Справа № 297/1267/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2016 року м. Берегово

Берегівський районний суд Закарпатської області в складі:

головуючого Ільтьо І. І.,

при секретарі Куні О. І.,

з участю позивача ОСОБА_1, її представника ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, його представника ОСОБА_4 та представника третьої особи Садварі О. В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Берегово справу за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6, третя особа без самостійних вимог на стороні позивача, орган опіки та піклування виконавчого комітету Берегівської міської ради про позбавлення батьківських прав та зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_1, третя особа без самостійних вимог орган опіки та піклування виконавчого комітету Берегівської міської ради про визначення місця проживання дитини,-

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою ОСОБА_6, третя особа без самостійних вимог на стороні позивача, орган опіки та піклування виконавчого комітету Берегівської міської ради про позбавлення батьківських прав.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що сторони мають спільного малолітнього сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, який після розірвання шлюбу проживає з позивачкою. Батько дитини тривалий час ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків та з кінця 2010 року не цікавиться сином та його розвитком, участі у його вихованні не бере, не цікавиться життям дитини, не приймає участь у вихованні, матеріально не підтримує. На сьогоднішній день їхньому синові вже вісім років, він не пам'ятає батька та немає до нього ніяких почуттів, оскільки всі ці роки його не бачив. З причин безвідповідальної поведінки відповідача та в інтересах дитини вона вимушена звернутися до суду з позовною заявою про позбавлення батьківських прав ОСОБА_3.

До початку розгляду справи по суті відповідач ОСОБА_6 звернувся з зустрічним позовом до ОСОБА_1, третя особа без самостійних вимог орган опіки та піклування виконавчого комітету Берегівської міської ради про визначення місця проживання дитини, мотивуючи тим, що після припинення шлюбних відносин він позбавлений права виховувати сина, піклуватися, як батько, надавати допомогу у навчанні. На його думку, відповідачка негативно настроює дитину проти нього. Крім того, позивач має стабільний самостійний дохід, яким може у повному обсязі створити всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дитини. Враховуючи наведені обставини, вважає, що проживання з колишньою дружиною не відповідає інтересам дитини.

Ухвалою Берегівського районного суду від 30.08.2016 року вищевказаний зустрічний позов ОСОБА_6 до ОСОБА_1, третя особа без самостійних вимог орган опіки та піклування виконавчого комітету Берегівської міської ради про визначення місця проживання дитини об'єднаний в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6, третя особа без самостійних вимог на стороні позивача, орган опіки та піклування виконавчого комітету Берегівської міської ради про позбавлення батьківських прав.

Позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги первісного позову підтримали та просили їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві, а зустрічний позов не визнали з підстав викладених в запереченні.

Відповідач ОСОБА_6 та його представник ОСОБА_4 в судовому засіданні первісний позов не визнали з підстав викладених у запереченнях на позов, які долучені до матеріалів справи, в зустрічний позов підтримали та просили його задовольнити з підстав викладених в позовній заяві.

Представник орган опіки та піклування виконавчого комітету Берегівської міської ради Садварі О.В. в судовому засіданні, висновки органу опіки та піклування підтримала та просила при винесенні рішення по даній цивільній справі їх врахувати.

Допитана в судовому свідок ОСОБА_8 пояснила, що позивачка залишає дитину з нею коли іде на роботу. Зауважила, що відповідач за весь час тільки один єдиний раз навідався до дитини, і то тільки перед тим як відбулося засідання про розірвання шлюбу. Він зовсім не турбується долею дитини, її самочуттям та розвитком. Перший і останній раз він відвідував дитину в грудні 2010 року, після цього жодних дій не вчиняв. В той день, коли відповідач отримав першу повістку до суду, то він перерахував позивачці 300 грн. в рахунок аліментів, але вона їх йому повернула.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні дала аналогічні покази свідку ОСОБА_8.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні пояснив, що відповідач тільки один раз був до дитини. Це було перед розлученням, і він тоді прийшов із своїм батьком. А дитина їх не впізнала, оскільки він їх не знає, і коли дитині запропонували підійти і поцілувати діда він замість нього пішов до мене.

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні пояснив, що приблизно в такий час 2015 року відповідач попросив його поїхати з ним до його тодішньої дружини, щоб він міг провідати сина. Коли вони приїхали, їх не впустили до будинку, однак їм вдалося передати сину іграшки та інші подарунки, які батько привіз. Однак, вони ще не встигли поїхати від будинку, як усе те, що вони привезли для дитини було викинуто.

Свідок ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснив, що позивачка разом із своїми свідками вводять суд в оману, оскільки говорять чисту не правду. Він особисто неодноразово пропонував їм гроші, спочатку 5000 грн., потім 300 доларів і по 100 доларів, але вони гордо казали, що їм нічого не потрібно і вони самі спроможні забезпечити дитину всім необхідним. Крім того ствердив, що його син дуже любить внука, бажає примати участь у вихованні та утримувати його матеріально.

Заслухавши доводи сторін, їх представників, третьої особи представника органу опіки та піклування, свідків, дослідивши надані сторонами докази, в тому числі висновки органу опіки та піклування, суд вважає, що в первісному та зустрічному позовах слід відмовити з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що сторони є батьками ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 5).

Судом встановлено, що малолітній ОСОБА_7 проживає разом з матір'ю за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується копією відповідної довідки (а.с. 9)

Статтею 150 СК України передбачені обов'язки батьків щодо виховання та розвитку дитини.

Згідно із ч. 4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини (п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України).

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.89 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов'язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов'язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава до позбавлення батьківських прав можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Пунктом 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року N 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" передбачено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Для позбавлення батьківських прав мало впевнитися в невиконанні обов'язків по вихованню. Належить також встановити, що батьки ухиляються від їх виконання свідомо.

Згідно п. 16 постанови особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявились безрезультатними.

У відповідності до приписів ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

В порушення зазначених вимог позивачем не надано належних та допустимих доказів невиконання відповідачем своїх батьківських обов'язків, доказів винної поведінки відповідача та свідомого його ухилення від виконання батьківських обов'язків матеріали справи не містять.

Суд не приймає доводи позивача, що відповідач ухиляється від виховання та утримання дитини, оскільки такі спростовуються матеріалами справи.

Так, згідно договору на вклад «Дитячий ощадного банку» на дитину віком до 14 років, ОСОБА_7, відповідачем відкрито депозитний рахунок на який вносилися кошти 500-300 грн. щомісяця (а.с. 31-37).

06.06.2016 року відповідачем укладено з ПАТ «Кредобанк» договір банківського вкладу «Подарунок на повноліття» на який ОСОБА_6 вніс кошти в сумі 15 000 грн. на користь сина ОСОБА_7. (а.с. 35).

Отже, твердження позивача про те, що відповідач матеріально не піклується про сина, спростовується фактом пересилання коштів на утримання останнього, відкриття рахунку у ВАТ «Ощадбанк» м. Берегово вклад «дитячого ощадного банку» та банківського вкладу «Подарунок на повноліття» у ПАТ «Кредобанк».

Відповідно до висновку органу опіки та піклування Берегівської міської ради від 29.08.2016 року № 1283/03-17 з метою захисту законних прав та інтересів дитини, Берегівська міська рада, як орган опіки та піклування, вирішила про не доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_6 стосовно малолітнього сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 43-44). Даний висновок суд вважає обґрунтованим та належно мотивованим, який підтверджує встановлені судом обставини.

Також, в матеріалах справи відсутні відомості щодо звернень позивачки про проведення профілактичної роботи з батьком дитини. Матеріали справи не містять даних про застосування до відповідача превентивних заходів впливу, у зв'язку з не виконанням ним своїх батьківських обов`язків (попередження з боку органів опіки та піклування, притягнення до адміністративної відповідальності). Навпаки, є заява відповідача до органу опіки та піклування про визначення побачення з сином.

Окрім цього, встановлено, що відповідач виявляє стійке бажання до виховання та забезпечення сина, ухилятись від виконання своїх батьківських обов'язків не збирається. Обґрунтованих доказів ухилення від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню дитини, жорстокому поводженні по відношенню до дитини, щодо відповідача при розгляді справи не встановлено.

Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно зі статтею кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Будь-яких доказів наявності виключних обставин позбавлення батьківських прав відповідача не надано. Доводи позивачки про те, що відповідач не піклується про сина, участі у його вихованні не бере, не відвідує дитину та не цікавиться його життям, ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, не можуть бути достатніми підставами для позбавлення відповідача батьківських прав щодо сина, оскільки в судовому засіданні встановлено, що відповідач хоче відвідувати дитину, піклуватися про нього, проявляти турботу та бажає брати участь у його вихованні.

Проаналізувавши всі надані докази по справі у їх сукупності, виходячи із конкретних обставин даної справи, суд дійшов до висновку, що позбавлення ОСОБА_6 батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, не буде відповідати меті такого заходу: захисту інтересів дитини та стимулювання батька щодо належного виконання своїх обов'язків.

Щодо зустрічного ОСОБА_6 до ОСОБА_1, третя особа без самостійних вимог орган опіки та піклування виконавчого комітету Берегівської міської ради про визначення місця проживання дитини, суд приходить до наступного.

Судом встановлено та не оспорюється сторонами, що малолітній ОСОБА_7 проживає разом з матір'ю за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується копією відповідної довідки (а.с. 9)

Згідно висновку органу опіки та піклування Берегівської міської ради №03-14/788 від 08.11.2016 року (а.с. 101-102), місце проживання малолітнього ОСОБА_7 доцільно визначити з матір'ю.

Відповідно до ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Відповідно до ч.3 ст.160 СК України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Відповідно до ч.1 ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, затвердженої резолюцією 1386 (XIV) Генеральної Ассамблеї ООН від 20.11.1959 р., малолітня дитина не повинна, окрім тих випадків, коли існують виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Враховуючи висновок органу опіки та піклування, виходячи з інтересів ОСОБА_7, суд вважає за доцільне визначити місце проживання хлопчика разом із матір'ю - ОСОБА_1.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 10, 11, 212-213, 215, 218 ЦПК України, ст. 19, ст. 160, ч. 1 ст. 161, п. 2 ч. 1 ст. 164, ч. 2 ст. 166 Сімейного Кодексу України, Постановою ПВСУ № 3 від 30 березня 2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», суд -

в и р і ш и в:

В задоволенні первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_6, третя особа без самостійних вимог на стороні позивача, орган опіки та піклування виконавчого комітету Берегівської міської ради про позбавлення батьківських прав - відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 до ОСОБА_1, третя особа без самостійних вимог орган опіки та піклування виконавчого комітету Берегівської міської ради про визначення місця проживання дитини - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Ільтьо І. І.