АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1015/16 Справа № 203/2438/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Маймур Ф. Ф. Доповідач - Свистунова О.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2016 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Свистунової О.В.

суддів Міхеєвої В.Ю., Єлізаренко І.А.

за участю секретаря Синенка Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпропетровську цивільну справу

за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_3

на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 листопада 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк», треті особи: Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Паракуда Ірина Вікторівна, ОСОБА_3 про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк», треті особи: ОСОБА_2, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Паракуда Ірина Вікторівна про визнання заборгованості за кредитним договором незаконною, визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,-

В С Т А Н О В И Л А:

22 квітня 2015 року позивач звернувся до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк», треті особи - Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Паракуда Ірина Вікторівна, ОСОБА_3 про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, які в ході розгляду справи неодноразово уточнювались.

Таким чином, позивач у позовній заяві з урахуванням уточнень та представник позивача у судовому засіданні, у обґрунтування позовних вимог, посилались на ті обставини, що 19.03.2008 року між ОСОБА_3 та ПАТ «ВТБ Банк» було укладено кредитний договір № 06.21-10/08-СК, відповідно до якого позичальник отримала кредит у сумі 9 300 000 грн., зі строком користування до 18.03.2015 року та зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 17,5 %. У забезпечення зобов'язань за вказаним кредитним договором, між позивачем та ПАТ «ВТБ Банк» було укладено іпотечний договір № 06.21-10/08-ДІ від 19.03.2008 року, згідно до умов якого, предметом іпотеки є - нежитлова будівля площею 786,8 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1. У подальшому, 07 квітня 2011 року приватним нотаріусом КМНО Паракудою І.М. було вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 1276, яким було запропоновано звернути стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором у розмірі 13 705 020 грн. та кошти в сумі 24 000 грн. Проте, позивач вважав, що вищезазначений виконавчий напис не підлягає виконанню, у зв'язку з порушенням порядку його вчинення, за своїм змістом не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки, заборгованість, яка зазначена у виконавчому написі є спірною та не відповідає дійсності, нотаріус не отримував документів, які б могли підтвердити безспірність виниклої заборгованості за кредитним договором № 06.21-10/08-СК від 19.03.2008 року. Крім того, позивач просив суд поновити строк позовної давності для звернення до суду за захистом своїх прав, оскільки, такий строк був пропущений з поважних причин, а саме, що до моменту звернення позивача з позовом, у позивача погіршився стан здоров'я, для відновлення якого потребувався певний час, тому, позивач просив суд визнати поважними причини пропуску позовної давності для звернення до суду. Враховуючи також інші зазначені позивачем у позовній заяві підстави для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, позивач просив суд позовні вимоги задовольнити.

Крім того, 23 жовтня 2015 року третьою особою з самостійними вимогами ОСОБА_3 було подано на адресу суду позовну заяву до ПАТ «ВТБ Банк», треті особи: ОСОБА_2, ПН КМНО Паракуда І.В. про визнання заборгованості за кредитним договором незаконною, визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, яка була прийнята до спільного розгляду разом з первісним позовом. У обґрунтування поданої позовної заяви посилалась на ті обставини, що 19.03.2008 року між нею та ПАТ «ВТБ Банк» було укладено кредитний договір № 06.21-10/08-СК, відповідно до умов якого позичальник отримала кредит у сумі 9 300 000 грн., зі строком користування до 18.03.2015 року та зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 17,5 %. У забезпечення зобов'язань за вказаним кредитним договором, між третьою особою - ОСОБА_2 та ПАТ «ВТБ Банк» було укладено іпотечний договір № 06.21-10/08-ДІ від 19.03.2008 року, згідно до якого предметом іпотеки є нежитлова будівля площею 786,8 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1. 07 квітня 2011 року приватним нотаріусом КМНО Паракудою І.М. було вчинено виконавчий напис, зареєстрований у реєстрі за № 1276, яким було запропоновано звернути стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості позивача за кредитним договором у розмірі 13 705 020 грн. та кошти у сумі 24 000 грн. Однак, третя особа вважає, що вищезазначений спірний виконавчий напис не підлягає виконанню, оскільки, було порушено порядок його вчинення та за своїм змістом він не відповідає вимогам чинного законодавства. З огляду на те, що в повідомленні-вимозі банку про сплату боргу від 29.01.2009 року вказувалась сума боргу в розмірі 9 255 255 грн. 91 коп., а у виконавчому написі та заяві на видачу виконавчого напису, що був наданий нотаріусу, вказувалась сума у розмірі 13 705 050 грн. 44 коп., що свідчить про те, що виконавчий напис було вчинено з урахуванням збільшеної заборгованості, що у свою чергу свідчить про те, що приватний нотаріус вчиняючи виконавчий напис не перевірив, чи є вказана сума у розмірі 13 705 020 грн. 44 коп. безспірною, та вчинив виконавчий напис на завищену суму заборгованості. про яку не повідомлявся позичальник. Вважала, що чином, лист ПАТ «ВТБ Банк» не може бути попередженням-претензією, яка має передувати вчиненню виконавчого напису, оскільки іпотекодавцю не було завчасно надіслано письмову претензію. Окрім вищевикладеного, посилалась на те, що приватним нотаріусом було порушено вимоги щодо змісту виконавчого напису, не вказано строк, за який має проводитися стягнення. Також, невірно зазначено залишок заборгованості та штрафних санкцій за порушення строків сплати кредиту та відсотків, суми зазначені у виконавчому написі є значно завищеними та не відповідають реальній заборгованості. Враховуючи вищевикладене, просила суд визнати заборгованість за кредитним договором незаконною, а також визнати виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 листопада 2015 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_2 у повному обсязі, оскільки вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

У апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі, оскільки вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції в межах заявлених вимог та на підставі тих доказів, що надані були сторонами під час розгляду справи по суті, у достатньо повному обсязі з'ясував права і обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку, постановив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Відповідно до вимог ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ст.60 ЦПК України: кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом було встановлено, що між ОСОБА_3 та ПАТ «ВТБ Банк» був укладений кредитний договір № 06.21-10/08-СК від 19.03.2008 року, за умовами якого відповідач надав кредит у сумі 9 300 000 грн. та відповідно до умов якого позичальник отримала цей кредит у сумі 9 300 000 грн., зі строком користування до 18.03.2015 року та зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 17,5 %. ОСОБА_3 зобов'язалась повернути отриманий кредит і сплатити відсотки у встановленому договором розмірі та строки.

Крім того, встановлено, що між ОСОБА_2 та ПАТ «ВТБ Банк» було укладено договір іпотеки № 06.21-10/08-ДІ від 19.03.2008 року, за умовами якого ОСОБА_2 передав банку в рахунок забезпечення зобов'язань за кредитним договором у іпотеку нежитлову будівлю, загальною площею 786,8 кв.м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується копією договору іпотеки від 29.11.2007 року та копією договору купівлі-продажу квартири від 29.11.2007 року, наявними в матеріалах справи.

У зв'язку з невиконанням умов кредитного договору № 06.21-10/08-СК від 19.03.2008 року у ОСОБА_3 виникла заборгованість перед банком, яка станом на 05.04.2011 року становила 13 705 020 грн. 44 коп. та зазначене підтверджується копією розрахунку заборгованості за кредитним договором та копією виписки по особовому рахунку з 19.03.2008 року по 14.08.2009 року.

Також встановлено, що 29.01.2009 року відповідачем - ПАТ «ВТБ Банк» на адресу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 направлялись вимоги про усунення порушення, тобто, вимоги про погашення заборгованості за кредитним договором № 06.21-10/08-ДІ від 19.03.2008 року, розрахованої становм на 29.01.2009 року з попередженням, що у разі невиконання цієї вимоги, банком будуть вжиті передбачені чинним законодавством заходи, щодо звернення стягнення на предмет іпотеки та стягнення заборгованості. Зазначені обставини підтверджуються копією вимоги про усунення порушення від 29.01.2009 року, копією повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення ОСОБА_2, копією заяви від 29.01.20109 року та копією повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення ОСОБА_3

Оскільки, вимоги банку не були виконані та борг не погашено, 07.04.2011 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Паракуда І.В. було вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 1276, яким було запропоновано звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: нежитлову будівлю, загальною площею 786, 8 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1, яка належить на праві власності ОСОБА_2, у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 06.21-10/08-СК від 19.03.2008 року, яка станом на 05.04.2011 року складає розмір - 13 705 020 грн. 44 коп., що підтверджується копією зазначеного виконавчого напису від 07.04.2011 року, копією заяви на вчинення виконавчого напису від 07.04.2011 року та копіями документів на підставі яких було вчинено виконавчий напис від 07.04.2011 року.

Також, судом встановлено, що 24.06.2011 року старшим державним виконавцем примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби МЮУ було відкрито виконавче провадження щодо примусового виконання виконавчого напису № 1276 від 07.04.2011 року. В ході проведення виконавчих дій 09.12.2011 року державним виконавцем було складено акт опису та арешту майна, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1, та 05.05.2015 року державним виконавцем було призначено аукціон по реалізації зазначеного нежитлового приміщення, що підтверджується письмовими доказами.

12.08.2011 року ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська було відмовлено ОСОБА_2 у відкритті провадження за його позовом до ПАТ «ВТБ Банк» в особі «Дніпропетровської регіональної дирекції» ПАТ «ВТБ Банк», треті особи - ОСОБА_3, ОСОБА_6, ПН КМНО Паракуда І.В. про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, у зв'язку з тим, що 01.02.2011 року рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська позовні вимоги ОСОБА_2, ОСОБА_7 про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню були задоволені, ухвалою колегії суддів з розгляду цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області зазначене рішення було скасовано та ОСОБА_2, ОСОБА_7 було відмовлено у задоволенні позову, оскільки з тексту позовної заяви вбачалось, що позивачем було подано позов про той самий предмет і з тих самих підстав, що підтверджується копією ухвали Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 12.08.2011 року, наявною в матеріалах справи (а.с. 192).

Згідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 527 ЦК України передбачено, що боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання.

За змістом ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» та умов Договору іпотеки, іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання (Боргових зобов'язань) нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Боргові зобов'язання - всі зобов'язання Боржника перед Іпотекодержателем по сплаті останньому будь-яких сум, що виникають згідно з положеннями Кредитного договору, який забезпечений Іпотекою згідно договору.

Згідно п. 4.2. договору іпотеки у разі не виконання зобов'язань іпотекодавця за будь-яким договором, що є невід'ємною частиною Генеральної угоди Іпотекодержатель (ПАТ «ВТБ Банк») має право достроково вимагати дострокового виконання зобов'язань в повному обсязі за всіма іншими договорами укладеними на підставі Генеральної угоди та задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

До умов п. 5.1 договору іпотеки зазначено, що звернення стягнення на предмет іпотеки може здійснюватися на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса та шляхом позасудового врегулювання (шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання або шляхом продажу предмета іпотеки від імені Іпотекодавця).

Згідно із змістом ст. 33 Закону України «Про іпотеку» (в редакції від 08.03.2011 року) у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ч. 1,2 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» (в редакції від 08.03.2011 року) у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання не менш ніж у тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

Суд першої інстанції при вирішенні позовних вимог правильно прийняв до уваги, що у зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_3 грошових зобов'язань, передбачених п.п. 1.1., 3.1, 5.1, 5.5 кредитного договору стосовно своєчасного повернення сум отриманого кредиту та сплати всіх необхідних відсотків, 29.01.2009 року банком на адресу ОСОБА_3 та ОСОБА_2 були направлені вимоги щодо погашення заборгованості по кредиту та відсотків та попереджено про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки. Вказана вимога була особисто отримана ОСОБА_3 та ОСОБА_2, протее, заборгованість за кредитним договором у встановлений вимоою строк сплачена на була, тому, колегія суддів приходить до висновку, що іпотекодержатель - ПАТ «ВТБ Банк» мав право розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Статтею 87 Закону України «Про нотаріат» та п. 282 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, яка затверджена наказом МЮУ від 03 березня 2004 року № 20/5 (чинної на момент виникнення правовідносин, надалі - Інструкція), передбачено, що для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 1 «Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 року № 1172, для одержання виконавчого напису подаються: оригінал нотаріально посвідченої угоди; документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов'язання.

Згідно з ч. 1 ст. 88 Закону України «Про нотаріат» (в редакції 08.03.2011 року) нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року.

Відповідно до п.п. 3.2., 3.5. Порядку безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим Постановою КМУ від 29.06.1999 року № 1172.

Згідно п. 4 гл. 16 Наказу МЮУ від 22.02.2012 року № 296/5 «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» виконавчий напис має містити дату (рік, місяць, число) вчинення, посаду, прізвище, ім'я, по батькові нотаріуса, який вчинив виконавчий напис.

Тобто, вказаними приписами законодавства встановлено, що нотаріус при вчиненні виконавчого напису не перевіряє безспірність заборгованості, не встановлює права та обов'язки учасників правовідносин, а лише перевіряє наявність документів з урахуванням положень Переліку, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку.

Аналізуючи вищезазначені положення законодавства, колегія суддів приходить до висновку, що вчинений нотаріусом виконавчий напис про звернення стягнення на предмет іпотеки: нежитлову будівлю, загальною площею 786, 8 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1, зареєстрований в реєстрі за № 1276, був здійснений у відповідності до чинного законодавства, підстав для відмови у вчиненні нотаріальної дії у нотаріуса не було, подані для вчинення нотаріальної дії документи відповідали вимогам законодавства, що свідчить про спростування доводів позивача та третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги.

Суд першої інстанції правильно врахував, що відповідачем для вчинення виконавчого напису були подані всі необхідні документи передбачені Постановою КМУ від 29.06.1999 року № 1172, а отже, посилання представника позивача та представника третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги про наявну різницю суми боргу у вимозі та виконавчому написі, що на думку сторін підтверджує спірність суми боргу та є підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки, чинне законодавство не містить вимог щодо обов'язкової рівності суми заборгованості у виконавчому написі та надісланій іпотекодавцю вимозі, оскільки, такі суми нараховуються в силу обов'язковості умов договору для сторін та вимог закону.

Крім того, сума заборгованості по кредитному договору була підтверджена не лише наданим до суду розрахунком заборгованості, а також виписками про рух коштів по рахунку, з яких вбачається сума заборгованості, яка і була посвідчена приватним нотаріусом, тому, суд першої інстанції правильно прийшов до висновку, що зазначена сума заборгованості у вимозі від 29.01.2009 року та у розрахунку суми заборгованості станом на 05.04.2011 рік не може слугувати підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Вирішуючи заявлену третьою особою позовну вимогу про визнання заборгованості за кредитним договором незаконною, колегія суддів приймає до уваги, що ч. 2 ст. 16 ЦК України визначений перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, якій не містить такого способу захисту права, як визнання заборгованості за кредитним договором незаконною та такою, що не підлягає поверненню, тому приходить до висновку, що третьою особою був обраний неналежний спосіб захисту своїх прав, та свідчить про відсутність порушеного права на захист, тому суд першої інстанції правильно відмовив третій особі, яка заявляє самостійні вимоги в задоволенні даної вимоги.

Крім цього, сторонами не надано ні суду першої, ні апеляційної інстанції належних та переконливих доказів того, що заборгованість ОСОБА_3 перед банком на час вчинення виконавчого напису була сумнівною чи стосовно неї між сторонами існував спір, натомість матеріали справи містять докази порушення ОСОБА_3 умов кредитного договору на час вчинення спірного виконавчого напису.

Отже, оцінюючи усі докази, які були дослідженні судом у судовому засіданні у їх сукупності та вирішуючи вимоги позивачів до відповідача про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд першої інстанції правильно виходив з того, що не знайшов підтвердження факт порушення приватним нотаріусом вимог чинного законодавства при вчиненні виконавчого напису, не встановлено спірності заборгованості по кредитному договору.

Крім того, постановою Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року "Про судове рішення у цивільній справі" № 14 судам роз'яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Положення цивільного законодавства про позовну давність поширюється лише на випадки пред»явлення обґрунтованого позову. Пропуск позовної давності є самостійною підставою для відмови у позові.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, як з підстав необґрунтованості позовних вимог, так у зв'язку з пропуском строку позовної давності, суд першої інстанції усупереч наведеним роз'ясненням не врахував, що ці підстави є взаємовиключними та при вирішені позову одночасно застосовуватися не можуть.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що є безпідставним посилання у мотивувальній частині рішення суду першої інстанції на застосування до вказаних правовідносин строку позовної давності та підлягають виключенню з мотивувальної частини рішення суду першої інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків у рішенні суду, протирічать вимогам законодавства, яке регулює спірні правовідносини, матеріалам справи, зводяться до переоцінки доказів по справі.

Судом першої інстанції у досить повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка, справа розглянута у рамках позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами.

Таким чином, розглянувши справу у межах заявлених позовних вимог та змісту доводів апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що оскаржуване рішення місцевого суду підлягає зміні лише в частині обґрунтування відмови у задоволенні позову, в частині посилання на застосування до вказаних правовідносин строку позовної давності, а у іншій оскаржуваній частині залишенню без змін, а апеляційні скарги - частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3

- задовольнити частково.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 листопада 2015 року - в частині обґрунтування відмови у задоволенні позову - змінити, виключити з мотивувальної частини рішення суду посилання на застосування до вказаних правовідносин строку позовної давності.

В решті оскаржуване рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 листопада 2015 рок - залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржене шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий О.В.Свистунова

Судді В.Ю.Міхеєва

І.А.Єлізаренко