Справа № 526/1806/16-ц
Провадження № 2/526/933/2016
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2016 року суддя Гадяцького районного суду Полтавської області Горошко А.М., розглянувши заяву представника позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНОГО БАНКУ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2 Михайліни про стягнення заборгованості, -

встановив:

Представник позивача звернувся до суду із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, а саме: на земельну ділянку, загальною площею 2,9539 га, яка належить відповідачу, ОСОБА_2, шляхом заборони будь-яким особам укладати угоди стосовно цього майна, проводити його реєстрацію та перереєстрацію, здійснювати його відчуження, в межах суми стягнення, а такожобмеження ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України до виконання своїх зобов'язань. Заява обгрунтована тим, що відповідач протягом тривалого часу не виконує взяті на себе зобов'язання. У банка відсутні підстави вважати, що відповідачем будуть припинені недобросовісні дії щодо виконання обов'язків перед кредитором. Найчастіше за порушенням зобовязань перед банком відбувається вчинення відповідачем всіх можливих заходів щодо позбавлення банку можливості задовольнити свої вимоги за рахунок належного відповідачу майна й коштів, що виражається у передачі третім особам права власності на майно й кошти або його переховування від банку й державної виконавчої служби, а також проведенні інших операцій з майном та коштами щодо позбавлення банку можливості задовольнити свої вимоги за його рахунок. Крім того, відповідачі використовують такий спосіб ухилення від виконання зобов'язань, як виїзд за межі України. Такий спосіб унеможливлює реальне виконання рішення суду, оскільки Державна виконавча служба не має можливості ознайомлювати боржника з його правами та рухом виконавчого провадження. З огляду вважають, що неприйняття заходів забезпечення позову може зробити неможливим виконання рішення суду.

Згідно ч. 1 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа, в день її надходження без повідомлення відповідача та інших осіб, які беруть участь у справі.

Вивчивши матеріали заяви, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що 30 серпня 2016 року до Гадяцького районного суду Полтавської області надійшла цивільна справа за позовом ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНОГО БАНКУ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2 Михайліни про стягнення заборгованості, в якій позивач прохає стягнути з відповідача заборгованість у сумі 138 229,55 грн.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 151 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Згідно з ч. 2 ст. 151 ЦПК України у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено:

1) причини, у зв'язку з якими потрібно забезпечити позов;

2) вид забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності;

3) інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

У п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» розяснено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб'єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків.

Так, згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо субєкта від 11.07.2016 року, ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності має право власності на 1/3 частину земельної ділянки площею 2,9539 га, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Лютенської сільської ради Гадяцького району Полтавської області. Інші 2/3 частини вищезазначеної земельної ділянки належать ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Дану земельну ділянку передано в оренду ТОВ «Агрофірма «ОСОБА_5» до 31.12.2024 року.

Законом України «Про внесення змін до розділу X "Перехідні положення" Земельного кодексу України щодо продовження заборони відчуження сільськогосподарських земель» від 10.11.2015 року № 767-VIII та п.п. 14, 15 розділу Х "Перехідні положення" Земельного кодексу України продовжено до 01.01.2017 року мораторій на відчуження земель сільськогосподарського призначення.

Таким чином, суд приходить до висновку, що невжиття даних видів заходів забезпечення не може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Крім цього, накладення арешту на земельну ділянку порушить права інших співвласників даної земельної ділянки, права орендаря, а також може перешкоджати господарській діяльності останнього.

Також, ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» не передбачено тимчасову відмову громадянину у видачі паспорта/проїзного документа у разі якщо діють договірні чи інші невиконані зобов'язання, - до виконання зобов'язань або розв'язання спору за погодженням сторін у передбачених законом випадках, чи забезпечення зобов'язань заставою, якщо інше не передбачено міжнародним договором України; або якщо щодо нього подано цивільний позов до суду, - до закінчення провадження у справі. Крім цього, постанова Кабінету Міністрів України «Про затвердження Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення» від 31 березня 1995 року № 231, на яку посилався представник позивача у заяві, втратила чинність на підставі постанови КМУ № 682 від 26.11.2014 року.

Тому, в обмеженні ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України до виконання своїх зобов'язань слід також відмовити.

Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНОГО БАНКУ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2 Михайліни про стягнення заборгованості.

Керуючись ст.ст. 151-153, 209, 210ЦПК України, -

ухвалив:

У задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНОГО БАНКУ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2 Михайліни про стягнення заборгованості відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий А. М. Горошко