Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний номер 317/3470/14-ц Головуючий у 1 інстанції Громова І.Б.
Номер провадження 22-ц/778/3187/16 Суддя-доповідач Краснокутська О.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі: Головуючого: Краснокутської О.М.,

Суддів : Кухаря С.В., Спас О.В.

При секретарі Евальд Д.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 22 травня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки і виселення, -

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2014 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки і виселення.

В обґрунтування позову позивач зазначав, що 12 червня 2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав їй кредит у сумі 28145 доларів США, а ОСОБА_2 зобов'язалася повернути наданий кредит, сплатити проценти - 15% річних та комісію в порядку та на умовах, визначених цим договором, зі строком повернення до 12 червня 2018 року.

З метою забезпечення належного виконання зобов'язання за кредитним договором того самого дня між сторонами укладено іпотечний договір, відповідно до умов якого позичальник передала в іпотеку належний їй на праві власності житловий будинок АДРЕСА_1.

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачкою зобов'язань за кредитним договором, утворилась заборгованість, яка станом на 11 червня 2014 року становить 93162,34 доларів США, із яких: 28107,42 доларів США - заборгованість за кредитом; 17231,11 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 3928,34 доларів США - заборгованість по комісії; 39438,70 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, а також 4456,28 штрафів.

На підставі викладеного позивач просив суд в рахунок погашення вказаної заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки із застосуванням процедури, передбаченої ст. 38 Закону України «Про іпотеку» і виселити з будинку відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у ньому.

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 22 травня 2015 року Банку у позові відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, ПАТ КБ «Приватбанк» подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, висновки суду не відповідають обставинам справи і наданим доказам, рішення ухвалено з порушенням судом норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 22 жовтня 2015 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено частково.

Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 22 травня 2015 року у цій справі скасовано.

Позов ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено частково.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №ZPJ0GA від 12 червня 2008 року в розмірі 49266,87 доларів США та 215846,16 грн., визначеної станом на 11 червня 2014 року, яка включає:

28107,42 доларів США (двадцять вісім тисяч сто сім доларів США 42 центи) борг за тілом кредиту;

17231,11 доларів США (сімнадцять тисяч двісті тридцять один долар США одинадцять центів) - заборгованість по відсотках за користування кредитними коштами;

3928,34 долари США (три тисячі дев'ятсот двадцять вісім доларів США 34 центи) - заборгованість по нарахованій щомісячній комісії,

215846,16 грн. (двісті п'ятнадцять тисяч вісімсот сорок шість грн.16 коп. ) - пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту.

Звернуто стягнення на нерухоме майно: на житловий будинок, розташований на земельній ділянці АДРЕСА_1, який належить ОСОБА_2 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького районного нотаріального округу Запорізької області Карташовою Т.М. 25 листопада 2003 року за № 4200, і переданий в іпотеку ПАТ КБ «ПриватБанк» на підставі договору іпотеки від 12 червня 2008 року. На земельній ділянці, площею 1817 кв.м, розташовані житловий будинок глинобитний, загальною площею 59,7 кв.м, житловою площею 29,8 кв.м, зазначений в плані літерою «А», літні кухні «Б,Г», сарає «б, Г-1», гараж «В», шийка погріба «пг», вбиральня «Ж», паркани №1,4,5,6,7, ворота №2, яма зливна №9, замощення №І, водопровід №8 .

Звернення стягнення на предмет іпотеки провести із застосуванням процедури, передбаченої ст. 38 Закону України «Про іпотеку» та встановити початкову ціну предмету іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності /незалежним експертом на стадії оцінки майна під час виконання судового рішення.

Відстрочено виконання рішення в частині звернення стягнення на квартиру та виселення до закінчення дії мораторію, встановленого Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року, № 1304-VII.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» 5481 грн. компенсації судових витрат.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 25 травня 2016 року касаційну скаргу ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено частково. Рішення апеляційного суду Запорізької області від 22 жовтня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Скасовуючи рішення апеляційного суду і направляючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ виходив із того,що апеляційним судом у порушення вимог ст..ст.203,303,316 ЦПК України не наведено обставин і мотивів та розрахунків при визначені розміру пені,яка є складовою суми заборгованості відповідачки за кредитом ,що є неповним встановленням фактичних обставин справи і підставою для скасування рішення.

Згідно з вимогами ч.4 ст.338 ЦПК України висновки і мотиви,з яких скасовані рішення,є обов»язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

ОСОБА_2 у засідання судової колегії не з»явилась, повідомлена про час і місце розгляду справи 24.06.2016р.,що підтверджено проштовим повідомленням про вручення повістки.Про причини неявки не повідомила.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, оскаржуване рішення - скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позову за таких підстав.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Відмовляючи ПАТ КБ «Приватбанк» в задоволені позову, суд першої інстанції виходив із того, що звернення стягнення на предмет іпотеки, якою забезпечено споживчий кредит в іноземній валюті, неможливе, оскільки на момент постановлення рішення діє ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Судова колегія вважає,що таких висновків суд першої інстанції дійшов з порушенням норм матеріального і процесуального законів , а тому рішення підлягає скасуванню з постановленням нового рішення.

Відповідно до статей 1049, 1050, 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Судом першої інстанції встановлено і з матеріалів справи вбачається те,що 12 червня 2008 року між Банком та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк зобов'язався надати останньому кредит у сумі 31495 доларів США, а ОСОБА_2 - належним чином використати та повернути кредит, сплатити проценти й комісію у порядку і на умовах, передбачених цим договором. Сторонами узгоджено строк повернення кредиту до 12 червня 2018 року (а. с. 15-18).

Зазначений кредит надано ОСОБА_2 для таких цілей: 27000 доларів США - на споживчі цілі, 810 доларів США - на сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, 200 доларів США - страхування майна, 135 доларів США - особисте страхування, а також 3350 доларів США - на сплату страхових платежів у випадку і в порядку, передбачених договором.

Погашення заборгованості за договором здійснюється щомісячними платежами у сумі по 531,75 доларів США згідно графіку погашення, який являється невід'ємною частиною договору.

З метою забезпечення належного виконання зобов'язання за цим договором в цей же день сторони уклали договір іпотеки, за яким ОСОБА_2 передала в іпотеку житловий будинок АДРЕСА_1, який належить їй на підставі договору дарування від 25 листопада 2003 року (а. с.21-25).

Умовами ст. 590 ЦК України, ст. 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. У разі часткового виконання боржником зобов'язання, забезпеченого заставою, право звернення на предмет застави зберігається в первісному обсязі.

Згідно з п.18.8.1 Договору іпотеки(а.с.21 зв.) іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку,якщо в момент настання термінів виконання будь-якого із зобов»язань,передбачених Кредитним договором,вони не будуть виконані.

За змістом умов п.29 цього ж Договору звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено шляхом продажу предмету іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку ст..38 Закону України «Про іпотеку»,для чого іпотекодавець надає іпотекодержателю право укласти такий договір за ціною та на умовах,визначених на власний розсуд іпотекодержателя і здійснити всі для цього необхідні дії.

Згідно з роз»ясненням,наданим в п.38 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» наявність договору про позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки не позбавляє іпотекодержателя права звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку.

У зв'язку із неналежним виконанням ОСОБА_2 своїх зобов'язань за кредитним договором 06 травня 2014 року банк направив їй вимогу щодо дострокового погашення заборгованості із застереженням звернення до суду в разі невиконання вимог протягом 30 календарного дня з дати одержання повідомлень (а. с. 35-38).

Вказану вимогу ПАТ КБ «Приватбанк» позичальник не виконала, прострочену заборгованість не погасила.

Частиною першою статті 33 та статті 39 Закону України від 5 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов'язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави), належить виключно позивачеві.

Таким чином, відповідно до аналізу зазначених норм права та роз'яснень, наведених у постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», звернення стягнення на предмет іпотеки є можливим у разі невиконання боржником зобов'язання.

Позивач як іпотекодержатель має право на підставі частин другої і третьої статті 16 Цивільного кодексу України, статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» захистити свої майнові права, звернувшись до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки , оскільки договором іпотеки від 12 червня 2008 року сторонами передбачено, що іпотекодержатель може звернути стягнення на предмет іпотеки відповідно до чинного законодавства України.

Оскільки відповідачка порушила взяті на себе зобов'язання, передбачені кредитним договором і договором іпотеки, вона повинна відповідати перед Банком у визначений сторонами цих договорів спосіб та погасити кредитну заборгованість, в тому числі за рахунок предмета іпотеки.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в порушення вимог статті 16 Цивільного кодексу України, статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» безпідставно відмовив в задоволені позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки в цілому.

Вартість іпотечного майна при укладанні договору іпотеки сторони визначили у сумі 194128 грн. (п.35.5 договору іпотеки).

Клопотання про проведення незалежної оцінки предмету іпотеки суб'єктом оціночної діяльності сторони суду не заявляли, від проведення оцінки іпотечного майна відмовилися.

Статтею 39 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються, зокрема, загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотеко-держателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотеко-держателя; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Як роз'яснено у п. 42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», резолютивна частина рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України «Про іпотеку», так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК України. Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотеко-держателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотеко-держателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій).

Вирішуючи питання щодо розміру заборгованості ОСОБА_2 в рахунок погашення якої належить задовольнити вимоги за основними зобов'язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, судова колегія виходить із наступного.

Цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обовязку новим, або у приєднанні до невиконаного обовязку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обовязків як ;заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у ;відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

За положеннями ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Умовами спірного кредитного договору- п.8.4 - було передбачено, що в разі несвоєчасного погашення позичальником заборгованості за кредитом та процентів за його користування, позичальник зобов'язаний сплатити банку пеню в розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу за кожний день прострочки.

У той самий час, згідно з п. 5.3 договору сторонами передбачена сплата штрафів як виду цивільно-правової відповідальності за порушення строків платежів за будь-якими з грошових зобовязань.

Отже, вбачається, що штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень ст..61Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, тому вимоги позивача щодо нарахування боргу з включенням до його складу розміру штрафу не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно із ч.ч. 1, 3 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Такий порядок визначено Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", дія якого не поширюється на правовідносини щодо нарахування та стягнення штрафних санкцій, пені за внутрішніми угодами, укладеними між резидентами України.

Отже, штрафні санкції, пеня може обчислюватись і стягуватись лише в національній валюті України - гривні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 1 квітня 2015 року у справі № 3-29гс15.

Таким чином, вирішуючи позов щодо стягнення заборгованості за кредитом, судова колегія приходить до висновку про те,що пеня за порушення строків повернення кредиту підлягає стягненню у гривнях.

Згідно із службовим розпорядженням НБУ ві11.06.2014р. офіційний курс гривні до долару США на час звернення позивача з позовом до суду і розгляду судом першої інстанції справи дорівнює 11,63 гр. за 1 долар.

Згідно з наданим позивачем у засідання судової колегії уточненим розрахунком заборгованості за кредитом розмір нарахованої пені за кредитним договором дорівнює 178064гр.14коп.

В іншій частині розмір боргу визначається в іноземній валюті- доларах США,оскільки це не суперечить вимогам ч. 2 ст. 192, ч. 3 ст. 533 ЦК України, Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" і станом на 11 червня 2014 року заборгованість ОСОБА_2 за кредитом без урахування пені становить :

49 266,87долари США, із яких: за тілом кредиту 28107,42 долари США, за відсотками 17231,11 доларів США, з комісії 3928, 34 долари США,що вбачається із розрахунку,наданого позивачем і не спростовано відповідачкою.

07 червня 2014 року набув чинності Закон «Про мораторій», згідно з пунктом 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

-таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

-загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Статтею 3 Закону «Про мораторій» передбачено, що зазначений Закон набирає чинності з дня його опублікування та втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає в бухгалтерському та (або) податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості.

Отже, мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільненням від його виконання. Відтак мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, установлений Законом «Про мораторій», не позбавляє кредитора права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника) зазначене майно.

Рішення судів про звернення стягнення на предмет іпотеки, ухвалені до і після прийняття Закону «Про мораторій» залишаються в силі, а їх виконання зупиняється до вдосконалення механізму, передбаченого статтею 3 Закону «Про мораторій.

Саме до цього зводяться правові висновки Верховного Суду України, викладені в постанові від 27 травня 2015 року у справі 6-58 цс15.

Крім того, згідно з пунктом 4 Закону «Про мораторій» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону «Про мораторій» не підлягає виконанню.

Судом встановлено, що відповідачка отримала споживчий кредит в іноземній валюті, предмет іпотеки є її постійним місцем проживання. Також судом встановлено, що житлова площа не перевищує межу зазначену в законі.

Будь-яких доказів на підтвердження того, що відповідачка має інше житло ні суду першої, ні апеляційної інстанції не надано.

Таким, чином колегія приходить до висновку, що мораторій передбачений наведеним Законом необхідно застосовувати.

Враховуючи норми цього закону, а також керуючись ст. 217 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відстрочити виконання рішення в даній справі в частині звернення стягнення на предмет іпотеки до закінчення мораторію передбаченого Законом.

Як наслідок застосування цього Закону, колегія суддів не може на даний час задовольнити вимоги банку про надання останньому права продавати предмет іпотеки за ціною, визначеною у договорі іпотеки,оскільки з часу укладення договору іпотеки до теперішнього часу ціни на нерухоме майно змінились і його вартість ,визначена у договорі іпотеки не відповідає реальній вартості.

Крім того, оскільки строк дії мораторію законодавцем не визначений і не підлягає визначенню у рішенні суду, то на момент його закінчення дійсна ринкова вартість спірної нерухомості буде іншою, ніж зазначена в договорі і існує на час вирішення спору у суді.

Застосовуючи вказаний закон, а також загальні принципи справедливості, визначені ЦК України, враховуючи встановлені обставини справи, порушення прав позивача внаслідок не виконання відповідачкою своїх зобов'язань, відсутність підстав для відмови в позові про звернення стягнення на предмет іпотеки, колегія суддів приходить до висновку, що звернення стягнення на іпотечне майно необхідно провести із застосуванням процедури, встановленої ст.38 Закону України «Про іпотеку» зі встановленням початкової ціни предмету іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності на час виконання рішення суду.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для його скасування з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову та звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення кредитної заборгованості із відстрочкою виконання рішення відповідно до ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором № ZPJ0GA від 11 червня 2008 року належить звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: житловий будинок, розташований в АДРЕСА_1, який належить ОСОБА_2 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького районного нотаріального округу Запорізької області Карташовою Т.М. 25 листопада 2003 року за № 4200. На земельній ділянці, площею 1817 кв.м розташовані житловий будинок глинобитний, загальною площею 59,7 кв.м, житловою площею 29,8 кв.м, зазначений в плані літерою «А», літні кухні «Б,Г», сарає «б, Г-1», гараж «В», шийка погріба «пг», вбиральня «Ж», паркани №1,4,5,6,7, ворота №2, яма зливна №9, замощення №І, водопровід №8 .

Вимоги Банку про виселення відповідача і членів її сім'ї зі спірного будинку без надання іншого житла задоволенню не підлягають.

Згідно із частинами першою, другою статті 39 Закону «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 цього Закону України передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Саме таких висновків дійшов Верховний Суд України у своїй постанові по справі №6-39 цс15 від 18 березня 2015 року.

Як вбачається із матеріалів справи, іпотечне житло придбано ОСОБА_2 не за рахунок кредиту, а тому вона не може бути виселена із спірного житла без надання іншого.

Та обставина, що при укладенні договору іпотеки ОСОБА_2 зобов'язалася виселитися із будинку на вимогу іпотекодавця, не є підставою для її виселення без надання іншого житла.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволені яких позивачеві відмовлено.

Відповідно до ч. 5 ст. 88 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Зважаючи, що позов Банку підлягає частковому задоволенню, з відповідача на користь Банку на підставі ч. 5 ст. 88 ЦПК України підлягає стягненню 5481 грн. пропорційно частці задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 22 травня 2015 року у цій справі скасувати.

Позов Публічного акціонерного товариства «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення задовольнити частково.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №ZPJ0GA від 12 червня 2008 року в розмірі 49 266,87 доларів США,яка включає : 28 107,42 доларів США (двадцять вісім тисяч сто сім доларів США 42 центи) борг за тілом кредиту;

17 231,11 доларів США (сімнадцять тисяч двісті тридцять один долар США одинадцять центів) - заборгованість по відсотках за користування кредитними коштами;

3 928,34 долари США (три тисячі дев'ятсот двадцять вісім доларів США 34 центи) - заборгованість по нарахованій щомісячній комісії, та крім того 178064гр.14коп. -пені за несвоєчасне погашення кредиту звернути стягнення на нерухоме майно: на житловий будинок, розташований на земельній ділянці АДРЕСА_1, який належить ОСОБА_2 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького районного нотаріального округу Запорізької області Карташовою Т.М. 25 листопада 2003 року за № 4200, і переданий в іпотеку ПАТ КБ «ПриватБанк» на підставі договору іпотеки від 12 червня 2008 року. На земельній ділянці, площею 1817 кв.м, розташовані житловий будинок глинобитний, загальною площею 59,7 кв.м, житловою площею 29,8 кв.м, зазначений в плані літерою «А», літні кухні «Б,Г», сарає «б, Г-1», гараж «В», шийка погріба «пг», вбиральня «Ж», паркани №1,4,5,6,7, ворота №2, яма зливна №9, замощення №І, водопровід №8 .

Звернення стягнення на предмет іпотеки провести із застосуванням процедури, передбаченої ст.38 Закону України «Про іпотеку» та встановити початкову ціну предмету іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності /незалежним експертом на стадії оцінки майна на час виконання судового рішення.

Відстрочити виконання рішення в частині звернення стягнення на квартиру до закінчення дії мораторію, встановленого Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 3 червня 2014 року, № 1304-VII.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 5 481 грн. компенсації судових витрат.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: