Номер провадження: 22-ц/785/778/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Процик М. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.01.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючої судді Процик М.В.,

суддів Сєвєрової Є.С., Дрішлюка А.І.,

при секретарі Решетник М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа: Київська районна адміністрація Одеської міської ради, як орган опіки та піклування, про визнання осіб такими, що втратили права користування житловим приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_3, що діє в своїх та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4, ОСОБА_5, до ОСОБА_2, третя особа: Київська районна адміністрація Одеської міської ради, як орган опіки та піклування, Служба у справах дітей Одеської міської ради, про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_6, що діє в інтересах ОСОБА_2, на рішення Київського районного суду м. Одеси від 13 листопада 2015 року, -

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вищевказаним позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 і ОСОБА_5 Уточнивши свої позовні вимоги в процесі розгляду справи, позивач просила визнати ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 такими, що втратили право користування квартирою № 8 у будинку № 69 корп.2 по вул. Академіка Корольова у м. Одесі. В обґрунтування позову позивач та її представник посилались на те, що позивач на підставі договору дарування від 13.08.2002 року є власником спірної квартири, що на спірній житловій площі залишились зареєстрованими відповідачі, які перестали бути членами сімї власника-позивача, що вони з початку 2014 року більше 6 місяців без поважних причин були відсутніми в спірній квартирі, а повернулись в неї у липні 2014р. без згоди позивача, що ОСОБА_3 неодноразово влаштовувала бійки і сварки зі співмешканцями квартири, налаштовує дітей проти позивача і свого колишнього чоловіка ( сина позивача).

ОСОБА_3 позов не визнала за необґрунтованістю вимог до неї, натомість вона, від свого імені та від імені ОСОБА_4, а також ОСОБА_5 звернулись до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням і вселення в квартиру № 8 у будинку № 69 корп. 2 по вул. Академіка Корольова у м. Одесі та про зобовязання видати ключі від квартири. Зустрічні позовні вимоги відповідачі та представник відповідача ОСОБА_3 мотивували тим, що ОСОБА_3 у 2004 році зареєструвала шлюб з сином позивача ОСОБА_4, від якого народився син ОСОБА_4, 2005 р. н.; у 2006 році ОСОБА_3 вселилась у спірну квартиру разом зі своєю сімєю, чоловіком ОСОБА_4, сином ОСОБА_4 та донькою від першого шлюбу ОСОБА_5; у 2011 році між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 шлюб було розірвано, однак вони продовжували жити разом до лютого 2015 року, належно оплачуючи комунальні послуги; що позивач раніше взагалі не мешкала у спірній квартирі, згодом вселилась, змінила замок у вхідних дверях, не відкриває їх на звернення ОСОБА_3 та дітей, чинить перешкоди у користуванні спірною житловою площею.

Відповідач за первинним позовом та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_5 участі у розгляді справи не приймала.

Представники третіх осіб Київської районної адміністрації Одеської міської ради, як органу опіки та піклування, та Служби у справах дітей Одеської міської ради участі у розгляді справи не приймали.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 13 листопада 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання такими, що втратили права користування житловим приміщенням відмовлено.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3, що діє в своїх та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_2 задоволено.

Вселено неповнолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5 та ОСОБА_3 у квартиру № 8 у будинку № 69 корп. 2 по вул. Академіка Корольова у м. Одесі. Зобовязано ОСОБА_2 не чинити перешкоди у здійсненні неповнолітнім ОСОБА_4, 30.04.2005 року, ОСОБА_5 та ОСОБА_3 права користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 та видати їм ключі від квартири № 8 у м. Одес і АДРЕСА_2.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_6, що діє в інтересах ОСОБА_2, просить рішення суду від 13.11.2015 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги стосовно визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою та відмовити у задоволенні зустрічного позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду зміні в частині викладення мотивувальної частини, з наступних підстав.

За правилами ч. 1 п. 4 ст. 309 ЦПК України підставами для зміни рішення суду є порушення або неправильне застосування норм матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову та про задоволення зустрічного позову, суд 1-ої інстанції виходив з того, що відповідач з дітьми постійно проживала у спірній квартирі, що була відсутня в ній тільки кілька місяців на початку 2014 року у звязку з хворобою дитини, що особи, які перестали бути членами сімї наймача, але продовжують проживати в займаному житлі, мають такі ж права і обовязки, як наймач та члени його сімї; що позивачем не доведений факт відсутності відповідачів на спірній житловій площі більше ніж рік.

Однак повністю з такими висновками суду погодитись не можливо, оскільки мотивувальна частина рішення містить суперечливі судження.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_3 на підставі договору дарування, укладеного нею 13.08.2002р. з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (а.с.7) Спірна квартира складається з однієї житлової кімнати, при цьому загальна площа квартири становить 32,8 кв. м., а житлова - 18,0 кв. м..(а.с.8)

Встановлено, що син позивача ОСОБА_4 з 2004 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_3, від якого мають спільного сина ОСОБА_4 (а.с.17,80) У жовтні-листопаді 2006 року відповідач ОСОБА_3 разом зі своїм чоловіком ОСОБА_4, сином ОСОБА_4 та донькою ОСОБА_5 у встановленому законом порядку вселились у спірну квартиру в якості членів сімї власника ОСОБА_2 ( а.с.8,52)

За ст.405ч.1 ЦК України та ст.156 ч.1 ЖК України відповідач з дітьми, як члени сімї власника житла набули рівного з власником права користування спірною житловою площею.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 26.04.2011 року шлюб між сином позивача ОСОБА_4 та відповідачем ОСОБА_3 було розірвано.

Згідно зі ст. 156 ч. 4 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє членів сімї власника права користування займаним приміщенням. Водночас встановлено, що після розірвання шлюбу колишнє подружжя продовжувало мешкати разом у спірній квартирі, що підтверджено поясненням сторін та свідченнями допитаних судом свідків Ґедзь О.Р., ОСОБА_9 і ОСОБА_10 Останні також підтвердили тимчасову і короткотривалу відсутність відповідачів у спірній квартирі з поважних причин, а саме у звязку з хворобою неповнолітнього ОСОБА_4. За актом від 22.01.2015р., складеним мешканцями будинку, відповідачі мешкають у спірній квартирі з 2006 року по день складання акту.(а.с.83)

За правилами ст. 405 ч.2 ЦК України член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Вбачається, що позивач вимоги про визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірним житлом на підставі ст.405 ч. 2 ЦК України не заявляла, і відповідні докази не надала.

Із пояснень сторін ( а.с.79), свідчень вищеназваних свідків вбачається, що між сторонами склалися конфліктні стосунки, що дійсно зі сторони позивача створюються перешкоди відповідачам у проживанні в спірній квартирі, що вони не мають ключів від вхідних дверей спірної квартири, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду щодо необхідності захисту прав відповідачів, які мають встановлене законом сервітутне право користування житлом належним позивачу ОСОБА_2.

За змістом первісної позовної заяви ОСОБА_2, поданої у лютому 2014 року, відповідачі з початку 2014 року змінили своє місце проживання, покинули спірну квартиру і «певний» час у ній не проживають, що за ст.405 ч. 2 ЦК України не може бути підставою для визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірною житловою площею. В цій частині висновки суду також є вірними.

Та разом з тим, вбачається, що представником позивача у судовому засіданні було уточнено правову підставу позову, визначено підставою позову ст.71 ЖК України, вказано на відсутність відповідачів на спірній житловій площі більше 6 місяців без поважних причин (а.с.139), що є неправильним, оскільки вказана стаття правовідносини сторін не регулює. За статусом відповідачі є колишніми членами сімї власника житла, а тому їх правовідносини з позивачем власником житла нормами житлового кодексу щодо прав та обовязків наймачів, членів сімї наймача, щодо 6-місячної тривалості збереження за ними житлової площі тощо не регулюються. Суд першої інстанції в мотивувальній частині рішення суду помилково послався на вимоги ст.ст.64-65, 71 ЖК України, які правовідносини сторін не регулюють. Посилання на вказані статті та судження суду з цього приводу підлягають виключенню із мотивувальної частини рішення. Та водночас доводи представника позивача в апеляційній скарзі з приводу ст.71 ЖК України, з приводу відсутності відповідачів в спірній квартирі більше 6 місяців підлягають відхиленню.

Виходячи зі змісту заявлених позовних вимог неспроможними є посилання представника позивача в апеляційній скарзі на те, що відповідачі влаштовують в спірній квартирі скандали, бійки і нецензурно лаються. З вказаними обставинами закон не повязує можливість визнання осіб такими, що втратили право користування житлом. Правила ст. 116 ЖК України, ст. 406 ЦК України, на які посилалась позивач в позовній заяві, та на які посилається представник позивача в апеляційній скарзі, регулюють інші правовідносини, зокрема щодо припинення сервітуту, щодо виселення, тобто стосуються іншого предмету спору, який судом не розглядався, а тому до уваги колегією суддів не беруться.

З огляду на те, що відповідно до ст. 303 ЦПК України суд перевіряє правильність рішення суду на момент його ухвалення ( 13.11.2015р.), колегією суддів не можуть братися до уваги надані представником позивача копія договору дарування від 08 грудня 2015р. та довідка-виписка із будинкової книги, за якими після ухвалення рішення суду по цій справі відбувся перехід права власності від позивача до ОСОБА_11 Обставини, що виникли після ухвалення рішення суду є новими обставинами, які можуть бути предметом спору в іншій справі.

За таких обставин, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - зміні в вищенаведених межах викладення мотивувальної частини. У решті рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 303,307,309,313-316,317,319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6, що діє в інтересах ОСОБА_2, задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 13 листопада 2015 року змінити в частині викладення мотивувальної частини.

У решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуюча: М.В. Процик

Судді: Є.С. ОСОБА_12 Дрішлюк