АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 529/741/16-ц Номер провадження 22-ц/786/2515/16Головуючий у 1-й інстанції Гвоздик А. Є. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого: Дорош А.І.

Суддів: Буленка О.О., Триголова В.М.

при секретарі: Ачкасовій О.Н.

з участю

позивача ОСОБА_2

представника позивача ОСОБА_3

відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Диканського районного суду Полтавської області від 25 липня 2016 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним та визнання укладеним договору купівлі-продажу,-

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача ОСОБА_1,-

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2016 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним та визнання укладеним договору купівлі-продажу. В позовній заяві просив визнати договір дарування укладений між сторонами від 06. 10. 2004 року 1/2 частину житлового будинку № 4 з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться за адресою: смт. Диканька, вул. Молодіжна та посвідчений приватним нотаріусом Диканського районного нотаріального округу ОСОБА_6 за реєстровим номером 1412, помилковим - удаваним, а тому просив визнати, що між сторонами 06. 10. 2004 року фактично укладено договір купівлі-продажу 1/2 частини вище вказаного житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, а саме житлового будинку, який позначений у технічному паспорті літ. "А-1" кімната жила (2-1) площею 15,0 кв. м, кімната жила (2-2) площею 19,7 кв.м, погреба літ. "В", сараїв літ. "В", "Д", "З", сараю прибудови літ. "Ж", літньої кухні літ. "Г", огорожі № 1. Також, вказував на те, що на неодноразові пропозиції позивача до відповідачів щодо переукладення договору дарування на договір купівлі-продажу останні відмовляються, тому звернувся з позовом до суду.

Рішенням Диканського районного суду Полтавської області від 25 липня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним та визнання укладеним договору купівлі-продажу відмовлено за безпідставністю.

Не погодившись з судовим рішенням, його в апеляційному порядку оскаржив поивач ОСОБА_2, який,посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно ч.1 п.1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно ч.1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 06. 10. 2004 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, ОСОБА_5 укладено договір дарування 1/2 частини житлового будинку № 4 з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться за адресою смт. Диканька Полтавської області, вул. Молодіжна, посвідченений приватним нотаріусом Диканського районного нотаріального округу ОСОБА_6 (а.с. 10).

Згідно рішення Диканського районного суду Полтавської області від 11.10.2001 року 1/2 частина вказаного домоволодіння належала ОСОБА_2 на праві особистої приватної власності на підставі поділу цього домоволодіння між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 (а.с. 7-9).

ОСОБА_2 стверджує, що ним помилково з відповідачами по справі укладено договір дарування. Коли він звернувся до них у січні 2016 року виправити помилку та переукласти договір дарування на договір купівлі-продажу, відповідачі стали ухилятися від явки до нотаріуса з метою розірвання договору дарування 1/2 частини домоволодіння від 06 жовтня 2004 року.

Із оспорюваного договору дарування вбачається, що у ньому не встановлено жодного обов'язку обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, тобто оспорюваний договір є саме договором дарування.

Крім цього, у договорі дарування вказано, що дарувальник та обдаровані попередньо ознайомлені з вимогами цивільного законодавства щодо дійсності правочинів, перебуваючи у здоровому розумі, ясній пам"яті та діючи добровільно, розуміючи значення своїх дій та їх наслідки, уклали вказаний договір.

Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий суд виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів наявності помилки щодо обставин, які існували саме на момент вчинення правочину.

Як встановила колегія суддів, такий висновок місцевого суду є правльним, оскільки суд дійшов його після повного, всебічного та об"єктивного з"ясування фактичних обставин справи, прав та обов"язків сторін в даних правовідносинах, з правильним застосуванням норм матеріального права.

Як вбачається із змісту позовних вимог, предметом спору є визнання недійсним договору дарування ? частини домоволодіння, при цьому позивач посилається на вимоги ст. 235 ЦК України, яка передбачає правові наслідки удаваного правочину, який вчинено з метою приховати інший правочин, який насправді вчинили, позивач також мотивує свої вимоги помилкою щодо мотивів правочину, які на його погляд, мають істотне значення для вирішення спору.

Згідно п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Згідно ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Iстотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до розяснень, викладених у п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229 - 233 ЦК ( 435-15 ) правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або

внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК ( 435-15 )), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі

від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для

визнання правочину недійсним.

Договір дарування є односторонньо зобов»язальним правочином. З його укладанням у сторін, як правило, не виникають взаємні або односторонні обов»язки. Щодо прав, то їх набуває лише обдаровуваний у вигляді повноважень власника стосовно прийнятого майна. Дарування вважається здійсненим, тобто договір укладений, за наявності волевиявлення обдарованої особи, висловленого у будь-якій формі.

Як вбачається зі змісту договору дарування, при його укладенні позивач розумів дійсну природу правочину, який укладався, а саме договору дарування ? частини домоволодіння, зокрема у договорі нотаріусом вказано, що цей договір прочитаний сторонами, зміст його зрозумілий та відповідає їх намірам.

Згідно правової позиції, висловленої у постанові Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України від 16 березня 2016 року № 6-93цс16, згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 розяснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Отже, наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як:вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

У суді апеляційної інстанції сторони підтвердили той факт, що між ними з метою уникнення сплати державного мита за договір купівлі-продажу був укладений саме договір дарування. У даний час у позивача при розірванні повторного шлюбу виникла необхідність підтвердити факт походження грошових коштів від договору відчуження ? частини домоволодіння. Відповідачі підтвердили факт відсутності спору між ними та позивачем.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що на даний час факт приховування справжнього характеру правовідносин між ним та відповідачами суттєво впливає на його інтереси при вирішення інших майнових питань, а тому є всі підстави для захисту його оспорюваних прав та інтересів, не заслуговують на увагу, оскільки дана обставина не впливає на законність та обгрунтованість судового рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308 ч.1, 313-315, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Диканського районного суду Полтавської області від 25 липня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

С у д д і: