АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа № 638/1580/15-ц Головуючий суддя І інстанції Наумова С. М.
Провадження № 22-ц/790/5823/16 Суддя доповідач Малінська С.М.
Категорія: Спори, що виникають із договорів позики, кредиту, банківського вкладу
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 серпня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого судді - Малінської С.М.

суддів : Швецової Л.А., Шевченко Н.Ф.,

за участю секретаря - Муц Ю.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 липня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, -

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просить стягнути з відповідача суму мборгу за договором позики та судові витрати.

В обґрунтування позову посилався на те, що 23.08.2013 року ОСОБА_3 позичив відповідачці суму еквівалентну 10 000 доларів США, що за курсом НБУ на день подання позову складає 158700, 00 грн., із строком виплати до 23.01.2014 року, про що відповідачка видала розписку в присутності ОСОБА_4 У встановлений строк відповідачка борг не повернула.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 липня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2були задоволені в повному обсязі: стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 суму боргу за договором позики від 23.08.2013 року в розмірі 158700,00 грн., інфляційні нарахування на суму боргу у розмірі 35390, 10 грн. за весь час прострочення та три процента річних у розмірі 4761, 00 грн., а всього стягнуто - 198851,10 грн.; стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 2028, 28 грн.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 липня 2016 року в частині стягнення інфляційних нарахувань на суму боргу у розмірі 35 390, 10 грн. і трьох процентів річних у розмірі 4761, 00 грн. та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в цій частині.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт вказує на те, що індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає (рішення Верховного Суду України від 28 березня 2012 року у справі № 6-36736вов10). Тому норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, яке визначене у гривні.

Ухвалюючи рішення про стягнення суми боргу з урахуванням індексу інфляції суд послався на приписи ч. 2 ст. 625 ЦК України і не врахував, що позика надавалась в іноземній валюті, стягнення ще і 3% річних, передбачених ст. 625 ЦК України, є несправедливим, тому що надає невиправдану перевагу кредитору за рахунок подвійної компенсації його можливих втрат.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з'явилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду - зміні з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно зі ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами.

Відповідно до ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1). чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2). чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3). які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4). яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно зі ст. ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Як було встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 23.08.2013 року ОСОБА_2 позичив відповідачці суму еквівалентну 10 000 доларів США, що за курсом НБУ - 15,87 грн. за один долар США, на день подання цього позову становить 158700, 00 грн. із строком виплати до 23.01.2014 року, про що відповідачка видала розписку у присутності ОСОБА_4

У встановлений строк - до 23.01.2014 року відповідачка борг не повернула.

Згідно вимог ст. ст. 11, 13 ЦК України підставами виникнення цивільних прав і обов'язків, зокрема є договори і інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Ст. 525 ЦК України передбачено недопустимість односторонньої відмови від зобов'язання.

Ст. 599 ЦК України встановлено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до вимог ст. 610 ЦК України порушенням забов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов , визначених змістом забов'язання.

Згідно вимог ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора, зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Ст. 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно зі ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом

розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках,

коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов

може бути представлена розписка позичальника або інший документ,

який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової

суми або визначеної кількості речей.

Ст. 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно вимог ст. ст. 526, 530 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України у встановлений строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання.

Ст. 1049 ЦК України встановлено,що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Суд першої інстанції посилаючись на ч. 2 ст. 625, ч. 1 ст. 1049, ч. 1 ст. 1050 ЦК України вказав на те, що позичальник зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

З урахуванням зазначених норм та рекомендацій Верховного Суду України № 62-97р від 03.04.97 р. відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справи суд першої інстанції дійшов висновку, що розмір інфляційних нарахувань на суму боргу становить 35390, 10 грн., три проценти річних від простроченої суми за весь період прострочення складають 4761, 00 грн.

В судовому засіданні судом першої інстанції було встановлено, що неповернутою залишилась сума за договором позики в розмірі 158700, 00 грн., що еквівалентно 10000 доларів США.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що сума боргу, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 за договором позики становить 158700, 00 грн., а всього з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних стягненню підлягає - 198851,10 грн.

Проте в частині стягнення з ОСОБА_1 індексу інфляції з висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитися не може.

Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 27 січня 2016 року у справі за № 6-771цс15: відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає.

Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, визначеного у гривнях.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом спору, індексації не підлягає.

У судовому засіданні апеляційного суду представник позивача вказав на те, що позивач надав у борг 10 000 доларів США, відповідачка пояснила, що в розписці вказала про отримання 10 000 доларів США.

З наведених підстав оскаржуване рішення в частині стягнення інфляційних втрат за прострочення виконання зобов'язання, визначеного у доларах США, не можна визнати законним і обґрунтованим.

Відповідно до п. 4 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

За таких обставин, відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 307 ЦПК України, на підставі п. 4 ст. 309 ЦПК України, колегія суддів вважає, що ухвалене у справі рішення суду підлягає зміні та в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 інфляційних втрат за прострочення виконання зобов'язання в розмірі 35390,10 грн. необхідно відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 158700, 00 грн. та три проценти річних - 4761,00 грн., а всього стягненню підлягає - 163461, 00 грн.

Відповідно до ч. ч. 1, 3, 5 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки рішення суду змінено, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 всього стягнуто 163 461, 00 грн., з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 належить стягнути судовий збір у розмірі 1634,61 грн. та 125,80 грн. судового збору за забезпечення доказів, а всього - 1760,41 грн. судового збору.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 304, п. 3 ч. 1 ст. 307, п. п. 3, 4 ст. 309, ст. ст. 313, 314, 316, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 06 липня 2015 року змінити, скасувавши в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 інфляційних втрат за прострочення виконання зобов'язання в розмірі 35390 (тридцять п'ять тисяч триста дев'яносто) гривень10 копійок.

У задоволенні позовних вимог в цій частині відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором позики від 23.08.2013 року в розмірі 158700 (сто п'ятдесят вісім тисяч сімсот) гривень 00 копійок та три проценти річних у розмірі 4761 (чотири тисячі сімсот шістдесят одна) гривні 00 копійок, а всього стягнути - 163461 (сто шістдесят три тисячі чотириста шістдесят одна) гривні 00 копійок.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1760 (одна тисяча сімсот шістдесят) гривень 41 копійки.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий -

Судді :