Справа № 450/1127/15 Головуючий у 1 інстанції: Данилів Є.О.
Провадження № 22-ц/783/4974/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 А. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Ніткевича А.В.

суддів Ванівського О.М., Приколоти Т.І.,

секретаря Іванової О.О.,

з участю позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 14 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним,-

встановила:

Позивач ОСОБА_2 в травні 2015 року звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним.

З врахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 08.06.2016 року позовні вимоги обґрунтовував тим, що 03.07.2007 року між ним та відповідачем ОСОБА_3 укладено договір дарування, за умовами якого подарував відповідачці ? часину житлового будинку № 74 по вул. Наварійській, в с. Солонка, Пустомитівського району, Львівської області.

На момент укладення договору перебував з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі, а до укладення договору вони вирішили отримати кредит в банку, проте сам кредит оформлений на нього.

Для захисту свого майна від можливих стягнень чи інших дій в майбутньому із сторони банку, вони вирішили включити в число власників житлового будинку відповідачку.

При цьому, сам договір дарування укладено суто формально, виключно задля оформлення документів, без настання реальних наслідків. Оскільки як і до укладення договору, так і після цього вони всі проживали у вказаному будинку, передача обдаровуваній частини будинку не здійснювалася.

Після укладення спірного договору 03.07.2008 року, він уклав 05.07.2008 року з ПАТ «Банк Форум» кредитний договір, за яким отримав в кредит грошові кошти.

З підстав, передбачених ст. 234 ЦК України, просив визнати недійсним договір дарування житлового будинку, укладений 03.07.2008 року між сторонами, посвідчений приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за № 2031, оскільки вказаний правочин вчинений без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Оскаржуваним рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 14 червня 2016 рокупозовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Договір дарування житлового будинку, укладений 03.07.2008 року між ОСОБА_2 (дарувальник) та ОСОБА_3 (обдарований), посвідчений ОСОБА_5 приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу, зареєстровано в реєстрі за № 2031 визнано недійсним.

У скасуванні Договору дарування житлового будинку, укладеного 03.07.2008 року між ОСОБА_2 (дарувальник) та ОСОБА_3 (обдарований), посвідчений ОСОБА_5 приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу, зареєстровано в реєстрі за № 2031 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1) в дохід держави 243,60 грн. судового збору.

Рішення суду оскаржила відповідач ОСОБА_3, з оскаржуваним рішенням не погоджується вважає його незаконним та необґрунтованим, оскільки суд неповно з»ясував та не довів обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, суд допустив порушення та неправильне застосування норм матеріального і процесуального права.

В апеляційній скарзі зазначає, що позивач ОСОБА_2 декілька разів уточняв позовні вимоги і останнє уточнення обґрунтоване абсолютно новими обставинами, про які раніше не згадувалось та які є взаємовиключними, суперечать один одному.

Покликається на те, що спірна частина будинку подарована позивачем не мала жодного стосунку до його зобовязань за кредитним договором, що в судовому засіданні достовірно встановлено, однак суд зазначені обставини опустив, обґрунтовуючи позовні вимоги.

Стверджує, що доводи ОСОБА_2 про фіктивність спірного договору та укладення його без наміру створення правових наслідків, не відповідає дійсності, оскільки це був подарунок до 10-ї річниці шлюбу, після укладення такого договору вона вжила необхідні заходи та оформила право власності на 1/2 частину будинку.

Вважає, що суд допустив однобоке трактування пояснень на користь позивача та проігнорував пояснення відповідача.

Зокрема, звертала увагу суду на те, що на момент укладення договору дарування не було жодних ризиків звернення стягнення на будинок, оскільки для забезпечення зобов»язань за кредитним договором між АКБ «Банк Форум» та ОСОБА_2, як директором ПП «Асторія», укладено іпотечний договір, відповідно до умов якого, зобов»язання за кредитним договором забезпечується предметом іпотеки нерухомим майном, яка належить ПП «Асторія».

На думку відповідача суд обгрунтовує рішення припущеннями, які нічим не підтверджені.

Просить рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 14 червня 2016 року в частині визнання договору недійсним змінити та відмовити у цій вимозі за безпідставністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідачки та її представника на підтримку доводів скарги, а також позивача на заперечення таких, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні виходячи з наступних підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

На підставі ст.ст. 11, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На переконання судової колегії оскаржуване рішення суду не відповідає зазначеним вимогам закону.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що сторони на час підписання спірного договору не намагалися досягнути правового результату такого правочину, а вчиняли такий без досягнення правових наслідків договору дарування, оскільки після підписання договору фактичного переходу майна не відбулось, на спірне майно могло бути звернуто стягнення за боргові зобовязання позивача.

Крім цього, суд відмовив у задоволенні вимоги про скасування договору дарування, оскільки правочин не є нормативним актом, тому скасування такого в цьому випадку не буде належним способом захисту.

Зважаючи на те, що апелянт ОСОБА_3 оскаржує рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 14 червня 2016 року в частині задоволення позовної вимоги, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в частині відмови в задоволенні іншої позовної вимоги, колегією суддів за правилами ст. 303 ЦПК України не перевіряється.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення судова колегія виходить з такого.

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх його істотних умов.

Зазначені положення узгоджуються з нормами ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства.

Згідно із ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття.

Договори дарування належать до безоплатних правочинів, за їх умовами обдаровані не мають перед дарувальником зобов'язань матеріального характеру.

Виходячи з положень ст. ст. 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування

Згідно договору дарування від 03 липня 2008 року ОСОБА_2 подарував, а ОСОБА_3 прийняла у дар 1/2 житлового будинку № 74 по вул. Наварійська в с. Солонка, Пустомитівського району Львівської області з приналежними до нього господарськими будівлями і спорудами. Даний договір 03.07. 2008 року посвідчений ОСОБА_5В, приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу, зареєстровано в реєстрі за № 2031 (а.с. 11).

До житлового будинку відносяться № 1, 2 - ворота з хвірткою (метал цегла), № 3 огорожа (метал, цегла), № 4 огорожа (мет. сітка).

З Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 20525599 вбачається, що 09.10.20008 року ОСОБА_3 зареєструвала право спільної часткової власності на ? частину житлового будинку по вул. Наварійська, 74 в с. Сокільники, Пустомитівського району (а.с. 40).

Звертаючись з позовом позивач ОСОБА_2, покликаючись на статтю 234 ЦК України стверджує, що спірний договір є фіктивним, оскільки такий укладався виключно формально (а.с. 70-72).

За приписами ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року "Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз'яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-197цс14 від 21 січня 2015 року.

В той же час, під час укладення договору дарування, у п. 13 сторонам договору роз»яснено зміст ст. ст. 334, 377, 717-722, 727, 728 ЦК України, статтей 57, 59, 65 СК України та ст.ст. 98, 99, 120, 121, 125, 126 ЗК України, відповідні статті ЗУ «Про податок з доходів фізичних осіб», статтю 12 ЗУ «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», як таких, що регулюють права, обов»язки сторін, правові наслідки прийняття дарунка, порядок та строки розірвання договору дарування.

Сторони ствердили, що цей договір укладається ним не про людське око, не приховує іншу угоду і відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки (п. 12 договору)..

Разом з тим, ОСОБА_2, звернувшись в суд з позовною вимогою про визнання правочину фіктивним, не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних доводів, а саме відсутності в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

З огляду на ч. 1, 4 ст. 722 ЦК України прийняття одарованим документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, як посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі ключів, макетів тощо, є прийняттям дарунку.

Апеляційним судом встановлено, що після укладення договору дарування всі умови правочину виконані сторонами в повному обсязі, а саме позивач ОСОБА_2 передав, а ОСОБА_3 прийняла нерухоме майно у власність, після чого було проведено державну реєстрацію права власності на частину обдарованої.

При цьому, судова колегія звертає увагу на те, що позивач ОСОБА_2, як сторона договору, не оспорював такий фактично на протязі семи років, хоча таке право йому було роз»яснено приватним нотаріусом при посвідченні оспорюваного договору.

В свою чергу, доводи позивача про те, що спірний договір укладався виключно формально, для того щоб приховати будинок від можливого звернення стягнення за боргові зобовязання позивача, не відповідають встановленим обставинам справи.

Зокрема, судом встановлено, що 05.07.2007 року між АКБ «Форум» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 0032/07/6.10-CL, за умовами якого позивачу відкрита кредитна лінія з лімітом кредитування 75000 дол. США.

В забезпечення виконання зазначеного договору між АКБ «Форум», ОСОБА_2 та ПП «Асторія» 05.07.2007 року укладено договір іпотеки, за яким ПП «Аторія» передано в іпотеку майно, що перебуває у власності підприємства, узгоджена сторонами вартість якого складає 495 943 грн.

Відтак, на момент укладення договору дарування не було жодних ризиків звернення стягнення на будинок, оскільки для забезпечення зобов»язань за кредитним договором між АКБ «Банк Форум» та ОСОБА_2, як директором ПП «Асторія», укладено іпотечний договір, відповідно до умов якого, зобов»язання за кредитним договором забезпечується предметом іпотеки нерухомим майном, яка належить ПП «Асторія».

Окремо, колегія суддів також звертає увагу на те, що згідно із ч. 1 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, мають процесуальні права, в тому числі заявляти клопотання та заяви.

Крім прав та обов'язків, визначених у статті 27 цього Кодексу, позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитися від позову, а відповідач має право визнати позов повністю або частково (стаття 31 ЦПК України).

До початку розгляду судом справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову, а відповідач - пред'явити зустрічний позов.

Предмет позову це частина позову, яка становить матеріально-правову вимогу позивача до відповідача, щодо якої суд повинен ухвалити рішення.

Підстава позову це частина позову, яка відображає обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги (п. 5 ч. 2 ст. 119 ЦПК) і докази, що підтверджують кожну обставину, а також наявність підстав для звільнення від доказування (п. 6 ч. 2 ст. 119 ЦПК).

При визначенні підстави позову як елементу його змісту суд повинен перевірити на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і закону, позивач просить про захист свого права.

Колегією суддів встановлено, що звертаючись з позовом позивач, як на підставу своїх вимог посилався на вчинення правочину під впливом обману (ст. 228 ЦК України), 19.11.2015 року подавши уточнення до позову, стверджував, що спірний правочин є удаваним, в уточненнях від 10.05.2016 року підставою позову зазначав помилку, а в останніх уточненнях підставою позову є фіктивність оспорюваного договору (а.с. 41, 60? 70).

Наведене свідчить про те, що позивач після початку розгляду справи по суті змінив підставу позову.

Зазначені порушення процесуального закону залишились поза увагою суду першої інстанції, а відтак в сукупності із неправильним застосуванням норм матеріального права, вказаних вище, є підставою для скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про відмову у задоволенні вимоги позивача про визнання недійсним договору дарування частини будинку, як фіктивного правочину.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з позивача необхідно стягнути судовий збір за подання апеляційної скарги в користь відповідача.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 14 червня 2016 року в частині визнання недійсним договору дарування житлового будинку, укладеного 03.07.2008 року між ОСОБА_2 (дарувальник) та ОСОБА_3 (обдарований), посвідченого ОСОБА_5 приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за № 2031 та стягнення судового збору скасувати.

Ухвалити у цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування житлового будинку, укладеного 03.07.2008 року між ОСОБА_2 (дарувальник) та ОСОБА_3 (обдарований), посвідченого ОСОБА_5 приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за № 2031, як фіктивного правочину відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_3 268 (двісті шістдесят вісім) грн. 40 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: О.М. Ванівський

ОСОБА_7