Дата документу 14.01.2016
2/320/22/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"14" січня 2016 року Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області в складі:

головуючого - судді Ковальової Ю.В.,

при секретарі Черемісіній О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Мелітополі цивільну справу за позовом

ОСОБА_1, правонаступниками якої являються ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування житлового будинку,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулася до Мелітопольського міськрайонного суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_2, в якому просила визнати недійсним договір дарування житлового будинку від 04.04.2013 року як укладений внаслідок помилки та введення її в оману. Ухвалою суду від 16 листопада 2015 року залучено ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до участі у справі як правонаступників позивачки-Гупало ОСОБА_5, померлої 03 лютого 2015 року; виключено з кола відповідачів ОСОБА_2.

В обґрунтування позову позивачка вказувала, що вона мешкала за адресою: Мелітопольський район , с. Долинське вул. Жовтнева, 106 та разом з нею мешкали до останнього часу за вказаною адресою члени її родини - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 - її співмешканець, син - ОСОБА_2, невістка - ОСОБА_4, та онуки: ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9. Вся родина займала 9/20 часток зазначеного житлового будинку, які їй належали на праві приватної власності. Оскільки вона є людиною похилого віку, то вирішила подарувати частину свого будинку своїй дочці - ОСОБА_3. Таке рішення було обумовлено домовленістю із сином і задля того, щоб в подальшому уникнути тривалого процесу оформлення спадщини. Але син ОСОБА_2 та його дружина ОСОБА_4 запевнили її, що вся ця процедура буде тривалою та коштовною і буде дешевше подувати будинок ОСОБА_4, оскільки вона є членом родини та мешкає в зазначеному будинку, і в подальшому вони також будуть доглядати за позивачкою та утримувати її згідно даного договору. Тобто, позивачка вважала, що буде укладений договір, відповідно до якого право власності на її будинок перейде до відповідачки після смерті позивачки. Задля здійснення даної угоди - укладання договору дарування, вона надала довіреність своєму синові, оскільки через свій похилий вік і онкологічне захворювання їй важко добиратися до міста Мелітополя та проходити відповідні нотаріальні процедури. 04.04.2013 року її син приїхав з м. Мелітополя і пояснив, що всі необхідні дії щодо переоформлення будинку вчинив. Так вони прожили в будинку до жовтня 2014 року. Більше питання відносно будинку ніким із членів родини не підіймалося. На початку жовтня 2014 року син посварився зі своєю дружиною, з якою він проживав в будинку позивачки, але офіційно був розлучений. В ході сварки її невістка заявила їй та її співмешканцю, що будинок на даний час належить їй, що вона є власницею 9/20 часток будинку і наказала їй, її співмешканцю та сину ОСОБА_2 залишити будинок. Позивачка вважає, що її ввели в оману стосовно обставин укладання договору дарування частини житлового будинку, а саме стосовно правової природи договору. Оскільки укладена її сином угода про дарування частини житлового будинку не відповідала її намірам саме дарувати будинок ОСОБА_4 і це вона зробила лише під впливом помилки а також важкої хвороби, що не давала їй змоги належним чином усвідомлювати всю повноту своїх дій. Крім того, вказує, що на момент звернення до суду, не мала іншого житла, її співмешканець - ОСОБА_6 також є людиною похилого віку і онкологічно хворим та потребує постійного догляду і здійснити це можливо лише за місцем мешкання. А відповідно до довідки Фруктовської сільської ради ОСОБА_4 зверталася до сільради за довідкою з метою оформити угоду купівлі-продажу будинку. Таким чином, вона здійснює всі дії щодо відчуження будинку. Позивачка вважає, що за викладених вище обставин були суттєво порушені її права , тому вона була змушена звернутися до суду.

В судовому засіданні правонаступники позивачки ОСОБА_2, ОСОБА_3 та їх представник ОСОБА_10 підтримали позовну заяву за обставинами, вказаними в позові, просять її задовольнити. Також зазначили, що 25 березня 2013 року під час контрольної перевірки працівниками ВАТ «Мелітопольгаз» за адресою проживання позивачки виявлено несанкціоноване використання газу, розраховано суму збитків, завданих споживачем ВАТ «Мелітопольгаз» в розмірі більше ніж 140000 грн. Тому, під загрозою втрати майна ОСОБА_1 було вирішено подарувати будинок дочці- Харіній Л.В. 04 квітня 2013 року.

ОСОБА_2 зазначив, що ОСОБА_4 переконала його оформити будинок саме на неї, ОСОБА_1 була проти цього, але він обдурив мати. Після укладення договору дарування будинку ОСОБА_4 почала почувати себе господаркою будинку, всіляко ображати ОСОБА_1

ОСОБА_10 зазначив, що укладення договору дарування будинку не відповідало дійсному волевиявленню позивачки, а було вчинено під впливом помилки, про що свідчить наступне: похилий вік позивачки; поганий стан здоров»я її; відсутність фактичної передачі житла; відсутність у позивачки іншого житла; той факт, що позивачка залишилась проживати в будинку після укладення оспорюваного договору.

Також зазначив, що укладення оспорюваного договору сталося внаслідок умисного введення в оману позивача з боку ОСОБА_2 та ОСОБА_4

В судовому засіданні ОСОБА_4, її представник ОСОБА_11 проти позову заперечували в повному обсязі, надали відповідні заперечення (а.с. 139-140). Зазначили, що договір дарування частини житлового будинку від 04 квітня 2013 року між ОСОБА_4та ОСОБА_2, який діяв від імені ОСОБА_1 на підставі довіреності, посвідченої ОСОБА_12, приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області 04 квітня 2013 року вчинений з додержанням вимог встановлених ст.203 Цивільного Кодексу України необхідних для чинності правочину. У відповідності до п.6 укладеного Договору дарування частини житлового будинку, Дарувальниця зобовязалася і передала всі документи (технічний паспорт, розрахункові книжки за комунальні послуги), ключі, тощо, необхідні Обдаровуваній для здійснення її прав власниці.

Волевиявлення ОСОБА_1 повністю відповідало її внутрішній волі.

Передачею документів на вказану частину будинку і ключів від нього ОСОБА_1 ОСОБА_4 до підписання договору, посвідчення ОСОБА_1 довіреності про дарування будинку саме ОСОБА_4, свідчить про її обізнаність про укладання саме договору дарування.

Про обізнаність ОСОБА_1 про укладання договору дарування будинку саме з ОСОБА_4 також свідчить переоформлення особового рахунку і договору на постачання газу ОСОБА_4, де у звязку з переоформленням договору на газопостачання, вже після укладення договору дарування всі особи що проживали у будинку проходили інструктаж з техніки безпеки.

Ні на момент укладання договору дарування ні у період після нього ОСОБА_1 не потребувала стороннього догляду, вона була здатна піклуватися про себе сама. Вигадки про те що вона розраховувала на утримання спростовуються заявленим нею позовом від 15 жовтня 2014 року, де містяться посилання ОСОБА_1 на те, що вона мала намір дарувати будинок доньці і мова про утримання взагалі не йде. Згодом, вона поміняла свою позицію і у позові від 09 грудня 2014 року вже посилається на те що вона думала що її будуть утримувати.

На момент посвідчення довіреності приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_12 04 квітня 2013 року реєстровий №1020, а також посвідчення 04 квітня 2013 року Договору дарування частини житлового будинку приватним нотаріусом Мелітопольського районного нотаріального округу Запорізької області, ОСОБА_1 перебувала у здоровому глузді, усвідомлювала значення своїх дій та повністю ними керувала, вела домашнє господарство.

Вона не була визнана недієздатною, обмежено дієздатною, над нею не були встановлені ні опіка ні піклування, вона не страждала на психічні захворювання та розлади, вела повноцінне життя.

Крім того, у позовній заяві позивач посилається то на введення його в оману, то на помилку щодо природи правочину, тобто сам позивач не знає на які обставини послатися і що насправді відбулося. Про це також свідчить і попередній позов по справі №320/10989/14-ц (провадження №2/320/3743/14).

Також ці обставини підтверджуються матеріалами цивільної справи №320/4409/13-ц (провадження №2/320/17/14) за позовом ВАТ «Мелітопольгаз» до ОСОБА_1, ОСОБА_6, ОСОБА_2, ОСОБА_4 про відшкодування збитків.

Вказали, що посилання позивача на припущену ним помилку щодо природи правочину, також необґрунтоване, тому що позивач ОСОБА_1 все розуміла, навіть наполягала на даруванні будинку саме ОСОБА_4.

ОСОБА_4 пояснила, що ОСОБА_1 вирішила подарувати їй будинок не у зв»язку із проблемами із ВАТ «Мелітопольгаз», а задля забезпечення житлом своїх трьох онуків, враховуючи на негаразди у сімейному житті з ОСОБА_2 Після укладення договору дарування саме ОСОБА_4 платила за комунальні послуги як власниця будинку.

Вислухавши думки сторін, їх представників, свідків, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступних обставин.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, згодом-її правонаступниками не доведено ті обставини, на які вони посилалися як на підставу своїх вимог, а саме, що оспорюваний договір дарування будинку укладено ОСОБА_1 в результаті помилки чи обману чи під впливом тяжкої для неї обставини.

Так, в судовому засіданні встановлено наступне.

04 квітня 2013 року приватним нотаріусом ОСОБА_12 посвідчено довіреність, якою ОСОБА_1 уповноважує ОСОБА_2 подарувати належну їй 9/20 частин житлового будинку, що знаходиться за адресою: Запорізька область, Мелітопольський район, с. Долинське, вул. Жовтнева, буд.106 гр. ОСОБА_4 (а.с 168).

04 квітня 2013 року укладено договір дарування частини житлового будинку між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, який діяв від імені ОСОБА_1 на підставі довіреності, посвідченої ОСОБА_12, приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області 04 квітня 2013 року за реєстровим №1020 (а.с.5).

У відповідності до п.6 укладеного Договору, Дарувальниця зобовязалася і передала всі документи (технічний паспорт, розрахункові книжки за комунальні послуги), ключі, тощо, необхідні Обдаровуваній для здійснення її прав власниці.

У відповідності до п.9 укладеного Договору, ОСОБА_4 підтвердила прийняття дарунка одержанням документів на 9/20 частин житлового будинку та ключів від неї до підписання вказаного договору.

Тобто, договір був виконаним в день його укладання і підписання.

Згідно з ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування будинку, позивачка одночасно посилалася на те, що помилялася щодо обставин укладеного договору дарування, які мають істотне значення, навмисно була введена в оману та вчинила спірний договір під впливом тяжкої обставини; зазначала, що уклала оспорюваний договір внаслідок того, що відповідачка та ОСОБА_2 навмисно ввели її в оману відносно природи правочину, прав та обов'язків сторін, вона вважала, що укладає договір, згідно з яким право власності на її будинок перейде до відповідачки після смерті позивачки, а ОСОБА_4 буде утримувати її до смерті.

Статтею 229 ЦК України передбачено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06 листопада 2009 року № 9, правочин, вчинений під впливом помилки відповідно до ст. 229 ЦК України, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилась сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка мала місце, а також що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

У відповідності до п.20 Постанови пленуму ВСУ №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Як роз"яснив Пленум Верховного Суду України у п. 23 Постанови від 06.11.2009 року № 9, правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст. 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім"ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення яких або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, оману чи помилки.

Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Передачею документів на вказану частину будинку і ключів від нього ОСОБА_1 ОСОБА_4 до підписання договору, посвідчення ОСОБА_1 довіреності про дарування будинку саме ОСОБА_4, свідчить про її обізнаність про укладання саме договору дарування.

Про обізнаність ОСОБА_1 про укладання договору дарування будинку саме з ОСОБА_4 також свідчить переоформлення особового рахунку і договору на постачання газу ОСОБА_4, де у звязку з переоформленням договору на газопостачання, вже після укладення договору дарування всі особи, що проживали у будинку проходили інструктаж з техніки безпеки (а.с. 186)

До того ж, Мелітопольським місьрайонним судом розглядалась цивільна справа №320/10989/14-ц (провадження №2/320/3743/14) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 і ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування житлового будинку, який залишено без розгляду.

В позовній заяві по цій справі ОСОБА_1 вказувала на те, що хотіла подарувати частину свого будинку доньці ОСОБА_3, а у звязку з тим, щ їй важко добиратись до м. Мелітополь, то вона дала довіреність своєму синові на укладання договору дарування. Згодом дізналася про те, що син подарував будинок не її дочці, а ОСОБА_4 (а.с..141) Тобто не визнавала той факт, що їй було відомо про те, що будинок буде подаровано саме відповідачці.

У подальшому, у позовній заяві від 09.12.2014 року (цивільна справа, що розглядається), ОСОБА_1 вже визнає той факт, що їй було відомо про те, що будинок буде подаровано і подаровано саме ОСОБА_4, але з умовою утримання її до смерті.

З викладеного вбачається, що укладений Договір дарування частини житлового будинку відображає дійсний намір ОСОБА_1, подарувати будинок, її воля була направлена саме на досягнення мети правочину - дарування частини житлового будинку.

Позивачем (правонаступниками позивача) не подано суду належних і допустимих доказів того, що між Дарувальницею і обдаровуваною були якісь домовленості у тому числі про утримання ОСОБА_1.

Не надано доказів того, що на момент укладання договору дарування або у період після нього ОСОБА_1 потребувала стороннього догляду.

Навпаки, зворотнє підтверджуються:

- відповіддю КУ «Мелітопольська міська лікарня № 2» Мелітопольської міської ради Запорізької області №353 від 29.10.2015 року, згідно з якою ОСОБА_1 на стаціонарному лікуванні не перебувала, ймовірно могла перебувати на обліку у лікарів КУ «Мелітопольська центральна районна лікарня» у звязку з тим, що є мешканкою Мелітопольського району (а.с. 148);

- відповіддю КУ «Мелітопольська центральна районна лікарня» №1716/4.3. від 27.10.2015 року, згідно з якою ОСОБА_1 на диспансерному обліку в поліклініці Мелітопольської ЦРЛ не перебувала у тому числі у лікарів психіатра, онколога, кардіолога, зверталась 03.11.2014 року з діагнозом гострий бронхіт (а.с.147);

- відповіддю КУ «Мелітопольський онкологічний диспансер» ЗОР №397 від 30.10.2015 року,згідно з якою КУ «Мелітопольський онкологічний диспансер» ЗОР інформацією щодо ОСОБА_1 не володіє (а.с.149);

- відповіддю КУ «Мелітопольський міський психіатричний диспансер» ЗОР від 25 листопада 2015 року, наданою на запит суду, згідно якої ОСОБА_1 не перебуває на обліку у лікаря-нарколога(а.с. 170).

Крім того, враховуючи й вищевикладене, суд зауважує, що у позовній заяві позивач посилається то на введення його в оману, то на помилку щодо природи правочину, то на вчинення правочину під впливом тяжкої для неї обставини, тобто сам позивач не знає на які обставини послатися.

Також ці обставини підтверджуються матеріалами цивільної справи №320/4409/13-ц (провадження №2/320/17/14) за позовом ВАТ «Мелітопольгаз» до ОСОБА_1, ОСОБА_6, ОСОБА_2, ОСОБА_4 про відшкодування збитків, дослідженої в судовому засіданні зокрема:

-згідно заяви ОСОБА_1 про вчинені кримінальні правопорушення, адресованої начальнику Мелітопольського МВ ГУМВС України в Запорізькій області від 18 листопада 2013 року, ОСОБА_1 посилається на те, що у будинку № 106 проживає новий власник житлового будинку ОСОБА_4 (цивільна справа №320/4409/13-ц (провадження №2/320/17/14) а.с.169 Т.1; а.с., що розглядається а.с.203).

Отже, твердження позивачки у позові в даній справі щодо її впевненості в тому, що право власності на будинок перейде до відповідачки після смерті ОСОБА_1 спростовується вказаним у вищенаведеній заяві, де вона чітко вказує про нового власника житла, що тягне за собою критичне ставлення суду до обставин, зазначених в позові.

Також, той факт, що волевиявлення ОСОБА_1 повністю відповідало її внутрішній волі підтверджується показаннями свідка ОСОБА_7, допитаної в судовому засіданні, яка пояснила, що ОСОБА_1- її бабуся висловлювала намір подарувати будинок ОСОБА_4 восени 2012 року за відсутністю ОСОБА_2

На повне виконання договору дарування вказує й той факт, що відповідачка пісялд укладення договору дарування стала проживати у вказаному житловому будинку, що підтверджується відповідною довідкою виконкому Фруктовської сільської ради Мелітопольського району від 04 червня 2013 року (а.с.201).

Крім того, як вбачається з матеріалів цивільної справи, поданих сторонами доказів, ніяких дій майнового або немайнового характеру на користь дарувальника, усупереч вимогам статті 717 Цивільного кодексу України не вчинено і не могло бути вчинено, волевиявлення дарувальника було направлено саме на укладання договору дарування і саме з ОСОБА_4, що підтверджується підписаною ОСОБА_1 довіреністю і укладеним на підставі довіреності договором дарування.

Показання свідка ОСОБА_6 Івановича-співмешканця ОСОБА_1 зводяться до того, що він вважає, що має право на половину житлового будинку, який придбавав разом з ОСОБА_1 1986 році і його незгоди з фактом дарування будинку відповідачці, а тому не можуть бути прийняті судом в якості доказів для визнання оспорюваного договору дарування недійсним.

Стосовно тверджень сторони позивача щодо здійснення ОСОБА_4 дій щодо відчуження будинку (звернення її до сільради за довідкою з метою оформити угоду купівлі-продажу будинку), суд знаходить їх необґрунтованими, будь-якими доказами не доведеними у зв»язку з наступним.

Так, зі змісту довідки Фруктовської сільської ради Мелітопольського району № 467 від 09 жовтня 2014 року вбачається, що ОСОБА_4 звернулася до сільської ради за довідкою про те, що в будинку № 106 не зареєстровані малолітні діти. Вказано, що довідка була потрібна для оформлення договору купівлі-продажу вказаного будинку (а.с.13). Однак, заява ОСОБА_4 про видачу такої довідки суду надано не було, що позбавляє можливості встановити дійсну мету звернення її за такою довідкою.

Більш того, згідно довідки про отримання (неотримання) допомоги від 08 жовтня 2014 року, виданою начальником соціального захисту населення Мелітопольської районної державної адміністрації, відповідачка в цей час зверталася до УПСЗН стосовно її перебування на обліку відповідно до Закону України «Про державну допомогу сім»ям з дітьми» (а.с.209), що узгоджується з поясненнями ОСОБА_4 щодо звернення її до Фруктовської сільської ради для виписки своїх дітей з метою переведення соціальних виплат на них за місцем реєстрації відповідачки до с. Балки Василівського району.

Отже, враховуючи вищевикладене, належних та допустимих доказів на підтвердження факту того, що при укладанні договору дарування ОСОБА_4 (чи(або) ОСОБА_2І.) навмисно ввели позивача в оману, по справі не надано, доводи позивача (її правонаступників) про те, що, укладаючи договір дарування з ОСОБА_4, помилково вважала, що взамін остання буде довічно забезпечувати її утриманням та доглядом, суд визнає недоведеними. Також належних та переконливих доказів того, що на час укладання договору стан здоров"я ОСОБА_1 погіршився, вона стала потребувати сторонньої допомоги або у її житті сталася подія, обставини якої змусили її укласти договір, суду не надано.

Таким чином, суд дійшов висновку, що обставини, зазначені позивачкою та її правонаступниками в обґрунтування своїх позовних не доведеними і у звязку з цим не вбачає підстав для задоволення позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 14, 59, 60, 61, 209, 212, 214, 215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1, правонаступниками якої являються ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування житлового будинку - відмовити повністю.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Запорізької області через Мелітопольський міськрайонний суд протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: Ю.В. Ковальова