Справа № 343/506/16-ц
Провадження № 22-ц/779/1934/2016
Головуючий у 1 інстанції Лицур І. М.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого: Матківського Р.Й.

суддів: Горблянського Я.Д., Фединяка В.Д.

секретаря Капущак С.В.

з участю ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, з апеляційною скаргою представника ПАТ КБ «ПриватБанк» на рішення Долинського районного суду від 05 серпня 2016 року

в с т а н о в и л а :

У лютому 2016 року з даним позовом до суду звернувся представник ПАТ КБ «ПриватБанк» та просив стягнути з відповідача на користь Банку пеню в розмірі 24316, 32 гривень за кредитним договором від 13 грудня 2007 року.

Заявлені вимоги представник позивача обґрунтував тим, що 13 грудня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем ОСОБА_3 як фізичною особою-підприємцем, було укладено договір банківського рахунку № IFD262, згідно з яким Банк зобовязався надати відповідачу кредитний ліміт у розмірі 10 000,00 грн. на термін, встановлений п. 1.3. Додатку № 7, а остання зобовязалась повернути кредит та сплачувати відсотки за користування кредитними коштами в порядку та строки, встановлені кредитним договором. Банк свої зобовязання за договором виконав, а відповідач своєчасно банку отримані грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом не повернула. На 03 лютого 2016 року заборгованість відповідача становить 50 749,35 гривень, з яких 10 000,00 гривень заборгованість за кредитом, 15 061,49 гривень заборгованість по процентах за користування кредитом та 25 687,86 гривень пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором. Від цієї суми позивачем віднято суму коштів, яка була стягнута рішенням господарського суду Івано-Франківської області від 20 лютого 2013 року і різниця до стягнення становить 24 316,32 гривень пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором.

Відповідач ОСОБА_3 припинила свою підприємницьку діяльність, 06 травня 2015 року внесено запис про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності, Банк має право захистити свої порушені права шляхом стягнення наявної заборгованості з відповідача як фізичної особи.

Рішенням Долинського районного суду від 05 серпня 2016 року у задоволенні позову відмовлено за пропуском строку позовної давності.

На дане рішення представник ПАТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу, просить його скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Представник апелянта у скарзі зазначає, що рішення суду є незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за недоведеністю обставин, що мають значення та невідповідності висновків суду обставинам справи.

Суд помилково не врахував переривання строку позовної давності шляхом звернення до господарського суду про стягнення заборгованості відповідно до ч. 2 ст. 264 ЦК України та вважав, що зазначена норма застосовується виключно до субсидіарної відповідальності. Однак навіть при субсидіарній відповідальності у разі предявлення позову до поручителя позовна давність переривається до основного зобовязання, тобто є розширеним тлумаченням, а не вичерпним переліком як вважає суд першої інстанції. Зазначений висновок викладений в ухвалі ВССУ від 15 червня 2016 року у справі №167/5/15-ц.

Відповідач у судове засідання не зявилась, хоча про час слухання справи повідомлена, що підтверджується повідомленням про вручення судової повістки.

Вислухавши суддю-доповідача, представника апелянта, яка вимоги скарги підтримала, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що Банк звернувся до суду з вимогою про захист свого порушеного права на стягнення заборгованості по пені за несвоєчасність виконання зобовязань за договором з пропуском строку позовної давності, тобто строк позовної давності необхідно рахувати з квітня 2009 року, враховуючи встановлений сторонами строк позовної давності 5 років. Позивач звернувся до суду за захистом порушеного права тільки 29 лютого 2016 року. При цьому позивач не просить поновити пропущений строк позовної давності, не зазначає поважних причин його пропуску. Суд не прийняв до уваги посилання представника позивача на те, що строк позовної давності переривався рішенням господарського суду Івано-Франківської області від 20 лютого 2013 року, оскільки дія ч. 2 ст. 264 ЦК України, на яку він посилається, поширюється на випадки субсидіарної відповідальності осіб, а також ті, при яких виконання зобовязання покладено одночасно на декількох осіб, що відсутнє в даному спорі.

Однак, відмовляючи у задоволенні позовних вимог Банку, суд першої інстанції неповно зясував обставини, що мають значення для справи, його висновки не відповідають обставинам справи та неправильно застосовано норми матеріального права, що є підставою для його скасування і ухвалення нового рішення.

Відповідно до ст. 57 ЦПК доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом встановлено, що 13 грудня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було укладено договір № IFD262, згідно якого позивач надав відповідачу кредит в сумі 10 000,00 гривень у вигляді встановлення овердрафтового кредиту на картковий рахунок (а.с. 7-13).

Згідно з п. 1.3. Регламенту надання мінімального бланкового овердрафтового кредиту на картковий рахунок, що є невідємним додатком № 7 до укладеного з відповідачем кредитного договору, кредитний ліміт у розмірі 10 000,00 гривень наданий ОСОБА_3 на строк до 21 грудня 2008 року, про що також вказує в позовній заяві позивач.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з розрахунку заборгованості, відповідач з 30 березня 2009 року добровільно не здійснила жодної сплати заборгованості за кредитом і станом на 03 лютого 2016 року загальна сума боргу становить 50 749,35 гривень, з них: 10 000,00 гривень - заборгованість по кредиту, 15 061,49 гривень - заборгованість по сплаті відсотків за користування кредитними коштами, 25 687,86 гривень пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором.

У відповідності до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 20 лютого 2013 року з відповідач ОСОБА_3 стягнуто на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 10 000,00 гривень заборгованості за кредитом, 16 658,08 гривень заборгованості по процентах за користування кредитом, 1 371,54 гривень пені за несвоєчасність виконання зобовязань за договором.

До суду позивач звернувся з позовом про стягнення пені за несвоєчасність виконання зобовязань за договором.

Матеріалами справи встановлено, що представник ОСОБА_3 письмово заявила про застосування позовної давності.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. 267 ЦК позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у справі, зробленою до винесення ним рішення Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Якщо суд визнає поважними причини пропуску позовної давності, порушене право підлягає захисту.

У відповідності до п. 5.4. Регламенту надання мінімального бланкового овердрафтового кредиту на картковий рахунок, що є невідємним додатком до кредитного договору № IFD262 від 13.12.2007 року, сторони погодили, що збільшення терміну позовної давності за вимогою про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки, пені, штрафів за цим додатком до договору встановлюються тривалістю 5 років.

Відповідно до ч.2 та 3 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі предявлення особою позову до одного із кількох боржників. Після переривання перебіг строку позовної давності починається заново.

Враховуючи, що до господарського суду Банк з позовом про стягнення кредитної заборгованості звернувся у 2012 році і навіть з січня цього року до часу предявлення даного позову не закінчився встановлений обома сторонами 5-ти річний строк позовної давності, тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції необґрунтовано вважав, що позов не може бути задоволений у звязку з спливом строку позовної давності.

У засіданні апеляційного суду представник Банку зазначила про необхідність стягнення з відповідача пені в межах одного року рік з березня 2015 року по лютий 2016 року в розмірі 6603, 20 гривень,тому колегія суддів вважає, що саме у цьому розмірі і за цей період відлягає до стягнення неустойка за порушення термінів повернення кредиту, як і передбачено розділом 5 Регламенту надання мінімального бланкового овердрафтового кредиту на картковий рахунок, що є невідємним додатком № 7 до укладеного з відповідачкою кредитного договору, кредитний ліміт у розмірі 10 000,00 гривень наданий ОСОБА_3 на строк до 21 грудня 2008 року.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України у звязку із частковим задоволенням позовних вимог, відповідач повинна відшкодувати на користь позивача сплачений судовий збір за подачу позовної заяви та апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 218, 307, 309, 316 ЦПК України колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволити частково.

Рішення Долинського районного суду від 05 серпня 2016 року скасувати та ухвалити нове.

Позов Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволити частково.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1, зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», що знаходиться у місті Дніпропетровську по вулиці Набережна Перемоги 50, податковий код юридичної особи згідно з ЄДРПОУ 03, 20 гривень пені за несвоєчасність виконання забовязань за кредитним договором №IFD262 від 13 грудня 2007 року.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 2892, 80 гривень судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Р.Й. Матківський

Судді Я.Д. Горблянський

ОСОБА_4