Справа № 369/5470/16-ц
Провадження № 2/369/2706/16
РІШЕННЯ

Іменем України

07 жовтня 2016 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Усатова Д.Д.

за участю секретаря Кузьменко П.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 В»ячеславівни до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про захист прав споживачів,-

В С Т А Н О В И В:

У червні 2016 року позивач ОСОБА_1 В»ячеславівна звернулася до суду з даним позовом до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про захист прав споживачів посилаючись на те, що 25.07.2005 року між нею та відповідачем було укладено кредитний договір К2К4GК00260003 на купівлю квартири на загальну суму 26 000,00 Євро з кінцевим терміном повернення кредиту 25.07.2025 р.

Позивач вважає, що вищевказаний кредитний договір було укладено з порушенням норм чинного законодавства у зв'язку з чим підлягає визнанню недійсним.

Зазначає, що відповідно до розділу 1 «Предмет договору» кредитного договору, кредит надається позичальнику на наступні цілі: придбання квартири; сплату страхування майна; на особисте страхування.

Наголошує, що в порушення вимог закону, відповідачем при укладенні кредитного договору її не було повідомлено у письмовій формі про наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; орієнтовну сукупну вартість кредиту; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Також, в кредитному договорі не зазначено детального розпису загальної вартості кредиту та річної відсоткової ставки за кредитом.

Відтак позивач вважає несправедливими умови кредитного договору про надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається (пункт 6); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві (пункт 13); обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов'язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов'язань додержанням зайвих формальностей (пункт 15).

Зазначене на думку позивача підтверджується тим, що у кредитному договорі в розділі 1 «Предмет договору» не визначено ціну зазначеного договору; в розділі 2 «Права та обов'язки сторін» тільки Банк має право на власний розсуд розірвати Кредитний договір (п. В ч. 2.3.2 Кредитного договору), однак, у Позичальника таке право згідно умов договору відсутнє; в розділі 4 «Відповідальність сторін» за невиконання позичальником своїх обов'язків пеня визначена в розмірі 0,15 % від суми несплаченої заборгованості за кожен день прострочки, а за невиконання Банком своїх обов'язків пеня визначена в розмірі 0,1 % річних від невчасно виданої суми кредиту за кожен день прострочки.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між позивачем та відповідачем було укладено договір іпотеки від 28.07.2005 року, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу ОСОБА_2, зареєстрований в реєстрі за № 7580, за яким позивачем було передано в іпотеку відповідачу квартиру № 1, що знаходиться у місті Боярка, Києво-Святошинського району Київської області по вул. Калініна у буд. № 50/7, яка складається з трьох жилих кімнат загальною площею 44,30 кв.м.

Посилаючись на вищевикладене та норми закону, позивач просив суд: визнати недійсним кредитний договір К2К40К00260003 від 25.07.2005, укладений між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1.

Визнати недійсним договір іпотеки від 28.07.2005 року, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу ОСОБА_2, зареєстрований в реєстрі за № 7580.

В судовому засіданні позивача позов підтримала, просила суд задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував, з підстав викладених в запереченнях долучених до матеріалів справи.

Вислухавши сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про необхідність відмовити в задоволенні позову, виходячи з наступного.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що 25.07.2005 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено кредитний договір К2К4GК00260003 на купівлю квартири на загальну суму 26 000,00 Євро з кінцевим терміном повернення кредиту 25.07.2025 р.

Відповідно до п. 1 кредитного договору банк зобов»язується надати кредитні кошти шляхом: видачі готівки через касу на строк по 25.07.2025 р. включно у вигляді не відновлюваної кредитної лінії в розмірі 30760,92 євро на наступні цілі: купівля квартири 26000,00 євро, а також на сплату страхових платежів з особистого страхування в сумі 2600,00 євро та на сплату страхових платежів з страхування нерухомості в сумі 2160,92 євро, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 0,88% в місяць на суму залишку заборгованості за кредитом плюс комісія в розмірі 0,25 % від суми виданого кредиту щомісячно та комісії в розмірі суми 0,5% від суми виданого кредиту первоначально в момент надання кредиту плюс сума, вирахована відповідно до п. 3.11 цього договору.

Звертаючись з позовом до суду, позивач, серед іншого, просить визнати визнати недійсним кредитний договір К2К40К00260003 від 25.07.2005, укладений між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між позивачем та відповідачем було укладено договір іпотеки від 28.07.2005 року, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу ОСОБА_2, зареєстрований в реєстрі за № 7580, за яким позивачем було передано в іпотеку відповідачу квартиру № 1, що знаходиться у місті Боярка, Києво-Святошинського району Київської області по вул. Калініна у буд. № 50/7, яка складається з трьох жилих кімнат загальною площею 44,30 кв.м.

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 1 ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст.627 ЦК України, відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Ч.1 ст.628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

На підставі вищезазначеного вбачається, що правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Крім того, відповідні обставини наявності умислу, істотність значення обставин, щодо яких введено в оману, і сам факт обману, повинна довести сторона, яка введено в оману.

Згідно з ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця, установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору, надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Відповідно до частин 1, 3-5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою, та шостою статті 203 цього Кодексу.

Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.14 постанови від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Суд, аналізуючи все вищевикладене, приходить до висновків що позивач добровільно виявила бажання скористатися послугами банку та укласти кредитний договір. При укладенні умов договору про надання кредиту, остання діяла вільно, виходячи з власних інтересів, прийняла рішення про вибір контрагента та про вступ з ним в договірні відносини, на власний розсуд з контрагентом визначив характер договору, який вони уклали, його умови (зміст), в тому числі порядок видачі та погашення кредиту.

Більш того судом беззаперечно вставновлено, що умови договору сторонами визнавалися та виконувались відповідно до порядку встановленого договором, жодних вимог щодо зміни окремих положень договору сторонами не вимагалося, що підтверджує вільне волевиявлення сторін при укладенні такого договору, повне розуміння сторонами змісту таких договорів та наслідки їх укладання.

Суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки позивач, заявивши вимоги про визнання недійсним кредитного договору та договору іпотеки посилаються на ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», не довела порушення її прав з боку відповідача.

З приводу посилань позивача на те, що під час укладення сторонами кредитного договору банком було порушено вимоги ЗУ «Про захист прав споживачів», оскільки банком не було повідомлено позичальника про всі істотні умови кредитного договору, суд вважає зазначити наступне.

Відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів», перед укладенням договору кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Згідно змісту укладеного кредитного договору вбачається, що позичальник ОСОБА_1 погодилась з усіма його умовами, про що свідчить її підпис на укладеному кредитному договорі.

Окрім того, судом встановлено, що позичальник не відмовилася від виконання умов кредитного договору, що також підтверджується наданими в судовому засіданні поясненнями представника відповідача, який зазначив, що позивачем протягом дії кредитного договору здійснювалося погашення заборгованості, платіж вносився щомісячно в розмірах та в порядку, який був передбачений кредитним договором.

Таким чином, підписуючи кредитний договір позичальник погодилася, що банком надано їй в письмовій формі та у повному обсязі інформацію щодо переваг та недоліків запропонованої системи кредитування, тобто була обізнана щодо переваг та недоліків запропонованої валюти кредитування.

З урахуванням того, що сторонами на власний розсуд шляхом вільного волевиявлення визначено умови договору, зокрема щодо порядку його видачі та погашення, у зв'язку з чим відсутні підстави для визнання такої умов договору дискримінаційною або ж несправедливою. Тобто, позивач не довела, що зміст кредитного договору суперечить ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а відтак відсутні підстави для визнання договору недійсним з підстав, передбачених ч.1 ст.203 ЦК України.

Доказів того, що права позивача на отримання повної та достовірної інформації щодо умов договору та порядку сплати кредиту були порушені, суду не було подано.

Судом встановлено, що спірний кредитний договір був підписаний обома сторонами, тобто за правилом ч. 1 ст. 638 ЦК України є укладеним, оскільки сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, застережень до договорів не висловлювали.

Незважаючи на пояснення позивача, що кредитний договір не відповідає вимогам чинного законодавства, встановлено, що позивачка скористалася кредитними коштами, тривалий час погашала кредитну заборгованість.

Позивачка погодилася укласти договір на умовах, визначених у ньому, у тому числі на умовах покладення на неї того обсягу відповідальності за невиконання умов договору, який вона вважає несправедливим. Зазначені умови договору не протирічать вимогам закону, їх не можна вважати дискримінаційними, оскільки таким чином фінансова установа, як сторона по договору, захищала свої фінансові ризики.

Суд вважає безпідставними вимоги позивача про визнання недійсним іпотечного договору від 28.07.2005 року, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу ОСОБА_2, зареєстрований в реєстрі за № 7580 оскільки він укладений відповідно до ст.18 Закону України Про іпотеку. При цьому інші норми цього Закону, Цивільного кодексу України та інших законодавчих актів не були порушені.

Більш того позивачем не зазначено з яких саме підстав суд має визнати вищевказаний іпотечний договір недійсним та не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів.

При укладені спірних договорів позивачка діяла в межах своєї правоздатності та дієздатності, не була обмежена в доступі до інформації щодо всіх обставин договорів, що укладаються.

Про існування неузгоджених пунктів, вимог чи інших відомостей за договорами до подання позову суду невідомо.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови у позовних вимогах.

Відповідно до ст.ст. 15, 16, 203, 215, 526, 527, 530, 627, 628, 1054 ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів», та керуючись ст.ст. 3, 10, 60, 88, 209, 212-215, 218, ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Київської області через Києво-Святошинський районний суд Київської області протягом десяти днів, починаючи з дня наступного після його проголошення.

Суддя: Д.Д.Усатов