т11356 в зазначеній вище квартирі зареєстровані: ОСОБА_1 - власник особового рахунку, ОСОБА_6 - дочка, ОСОБА_7 - дочка, ОСОБА_8 - син, ОСОБА_4 - онук, ОСОБА_14 - онучка, ОСОБА_3 - онучка, ОСОБА_12 - онучка, ОСОБА_4 - онучка, ОСОБА_5 - онук, ОСОБА_15 - онук (а.с.7).

Як вбачається з акту № 2 від 13.05.2015 року складеного комісією у складі майстрів т/д ЖЕД-305 ОСОБА_16, ОСОБА_17, та мешканців сусідніх квартир ОСОБА_18, ОСОБА_19 та завіреного начальником ЖЕД - 305 ОСОБА_20 ОСОБА_2, яка не зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 та ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, які зареєстровані в квартирі АДРЕСА_1, не проживають за адресою своєї реєстрації з 01.07.2013 року по 13.05.2015 року (а.с.5).

Відповідно до довідки від 15.05.2015 року за № 53 виданої Комунальним некомерційним підприємством Центр первинної медико-санітарної допомоги № 4 Філія № 1 Деснянського району м. Києва неповнолітнім ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в період з 01.07.2013 року по 15.05.2015 року медична допомога на дому не надавалась, в дитячу поліклініку не звертались. Ф.112 у поліклініці відсутня (а.с.6).

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. ст. 71, 72 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом 6 місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад 6 місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 10 Постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням ( ст. 71 ЖК України), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо), суд може продовжити пропущений строк.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, в зв'язку з чим вказане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.

Таким чином, під час вирішення питання про втрату членом сім'ї наймача права на користування жилим приміщенням з'ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і в взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Зокрема, ОСОБА_2, обґрунтовуючи поважність причин тимчасової відсутності в спірній квартирі неповнолітніх дітей - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, посилалась на те, що шлюб між нею та сином позивачки, який згодом помер було розірвано, а тому вона разом з дітьми вимушена була орендувати іншу кватиру та проживати в ній. Працюючи на двох роботах в м. Києві вона не змогла забезпечити дітям належних умов проживання та освіти. Після чого переїхала із дітьми до батьків, де діти пішли до школи та дитячого садочка. Тому проживання неповнолітніх дітей в квартирі, де вони зареєстровані є неможливим.

На підтвердження вказаних доводів відповідачкою була надана довідка Богданівської загальноосвітньої школи І-ІІ ступенів Тульчинської районної ради Вінницької області від 07.12.2015 року за № 32, з якої вбачається, що її діти ОСОБА_5, 2009 року, ОСОБА_4, 2007 року народження та ОСОБА_3 2005 року народження дійсно навчаються у Богданівській ЗШ І-ІІІ ступенів Тульчинської районної ради Вінницької області (а.с.114).

Як встановлено в ході розгляду справи неповнолітні діти ОСОБА_5, 2009 року, ОСОБА_4, 2007 року народження та ОСОБА_3 2005 року народження проживають разом з матір'ю ОСОБА_2

У відповідності до вимог ст. 29 ЦК України, ст. 160 СК України місцем проживання дитини є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає.

З огляду на викладене окреме проживання ОСОБА_2 та її наповнолітніх дітей ОСОБА_5, ОСОБА_4, та ОСОБА_3 є неможливим.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року N2402-III (зі змінами і доповненнями), сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Стаття 18 вказаного Закону передбачає, що держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Згідно зі ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, яка ратифікована постановою Верховної Ради № 789-Х11 від 27.02.1991 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Всупереч вимогам вищезазначених статтей позивачкою ОСОБА_1 не було надано до суду належних та допустимих доказів на підтвердження непроживання неповнолітніх ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4 у квартирі АДРЕСА_1 понад шість місяців без поважних причин.

Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності і взаємному зв'язку, суд приходить до висновку, що, позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, яка діє в інтересах своїх неповнолітніх дітей: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, про визнання такими, що втратили право на користування жилим приміщенням, суперечать вимогам вищезазначених норм закону, а тому задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись ст. 47 Конституції України, ст. 29 ЦК України, ст. 160 СК України, ст.ст. 9, 71, 72 ЖК України, ст.ст. 10, 11, 57, 58, 60, 61, 208, 209, 212, 215, 218, 294 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, яка діє в інтересах своїх неповнолітніх дітей: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, Служба у справах дітей Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації, про визнання такими, що втратили право на користування жилими приміщенням - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Деснянський районний суд м. Києва, шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення, а особами, які брали участь у справі та не були присутні під час проголошення - протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Повний текст рішення виготовлено 20.01.2016 року.

Суддя Н.Г.Таран