Справа №591/7488/15-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Бурда Б. В.
Номер провадження 22-ц/788/158/16 Суддя-доповідач - Сибільова Л. О.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2016 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Сибільової Л. О.,

суддів - Дубровної В. В. , Криворотенка В. І.

за участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Української академії банківської справи

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 11 грудня 2015 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до Української академії банківської справи про стягнення суми вихідної допомоги при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку,

в с т а н о в и л а:

19 жовтня 2015 року позивач звернулась до суду з зазначеним позовом, мотивуючи вимоги тим, що відповідно до наказу від 15 березня 1999 року №52-ВК вона була прийнята на роботу до Української академії банківської справи Національного банку України на посаду редактора-коректора І категорії. Згідно з наказом від 07 вересня 2015 року №243-к вона звільнена з посади провідного редактора редакційно-видавничого відділу у зв'язку зі скороченням штату працівників за п. 1 ст. 40 КЗпП України з виплатою середньомісячної вихідної допомоги.

Посилаючись на положення ст. ст. 116, 117 КЗпП України, зазначала, що вона двічі - 08 і 16 вересня 2015 року зверталась до відповідача з вимогою надати довідку про нараховані суми, належні їй до сплати, а також виплатити вихідну допомогу і середній заробіток за весь час затримки розрахунку.

Згідно з довідками відповідача від 08 вересня 2015 року № 316 та від 15 жовтня 2015 року №16053/1790, сума вихідної допомоги складає 3 535,25 грн., а суми заробітної плати відрізняються - 493,32 грн. і 822,15 грн. відповідно.

Посилаючись на положення абзацу 2 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, згідно якого для розрахунку вихідної допомоги враховуються виплати за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню, вказувала, що, згідно з розрахунковим листом її середня заробітна плата за два останні повні місяці роботи (липень-серпень 2015 року) становить 3805,12 грн.

Оскільки відповідач неправомірно відмовляється виплачувати належну їй в день звільнення суму вихідної допомоги, просила стягнути з відповідача на її користь правильно розрахований розмір вихідної допомоги; середній заробіток за весь час затримки (з 08 вересня 2015 року по день фактичного розрахунку), виходячи з середнього заробітку за два останні повні місяці роботи (липень-серпень 2015 року), що передували звільненню.

Надавши суду 1 грудня 2015 року свій розрахунок суми вихідної допомоги при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку, позивач наполягала на розмірі вихідної допомоги 4458,37 гр. та середньому заробітку, виходячи з середньоденного заробітку 207,37 гр. (а.с. 114).

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 11 грудня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з Української академії банківської справи на користь ОСОБА_3 6577,20 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з утриманням з вказаної суми при виплаті податків та інших обов'язкових зборів та платежів.

В іншій частині позовних вимог відмовлено за необґрунтованістю.

Стягнуто з Української академії банківської справи на користь держави 1218 грн. судового збору.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.

Вказує, зокрема, що суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, не зазначив жодного доказу, який би підтвердив наявність вини відповідача, яка є обов'язковою складовою підстав для відповідальності згідно положень ст. 117 КЗпП України. Суд в обґрунтування своєї позиції зазначає, що єдиною поважною причиною недотримання строків виплати заробітної плати може бути протиправна поведінка працівника, який відмовляється від отримання належних до виплати коштів, тобто суд прийшов до висновку, що при відсутності протиправної поведінки працівника роботодавець автоматично стає винним, навіть за відсутності доказів його вини, що порушує принцип змагальності сторін, закріплений ст. 10 ЦПК України.

Позивачем не було надано жодного доказу вини відповідача, який надав усі докази тому, що затримка у розрахунку по заробітній платі була пов'язана зі зміною підпорядкування, але відповідачем були здійснені усі необхідні дії у максимально скорочені строки. Враховуючи те, що Академія раніше не фінансувалась з державного бюджету, не обслуговувалась в Державному казначействі України, виникла ситуація, при якій Академія з дати передання до Міністерства освіти і науки України до початку листопада не мала можливості здійснювати фінансову діяльність. Для її відновлення необхідно було затвердити Статут в новій редакції, штатний розпис, кошторис, зареєструватися в казначейській мережі, відкрити рахунки в Державному казначействі та укласти відповідні договори.

Кошти на казначейські рахунки надходили 03 листопада 2015 року, що підтверджується відповідними платіжними дорученнями. Відповідно до практики роботи Державного казначейства відбулося оформлення рахунків, розподіл коштів по цих рахунках. Академія отримала можливість виплатити заробітну плату своїм працівникам тільки 03 листопада 2015 року. Усі належні позивачу виплати були здійснені: сплачено 4 357,40 грн. (включаючи 3535,25 грн. вихідної допомоги, 822,15 грн. заробітної плати з 01 вересня по 07 вересня 2015 року).

Відповідач також посилається на невірність суми судового збору - 1218 гр., стягненого з нього судовим рішенням в доход держави, вважаючи, що позивач при зверненні з позовом до суду, враховуючи ціну її позову, була звільнена від сплати судового збору в мінімальному розмірі - 0, 4 розміру мінімальної заробітної плати, тобто 487, 2 гр. Саме цю суму, задовольнивши її позов, суд повинен був стягнути з відповідача в доход держави.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, який підтримав скаргу з мотивів, в ній викладених, позивача, яка заперечує проти скарги та вважає рішення суду вірним, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи спір та частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з наявності правових підстав для відповідальності відповідача за затримку розрахунку при звільненні позивача, оскільки зміна власника, джерел фінансування, зміни в організації умов праці та відсутність фінансування не є поважними причинами невиплати заробітної плати, а, відповідно, тими обставинами, що вказують на відсутність вини відповідача у затримці з проведення розрахунку.

Суд також зазначив, що єдиною поважною причиною недотримання строків виплати заробітної плати може бути протиправна поведінка працівника, який відмовляється від отримання належних до виплати коштів.

Частково задовольняючи позов, суд не погодився з доводами позивача про те, що розмір її середньоденної заробітної плати становить 207,37 грн., а вихідна допомога мала становити 4 458,37 грн., оскільки позивачем допущена помилка при здійсненні розрахунку вказаних сум та проведено обрахунок за відомостями персоніфікованого обліку УПФ України в м. Суми, а не в порядку, визначеному Постановою Кабінету Міністрів України №100, з заробітної плати за фактично відпрацьовані дні в останні два місяці роботи.

Цей висновок суду узгоджується з обставинами справи, вірно встановленими судом, та відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що згідно наказу №52-вк від 15 березня 1999 року ОСОБА_3 була прийнята тимчасово на посаду редактора-коректора 1 категорії інформаційно - технологічного відділу Української академії банківської справи Національного банку України (а.с.120).

04 березня 2014 року між Українською академією банківської справи та ОСОБА_3 був укладений контракт, згідно якого остання прийнята на роботу в інформаційно-видавничий відділ на посаду провідного редактора (а.с.115).

Наказом №243-к від 07 вересня 2015 року ОСОБА_3 звільнена з посади у зв'язку із скороченням штату працівників на підставі п.1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, з виплатою середньомісячної вихідної допомоги (а.с. 3, 119-128).

Наказом №269-к від 05 жовтня 2015 року в доповнення до наказу від 07 вересня 2015 року №243-к визначено виплатити ОСОБА_3 середню заробітну плату за відпрацьований період з 01 по 07 вересня 2015 року (а.с.152).

Згідно довідок Української академії банківської справи №16-053/1790 від 15 жовтня та від 5 листопада 2015 року. розрахункового листа позивача за вересень 2015 року, при звільненні позивача їй нараховано всього 4357,4 гр., в тому числі вихідної допомоги - 3535,25 гр., заробітної плати з 1 по 7 вересня 2015 року, нарахованої відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» з послідуючими змінами, - 822,15 гр. Після відрахувань всіх обов'язкових платежів та чергового платежу на погашення кредиту визначено до виплати 2317,48 гр. (а.с. 7 - 10, 71).

Згідно довідок №16-052/1936 від 13 листопада 2015 року і № 14-018/2032 від 9 грудня 2015 року ОСОБА_3 працювала в Українській академії банківської справи на посаді редактора-коректора 1 категорії, її середньоденна заробітна плата складала 164 грн. 43 коп.: липень 2015 року - 20 днів/3 350 грн. 76 коп.; серпень 2015 - 20 днів/3 226 грн. 60 коп. (6577,36 гр. : 40 = 164,43 грн.). (а.с.72, 142 - 144).

Вказаний розрахунок розміру середньоденної заробітної плати узгоджується з розмірами нарахувань за останні два повних місяці роботи позивача, що підтверджуються її розрахунковими листами (а.с.145-148) .

Згідно договору №20/к від 20 березня 2014 року про надання кредиту відповідач надав ОСОБА_3 середньостроковий кредит на споживчі цілі для проведення ремонтних робіт у квартирі, купівлі побутової техніки та оплати навчання дочки ОСОБА_6 в сумі 39 000 грн. строком користування на 36 місяців (а.с.134-138).

8 і 16 вересня 2015 року позивач зверталась до в.о. ректора академії з письмовими заявами про надання довідки про нараховані суми, належні їй при звільненні, зокрема, вихідної допомоги, і виплату належних їй сум та середнього заробітку за затримку розрахунку (а .с. 4, 5).

Спірні кошти в сумі 2317,48 гр. після відрахування з нарахованих сум всіх необхідних платежів та суми на погашення кредиту були перераховані позивачу на банківську картку 03 листопада 2015 року, що підтверджується випискою по картковому рахунку Ощадбанку, тобто після звернення позивача 19 жовтня 2015 року з позовом до суду (а.с. 83, 94 ).

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, розпорядженням Кабінету Міністрів України від 24 червня 2015 року з управління Національного Банку України до сфери управління Міністерства освіти і науки України передано цілісні майнові комплекси Державного вищого навчального закладу «Українська академія банківської справи Національного Банку України» (а.с.21).

Відповідно до акту приймання-передачі, передача цілісних майнових комплексів навчального закладу відбулась 28 серпня 2015 року (а.с. 22-42).

Наказом Міністерства освіти і науки України №971 від 24 вересня 2015 року затверджено статут Української академії банківської справи (нова редакція), погоджений конференцією трудового колективу 31 серпня 2015 року, згідно якого академія є правонаступником державного вищого навчального закладу «Українська академія банківської справи Національного банку України» (а.с.44-70).

Кошторис Української академії банківської справи затверджений Міністерством освіти і науки України 27 жовтня 2015 року та в цей же день зареєстрований у Державному казначействі України.

Рахунки академії у Головному управлінні Державного казначейства України в Сумській області були відкриті 13 жовтня 2015 року, 20 жовтня 2015 року та 26 жовтня 2015 року (а.с. 73-82).

Згідно ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Відповідно до ч.1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

У відповідності до ч.1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до положень ст.ст. 21, 24 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом ( а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцять календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що зміна підпорядкування академії банківської справи, рахунків, джерел фінансування та відсутність коштів у відповідача не може свідчити про відсутність його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів і не є підставою для звільнення роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

Всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України, відповідач не довів відсутності своєї вини в затримці остаточного розрахунку при звільненні позивача.

Частиною 1 статті 61 ЦПК України передбачено, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Розмір середньоденної заробітної плати позивача, визначений судом, сторони не оспорили.

Відповідно до роз'яснень, які містяться у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Висновок суду про наявність правових підстав для відповідальності відповідача за затримку розрахунку при звільненні узгоджується з висновками щодо застосування ст. ст. 116, 117 КЗпП України, викладеними Верховним Судом України у відповідних постановах, які, відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Так, у постанові від 3 липня 2013 року у справі № 6-64цс13 Верховний Суд України зазначив, що за положеннями ст. 117 КЗпП України обов'язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства, а аналіз положень ч. 1 ст. 116, ч. 1 ст. 117 КЗпП України дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

Нетривалий час роботи працівника на підприємстві й незначна частка заборгованості підприємства перед працівником у виплаті заробітної плати також не є підставою для звільнення роботодавця від зазначеної відповідальності.

Аналогічну правову позицію Верховний суд України виклав у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-2159цс15.

У постанові від 22 січня 2014 року у справі № 6-159цс13 Верховний суд України також послався на рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу, в якому роз'яснено, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Верховний суд України зазначив, що аналіз положень ст. ст. 116, 117 КЗпП України, з урахуванням висновків, що викладені в рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

У постанові від 2 липня 2014 року у справі № 6-76цс14 Верховний Суд України зазначив, що аналіз положень ст. ст. 116, 117 КЗпП України та Закону України від 14 травня 1992 року № 2343-ХІІ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», згідно яких дія мораторію на задоволення вимог кредиторів не поширюється на виплату заробітної плати, дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Порушення процедури про банкрутство роботодавця, наявність тривалого періоду здійснення виконавчих дій органами державної виконавчої служби, незначна частка заборгованості підприємства перед працівником у виплаті компенсації за невикористану відпустку порівняно із сумою середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку не може свідчити про відсутність вини роботодавця в невиплаті працівникові належних коштів і не є підставою для звільнення роботодавця від обов'язку сплатити зазначені кошти.

З огляду на вищенаведені правові висновки та встановлені судом обставини справи доводи скарги відповідача з посиланням на проблеми організаційного характеру в зв'язку з перепідпорядкуванням академії та необхідністю вирішення пов'язаних з цим питань, в тому числі з перереєстрацією статуту, затвердженням кошторису, відкриттям рахунків, в зв'язку з чим відповідач лише 3 листопада 2015 року змін провести розрахунок з позивачкою, є безпідставними і не спростовують висновків суду, яке в частині вирішення спору по суті є законним та обгрунтованим.

В зв'язку з наведеним рішення суду в частині стягнення з відповідача середнього заробітку ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, і апеляційна скарга в цій частині задоволенню не підлягає.

В той же час колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про невірність визначення судом розміру судового збору, стягненого з відповідача в доход держави, та вважає рішення суду в цій частині таким, що не відповідає вимогам ст. 213 ЦК України.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним та обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду в частині вирішення питання про судові витрати не відповідає вказаним вимогам процесуального закону.

Розмір судового збору в сумі 1218 гр. суд визначив з посиланням на ст. 88 ЦПК України.

Позивач, звертаючись з позовом до суду, просила стягнути з відповідача вихідну допомогу в сумі 4458, 37 гр. та середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні, виходячи з середньоденного заробітку 207,37 гр., який не підтвердився в судовому засіданні.

Враховуючи, що строк затримки розрахунку склав 40 робочих днів (з 7 вересня по 3 листопада 2015 року), ціна її позову склала всього 4458,37 гр. + 207, 37 гр. х 40 = 4458,37 гр. + 8294,8гр. = 12753 гр.

Враховуючи, що відповідач сплатив позивачеві після її звернення з позовом до суду 4357,4 гр. (нарахована загальна сума, з якої відраховані передбачені законом платежі та платіж на погашення кредиту), а суд стягнув на її користь рішенням суду 6577,2 гр., загальна сума її задоволених вимог складає 10934,6 гр., що від ціни позову складає 85,74 %.

Ч. 3 ст. 88 ЦПК України передбачає, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

В ч. 1 п. 36 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» роз'яснено, що вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову (частина перша статті 88 ЦПК) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом № 3674-У1 «Про судовий збір»).

При зверненні з позовом до суду підлягав сплаті судовий збір в сумі 1218 гр. х 4 = 487,2 гр., від сплати якого позивач була звільнена на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Відповідно до наведеного, з відповідача в доход держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 487, 2 гр. : 100% х 85,74 % = 417,73 гр.

Решта судового збору, що підлягав сплаті: 487, 2 гр. - 417,73 гр. = 69,47 гр. - відноситься на рахунок держави.

Згідно п. п. 3, 4 ч.1, ч. ч. 2, 3 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права; невідповідність висновків суду обставинам справи, норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Української академії банківської справи задовольнити частково.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 11 грудня 2015 року в даній справі в частині стягнення з Української академії банківської справи 1218 гр. судового збору в доход держави змінити.

Стягнути з Української академії банківської справи в доход держави судовий збір 417,73 гр., а не 1218 гр., як зазначено в рішенні суду.

В іншій частині рішення Зарічного районного суду м. Суми від 11 грудня 2015 року в даній справі залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: