Справа № 274/3275/16-ц
Провадження № 2/0274/1343/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

05.10.2016 року м. Бердичів

Бердичівський міськрайонний суд Житомирської області

в складі головуючого судді Щербака Д.С., при секретарі Поступайло Х.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бердичеві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування квартири,-

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 року представник позивача ОСОБА_1 на підставі довіреності ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом, згідно якого просить визнати недійсним договір дарування квартири від 08.04.1998 року, посвідчений приватним нотаріусом Бердичівського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрований в реєстрі за №1370, укладений між позивачем та відповідачем - ОСОБА_2.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що під час шлюбу позивачка придбала квартиру АДРЕСА_1. Вказана квартира є спільною сумісною власністю подружжя. В 1998 році позивачка без згоди свого чоловіка подарувала відповідачці вказану квартиру, згідно договору дарування від 08.04.1998 року. Нотаріус не розяснив позивачці природу спірного правочину та наслідки вчинення відповідних нотаріальних дій, тому позивачка вважала, що підписує договір довічного утримання, намірів дарувати відповідачці вищевказану квартиру у позивачки не було. Позивачка не ознайомлювалась з текстом спірного договору перед його підписанням, ключі від квартири відповідачці не передала. Іншого житла у позивачки немає, вона до теперішнього часу володіє вищевказаною квартирою. Внаслідок помилки позивачка неправильно сприймала спірний правочин та його істотні умови. До судового засідання позивач та її представник не з'явилися, надали суду клопотання про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримали, проти заочного розгляду справи не заперечувала.

Відповідач повідомлений про час і місце розгляду справи в порядку ч. ч. 5, 9 ст. 74 ЦПК України, однак в судове засідання не зявилися, про причини неявки не повідомив, заперечень проти позову не надав.

Відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Оскільки, відповідач про причини своєї неявки не повідомив, підстав визнавати його неявку з поважних причин немає, суд ухвалив провести заочний розгляд справи.

В звязку з неявкою у судове засідання осіб, які беруть участь у справі, на підставі ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу технічними засобами аудіо запису не здійснювалось. Дослідивши обставини справи та докази, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню, з наступних підстав.

17.11.1956 року між позивачкою та гр.ОСОБА_5 було укладено шлюб, який зареєстровано Поличинецькою сільською радою Комсомольського району Вінницької області, актовий запис за №12, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії ЯФ №056833. За час перебування у шлюбі, позивачка 03.03.1998 року придбала квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі продажу, посвідченого приватним нотаріусом Бердичівського нотаріального округу ОСОБА_4 03.03.1998 року р.807, зареєстрованого Бердичівським БТІ в реєстрову книгу №61, стор.581, р.№10143.

Згідно з приписами ст.5 ЦК України та п.4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного Кодексу України, норм розділу Прикінцеві Положення СК України, правовий режим майна щодо якого виник спір між сторонами, визначається нормами матеріального права, яке діяло на час його придбання (утворення).

Згідно з ст.3 Кодексу про шлюб та сім'ю України (в редакції, яка діяла на виникнення спірних правовідносин), відповідно до закріпленої Конституцією України рівності прав жінки і чоловіка в Україні вони мають у сімейних відносинах рівні особисті і майнові права. Згідно з ст.22 КпШС УРСР від 20.06.1969р. № 2006-VII (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Відповідно до статті 16 ЗУ «Про власність» (в редакції, яка була чинна на момент укладення спірного договору), майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім'ю України.

Статтею 23 КпШС УРСР (в редакції, яка діяла на виникнення спірних правовідносин), встановлено, що майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Аналогічні норми передбачені ст.ст. 57, 60, 70 СК України.

Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, кожна фізична особа або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. 08.04.1998 року між позивачем та відповідачем укладено договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Бердичівського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрований в реєстрі за №1370 та Бердичівському МБТІ в реєстрову книгу №61, стор.581, р.№10143.

Згідно з пунктом 1 вищевказаного спірного договору, позивачка подарувала, а відповідачка прийняла в дар квартиру АДРЕСА_1, яка складається з двох кімнат, загальною площею 49,7 кв.м., житловою площею 26,6 кв.м.

З тексту спірного договору вбачається, що дата набрання чинності в спірному договорі відсутня, договір складений в двох примірниках, один з яких залишається на зберігання у нотаріуса, а другий видається відповідачці. Чоловік позивачки - ОСОБА_5, не надав позивачці згоду на укладення спірного договору.

Згідно з п.35 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 14.06.1994 № 18/5 (в редакції, яка діяла на виникнення спірних правовідносин), угоди про відчуження або заставу майна подружжя, що належить їм на праві спільної сумісної власності, які потребують обов'язкового нотаріального посвідчення, можуть бути посвідчені нотаріусом при наявності письмової згоди другого із подружжя (стаття 23 Кодексу про шлюб та сім'ю). Згідно із ст.5 ЗУ «Про нотаріат» (в редакції, яка була чинна на момент укладення спірного договору), нотаріус зобов'язаний роз'яснювати права і обов'язки, попереджати про наслідки вчинюваних нотаріальних дій для того, щоб юридична необізнаність не могла бути використана їм на шкоду.

Згідно з п.28 Глави І Розділу ІІІ Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 14.06.1994 № 18/5, нотаріуси зобов'язані роз'яснити сторонам зміст і значення поданих ними проектів угод і перевірити, чи відповідає зміст посвідчуваних угод вимогам закону і дійсним намірам сторін.

Між тим, в спірному договорі відсутні відомості про те, що нотаріус роз'яснив сторонам договору їх права та обов'язки, наслідки вчинення відповідних нотаріальних дій, природу спірного правочину.

Згідно позову, позивачка стверджує, що не розуміла природу правочину й не мала наміру дарувати відповідачці вищевказану квартиру, вважала, що укладає договір довічного утримання. Згідно із ст.56 ЦК УРСР (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) угода, укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки. Якщо така угода визнана недійсною, то кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернення одержаного в натурі - відшкодувати його вартість. Крім того, сторона, за позовом якої угода визнана недійсною, вправі вимагати від другої сторони відшкодування витрат, втрати або пошкодження свого майна, якщо доведе, що помилка виникла з вини другої сторони. Якщо це не буде доведено, особа, за позовом якої угода визнана недійсною, зобов'язана відшкодувати другій стороні понесені нею витрати, втрату або пошкодження її майна. Аналогічні положення визначені ст229 ЦК України.

Згідно з ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно з п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику по справам про визнання угод недійсними» №3 від 28.04.1978 року, під помилкою необхідно розуміти таке неправильне сприйняття стороною субєкту, предмету чи інших суттєвих умов правочину, яке вплинуло на її волевиявлення і за відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що правочин не був би укладений.

З розяснень, які викладені в пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» вбачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Враховуючи те, що внаслідок помилки позивачка неправильно сприймала спірний правочин та його істотні умови, існують підстави для визнання спірного договору дарування недійсним.

Згідно зі ст.5 Конституції України та ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Судові витрати згідно ст.ст. 79, 88 ЦПК України суд покладає на відповідача.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 56, 59 ЦК УРСР, ст.ст.11-16, 202-209, 215, 229, 236 ЦК України, ст.5 ЗУ «Про нотаріат», ст.ст.1-11, 57-61, 88, 197, 203, 208, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування квартири від 08.04.1998 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Бердичівського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрований в реєстрі за №1370. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржено в загальному порядку впродовж 10 днів з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Житомирської області через Бердичівський міськрайонний суд Житомирської області протягом 10 днів з дня його оголошення. Особам, які брали участь у справі, але не були присутнім у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подавати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Д.С. Щербак