АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/5265/16 Справа № 202/1061/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Слюсар Л. П. Доповідач - Красвітна Т.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2016 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Красвітної Т.П.,

суддів: Баранніка О.П., Максюти Ж.І.,

при секретарі Григор'євій В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 червня 2015 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з даним позовом, посилаючись на те, що 07 серпня 2006 року між сторонами було укладено кредитним договір, за умовами якого ОСОБА_2 отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 3000,00 грн. зі сплатою за користування ним відсотків 48,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, однак відповідач умов кредитного договору не виконує, у зв'язку з чим утворилась заборгованість, яка станом на 21.12.2014 року становить 21673,94 грн., що складається із заборгованості за кредитом - 2999,98 грн. та заборгованості за відсотками за користування кредитом - 18673,96 грн. Від цієї суми банк вважає за необхідне відрахувати суму, яка була стягнута з відповідача рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29.02.2012 року у розмірі 15096,32 грн., тому різниця становить 6577,62 грн. Також до зазначеної різниці заборгованості за кредитом банк нараховує штрафи: 500,00 грн. (фіксована частина) та 328,88 грн. (процентна складова). Тому позивач просив стягнути із відповідача кредитну заборгованість, станом на 21.12.2014 року, у загальному розмірі 7406 грн. 50 коп.

Справа розглядалась судами неодноразово, рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 червня 2015 року у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення норм процесуального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що на підтвердження своїх доводів банком надано копію анкети-заяви ОСОБА_2 на отримання кредиту від 07 серпня 2006 року №б/н, згідно якої остання отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою за користування кредитними коштами відсотків у розмірі 48,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с.12).

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 лютого 2012 року стягнуто із ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» кредитну заборгованість у сумі 15096,32 грн. за кредитним договором №б/н від 07 серпня 2006 року (а.с.6).

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 лютого 2013 року скасовано заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 лютого 2012 року (а.с.73).

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 липня 2013 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості залишено без розгляду (а.с.72).

Отже, стягнення коштів за заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 лютого 2012 року не проводилось.

Позивач вказує, у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем ОСОБА_2 умов договору №б/н від 07.08.2006 року заборгованість за цією угодою, станом на 21.12.2014 року, склала 21673,94 грн., яка складається із наступного: 2999,98 грн. - заборгованість за кредитом; 18673,96 грн. - заборгованість за процентами за користування кредитом. Від суми заборгованості, станом на 21.12.2014 року, позивачем віднімається сума у розмірі 15096,32 грн.., яка була вже стягнута заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29.02.2012 року (заочне рішення скасоване), залишок заборгованості становить 7406, 0 грн.

Також банком надано розрахунок заборгованості, відповідно до якого, станом на 21 грудня 2014 року, наявна заборгованість за вказаним вище кредитним договором та становить 21673,94 грн., з яких: заборгованість за кредитом - 2999,98 грн., заборгованість за відсотками - 18673,96 грн., а також нараховані штрафи у розмірі 500,00 грн. - фіксована частина та 1096,88 грн. - процента складова (а.с.7-10).

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що обов'язком позичальника за кредитним договором є зокрема повернення кредиту та сплата процентів за користування ним.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Згідно ч. 3 ст.10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 11 ЦПК суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Виходячи з викладеного, встановивши недоведеність вимог банку у даній справі, оскільки позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту укладання відповідачем кредитного договору, отримання ним на підставі заяви позичальника кредиту, місцевий суд ухвали правильне та законне рішення, адже позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» не обґрунтовані та задоволенню не підлягають, з чим погоджується і апеляційний суд.

Колегія звертає увагу, що ОСОБА_2 стверджувала про те, що кредитну картку у ПАТ КБ «Приватбанк» у 2006 році не оформляла і кредитних угод не підписувала, при цьому, вказувала про те, що письмово зверталась до керівника ПАТ «ПриватБанк», де просила доручити Службі безпеки ДРУ провести службове розслідування за фактом оформлення у 2006 році на її ім'я кредитної картки із встановленим кредитним лімітом в сумі 3000,00 грн. та перевірити факт шахрайських дій співробітників банку, притягнути їх до відповідальності, однак позивачем жодної інформації про розслідування факту шахрайських дій співробітників банку надано не було.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції 13.07.2016 року відповідач ОСОБА_2 також заперечувала факт підписання документів на отримання кредитних коштів, у зв'язку з чим через канцелярію суду 28.07.2016 року подала письмове клопотання про призначення почеркознавчої експертизи та просила поставити експерту наступне питання: «Чи виконано підпис на заяві №б/н від 07.08.2006 року про отримання кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку ОСОБА_2?» (а.с.156).

У зв»язку з цим ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 13.07.2016 року було витребувано, зокрема, у ПАТ КБ «ПриватБанк» письмові докази щодо кредитного договору №б/н від 07.08.2006 року, укладеного між ним та ОСОБА_2, а саме: оригінал відповідної кредитної справи (зокрема, оригінал заяви ОСОБА_2 на отримання кредиту, анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в ПриватБанку та інш.); оригінали бухгалтерських документів щодо отримання ОСОБА_2 кредиту у розмірі 2999,98 грн. за вказаним кредитним договором (а.с.150-151).

На виконання ухвали апеляційного суду від 13.07.2016 року, позивачем, зокрема, у заяві від 22.08.2016 року (вх. 26231 від 23.08.2016 р.) повідомлено, що станом на 19.08.2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» не може надати оригінал кредитної справи за кредитним договором №б/н від 07.08.2006 року, укладеним із ОСОБА_2 у зв'язку із розшуком даних документів архівом банка. Зазначена заява долучена до матеріалів справи.

В подальшому, в письмових поясненнях представника банку від 04.10.2016 року, які подані до суду того ж дня, зазначено, зокрема, що ПАТ КБ «ПриватБанк» не має можливості надати оригінал кредитної справи ОСОБА_2, який витребовується судом, у зв'язку з його відсутністю в архіві банку. Враховуючи викладене, представник позивача просив суд розглядати дану справу за документами, наявними в матеріалах справи.

В судовому засіданні 05.10.2016 року відповідач підтримала заявлене клопотання про призначення почеркознавчої експертизи.

У пункті 1.1. Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених Наказ Міністерства юстиції України 08.10.98 N 53/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 26.12.2012 N 1950/5) зазначено, що для проведення почеркознавчих досліджень рукописних записів та підписів надаються оригінали документів.

Частиною 1 ст. 146 ЦПК України встановлено, що у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Ухвалою апеляційного суду від 05.10.2016 року відмовлено у призначенні почеркознавчої експертизи у зв'язку з ненаданням позивачем оригіналів документів щодо кредитного договору №б/н від 07.08.2006 року, укладеного із ОСОБА_2, що унеможливлює проведення такої експертизи.

Враховуючи викладене, а також те, що у ПАТ КБ «ПриватБанк» відсутній оригінал кредитної справи за даними правовідносинами (зокрема, відсутні оригінали кредитного договору та письмових доказів щодо отримання відповідачкою тіла кредиту); приймаючи до уваги неможливість проведення судової почеркознавчої експертизи для перевірки факту підписання відповідного кредитного договору саме відповідачкою, колегія погоджується з висновками суду першої інстанції щодо недоведення позивачем у даній справі його позовних вимог.

Колегія звертає увагу, що представником банку в судовому засіданні 05 жовтня 2016 року було підтверджено факт відсутності у банку оригіналу кредитної справи, що підтверджується звукозаписом вказаного судового засідання.

Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, враховуючи правильне застосування місцевим судом вимог ст. 88 ЦПК України, колегія дійшла висновку, що оскаржуване судове рішення ухвалено у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, тому підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - відхилити.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 червня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуючий

Судді