Номер провадження 2/754/668/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2016 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - ЛІСОВСЬКОЇ О.В.

за участю секретаря - Макас Л.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, про витребування майна з володіння, визнання права власності на частину квартири та вселення, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачки ОСОБА_2 про витребування майна з володіння, визнання права власності на частину квартири та вселення, мотивуючи свої вимоги тим, що на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 05.05.2000 року ОСОБА_1, його дружина ОСОБА_3 та дочка ОСОБА_4 придбали квартиру АДРЕСА_1 у рівних частках. У подальшому ОСОБА_3 змінила прізвище на ОСОБА_3 Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 29.03.2012 року визнано право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1, що належала ОСОБА_1, у порядку переведення на ОСОБА_3 прав та обов"язків співвласника, на підставі чого ОСОБА_3 стала власником 2/3 частин вказаної квартири. У подальшому ОСОБА_3 відчужила на користь ОСОБА_4 2/3 частини даної квартири і ОСОБА_4 стала єдиним власником квартири АДРЕСА_1. 18.11.2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 був укладений Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 26.02.2014 року заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 29.03.2012 року було скасовано, постановлено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 було відмовлено. На даний час право власності на спірну квартиру зареєстровано за ОСОБА_2, вона проживає у квартирі та користується нею. Зважаючи на те, що судове рішення, на підставі якого ОСОБА_3 набула право власності на 1/3 частину квартири, що належали ОСОБА_1, було скасовано, на даний час позивач має право на витребування вказаної частини квартири у ОСОБА_2 На даний час відповідачка чинить перешкоди позивачу у користуванні квартирою, він не має можливості потрапити до квартири, а тому позивач вважає за доцільне просити суд визнати за ним право власності на 1/3 частину вказаної квартири. Зважаючи на те, що відповідачка чинить перешкоди позивачу у користуванні квартирою, унеможливила здійснення позивачем своїх прав, він не має ключів від квартири, відповідачка його до квартири не впускає, а тому він також просить суд вселити його до вказаної квартири. На підставі викладеного позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд витребувати з володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/3 частину квартири АДРЕСА_1; визнати за позивачем право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1, а також вселити позивача до квартири АДРЕСА_1.

У судовому засіданні представник позивача повністю підтримала позовні вимоги, уточнивши їх, просила позов задовольнити, а саме: витребувати з володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/3 частину квартири АДРЕСА_1; визнати за позивачем право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1; вселити позивача до квартири АДРЕСА_1, а також стягнути відповідачки на користь позивача витрати, пов"язані з явкою позивача та свідка до суду.

Позивач ОСОБА_1, який одночасно був допитаний судом як свідок, на початку судового розгляду позовні вимоги підтримав повністю. Пояснив, що він постійно проживав у спірній квартирі. Після розлучення його дружина з дочкою виїхали проживати за межі України. У жовтні 2013 року він прийшов додому і виявив, що не може попасти до квартири, де були замінені замки на вхідних дверях, у квартирі була його колишня дружина. Він звернувся із заявою до міліції, але йому було рекомендовано звертатися до суду. У подальшому він дізнався про існування заочного рішення, яке оскаржив. Після скасування судового рішення він з"явився до спірної квартири, але нова власниця ОСОБА_2 його до квартири не впустила, чинить йому перешкоди у користуванні житлом, у зв"язку з чим він і звернувся до суду. У подальшому позивач у судове засідання не з"явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності позивача, за наявних у справі матеріалів.

Представник відповідачки у судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Пояснив, що відповідачка ОСОБА_2 є добросовісним набувачем спірної квартири, спільне проживання сторін неможливо, підстав для вселення позивача до квартири немає. На підставі викладеного представник просив у задоволенні позову відмовити повністю.

Відповідачка ОСОБА_2, допитана в якості свідка, на початку судового розгляду позовні вимоги не визнала. Пояснила, що вона придбала спірну квартиру у власниці ОСОБА_4 На даний час вона проживає у спірній квартирі разом із своєю малолітньою дитиною. Позивач постійно приходить до квартири, погрожує їй, у зв"язку з чим вона відчуває постійний нервовий стрес. Вважає неможливим спільне проживання її та позивача у спірній квартирі. Також відповідачка зазначила, що позивачу було відомо про те, що квартира буде виставлена на продаж, але він дочекався, поки квартиру продадуть, а потім з"явився і вимагав повернення квартири. Просила відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. У подальшому відповідачка у судове засідання не з"явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки не повідомила. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності відповідачки, за наявних у справі матеріалів.

Вислухавши пояснення позивача, його представника, відповідачки, її представника, допитавши свідків, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1, його дружина ОСОБА_3 та дочка ОСОБА_4 були співвласниками квартири АДРЕСА_1 на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 05.05.2000 року у рівних частках (а.с. 8-9).

У подальшому ОСОБА_3 змінила прізвище на ОСОБА_3, що підтверджується відповідним свідоцтвом (а.с.10).

Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 29.03.2012 року визнано право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1, що належала на праві власності ОСОБА_1, за ОСОБА_3 у порядку переведення на неї прав та обов"язків співвласника квартири (а.с. 11-12).

07.10.2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений Договір дарування частини квартири, відповідно до якого ОСОБА_3 подарувала своїй дочці ОСОБА_4 2/3 частин квартири АДРЕСА_1, після чого ОСОБА_4 стала власником всієї квартири.

18.11.2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 був укладений Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 (а.с. 17-18), посвідчений державним нотаріусом Двадцять першої Київської державної нотаріальної контори.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 26.02.2014 року заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 29.03.2012 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 було відмовлено (а.с. 23-26).

Постановою Окружного суду м. Києва від 12.08.2014 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 (а.с.141) і у подальшому ОСОБА_1 на підставі даного судового рішення був знятий з реєстраційного обліку у квартирі АДРЕСА_1.

Але постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 09.02.2016 року вказану вище постанову суду від 12.08.2014 року було скасовано і у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено (а.с.203-205).

У своїх позовних вимогах ОСОБА_1 вказує про те, що на даний час право власності на квартиру зареєстровано за відповідачкою, вона не визнає його право власності на 1/3 частину квартири, а тому просить відновити своє право власності на вказану частину шляхом витребування у відповідачки частини квартири та визнання за ним права власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно із ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду з захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:

1) визнання права;

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дії, яка порушує право;

4) відновлення становища, яке існувало до порушення;

5) примусового виконання обов"язку в натурі;

6) зміна правовідношення;

7) припинення правовідношення;

8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;

9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;

10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до вимог ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Статтею 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Статтею 216 ЦК України передбачено, що наслідки вчинення правочину, що порушує публічний порядок, визначаються загальними правилами.

Відповідно до ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред"являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому.

Статтею 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Згідно із ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Пунктом 10 вищевказаної Постанови Пленуму передбачено, що не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч. 3 ст. 388 ЦК України.

Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації.

Таким чином, встановлення факту вибуття майна із володіння власника не з його волі є безумовною підставою для витребування цього майна на користь власника від особи, у власності якої воно перебуває, у тому числі і від добросовісного набувача. При цьому особі не потрібно оспорювати правочини, відповідно до яких відбувався перехід прав власності на квартиру, оскільки він не є стороною даних правочинів, а є власником, права якого підлягають захисту шляхом пред"явлення віндикаційного позову - позову про витребування майна з чужого володіння.

Аналогічна правова позиція викладена і у судових рішеннях, зокрема у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 року у справі № 6-95цс13; в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29.01.2014 року у справі № 6-4591св13, від 05.11.2014 року у справі № 6-26213св14, від 19.12.2013 року у справі № 6-49838св13.

З урахуванням вищевикладеного та вимог діючого законодавства, суд вважає, що 1/3 частина квартири АДРЕСА_1 підлягає витребуванню від ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1, як власника майна, а також за позивачем повинно бути визнано право власності на 1/3 частину вказаної квартири, оскільки дане право відповідачкою не визнається, а тому підлягає захисту.

Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 у частині витребування майна та визнання права власності на частину квартири є підставними та обґрунтованими, а тому такими, що підлягають задоволенню.

При цьому судом не приймаються до уваги заперечення відповідачки у частині того, що судове рішення, яким скасовано заочне рішення, було прийнято значно пізніше, ніж укладено договір купівлі-продажу, з наступних підстав.

Як встановлено судом, 1/3 частина квартири вибула з володіння ОСОБА_1 не з його волі, а іншим шляхом - на підставі заочного рішення суду від 29.03.2012 року, у зв"язку з чим наступна передача цього майна відповідачці є незаконною, а тому, відповідно до вимог ст.. 388 ЦК України, права ОСОБА_1 підлягають захисту.

Такі висновки відображені у численних судових рішеннях, зокрема, і зазначених вище.

Що стосується посилань відповідачки про те, що позивачу було достеменно відомо про те, що буде укладено договір купівлі-продажу квартири, однак умисно не попередив відповідачку про це, то слід зазначити наступне.

Як встановлено при розгляді справи, позивач ОСОБА_1 не проживає у спірній квартирі з жовтня 2013 року, оскільки йому чиняться перешкоди у цьому, спочатку колишньою дружиною ОСОБА_3, а після відчуження квартири - відповідачкою ОСОБА_2

Позивач ОСОБА_1 не підтримує відносини з колишньою дружиною ОСОБА_3 та дочкою ОСОБА_4, оскільки вони на початку 2000-х років виїхали до Італії, що унеможливило спілкування вказаних осіб. Наведене підтверджується показами свідка ОСОБА_1 у судовому засіданні.

Щодо показань свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, допитаних судом, то слід зазначити, що всі свідки дали покази про те, що не знають, хто такий ОСОБА_1, ніколи його не бачили, з ним ніколи не спілкувалися.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 про вселення, то судом встановлено наступне.

Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Власникові, згідно із ст. 317 ЦК України, належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Пунктами 33, 34 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" № 5 від 07.02.2014 року передбачено, що відповідно до положень ст. 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень прав, не пов"язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов"язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Як встановлено при розгляді справи, відповідачка ОСОБА_2 чинить позивачу ОСОБА_1 перешкоди у користуванні жилим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1.

Даний факт знайшов своє підтвердження у судовому засіданні і був доведений, крім пояснень-показів позивача та пояснень-показів відповідачки, належними доказами, зокрема: листом позивача на адресу відповідачки від 11.03.2014 року (а.с.71); висновком дільничого інспектора за результатами перевірки від 02.11.2013 року (а.с.74); заявою ОСОБА_1 до міліції від 05.12.2013 року (а.с.75-76); заявою відповідачки до міліції від 28.10.2015 року (а.с.145); а також показами свідків ОСОБА_10, ОСОБА_7, ОСОБА_11, ОСОБА_8, ОСОБА_9, допитаних судом, які підтвердили той факт, що ОСОБА_2 не впускала позивача до квартири, оскільки побоюється за своє життя та життя своєї дитини.

Враховуючи вищевикладене та вимоги діючого законодавства, а також те, що власник має право вимагати усунення відповідних перешкод шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, відповідачка ОСОБА_2 створює позивачу ОСОБА_1 перешкоди у здійсненні ним свого права користування та розпорядження нерухомим майном та позбавляє можливості використовувати частину квартиру, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 у частині вселення його до квартири АДРЕСА_1 є підставними та обґрунтованими, а тому такими, що підлягають задоволенню.

Що стосується вимог позивача про відшкодування витрат, пов"язаних з явкою до суду позивача та свідка з його боку ОСОБА_12, то слід зазначити наступне.

Як вбачається з наданих суду документів, позивач ОСОБА_1 та свідок ОСОБА_12 прибули з м. Дніпропетровськ у судове засідання, що відбувалося 22.02.2016 року, що підтверджується квитками (а.с.196-199).

Відповідно до вимог ч. 1, 2 ст. 85 ЦПК України витрати, пов"язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їх представників, а також найманням житла, несуть сторони. Стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, та її представникові сплачуються іншою стороною добові (у разі переїзду до іншого населеного пункту), а також компенсації за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять.

Але під час розгляду справи позивачем не було надано жодних належних доказів на підтвердження того, що він постійно проживає у м. Дніпропетровську, а також на підтвердження того, що він приїздив до м. Києва саме у судове засідання, а не з інших справ.

Зважаючи на викладене, суд вважає, що підстав для відшкодування витрат, пов"язаних з явкою до суду позивача, немає.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 86 ЦПК України витрати, пов"язані з переїздом до іншого населеного пункту свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів, найманням ними житла, а також проведенням судових експертиз, несе сторона, яка заявила клопотання про виклик свідків, залучення спеціаліста, перекладача та проведення судової експертизи.

Але ж відповідно до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Згідно із ч. 1, 3 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов"язаних з розглядом справи. До витрат, пов"язаних з розглядом судової справи, належать: 1) витрати на правову допомогу; 2) витрати сторін та їх представників, що пов"язані з явкою до суду; 3) витрати, пов"язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз; 4) витрати, пов"язані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи; 5) витрати, пов"язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача.

Але при цьому слід зазначити, що позивачем ОСОБА_1 при розгляді справи не надано жодних належних доказів на підтвердження того, що витрати, пов"язані із явкою до суду свідка ОСОБА_12, були понесені саме ним. Наявність у позивача копії відповідного квитка не є підтвердженням того, що саме ним він був придбаний.

З урахуванням викладеного вище суд вважає, що підстав для задоволення позовних вимог у цій частині немає, а тому в їх задоволенні повинно бути відмовлено.

Оскільки позивач при зверненні до суду був звільнений від сплати судового збору, відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідачки на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 487, 20 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. 10, 15, 60, 85, 86, 88, 212-215 ЦПК України, Конституцією України, ст. 190, 203, 215, 216, 321, 355, 356, 368, 383, 388, 391, 392 ЦК України, постановою Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, про витребування майна з володіння, визнання права власності на частину квартири та вселення - задовольнити частково.

Витребувати з володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/3 частину квартири АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1.

Вселити ОСОБА_1 до квартири АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 487, 20 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Деснянський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня проголошення.

Головуючий: