Справа № 500/2136/15-ц
Провадження № 6/500/228/16
УХВАЛА

29 серпня 2016 року Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області

в складі: головуючого судді Бурнусуса О.О.,

при секретарі Петровій В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ізмаїлі подання державного виконавця Ізмаїльського міськрайонного відділу державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції в Одеській області про тимчасову забору ОСОБА_1 виїзду за межі України, -

В С Т А Н О В И В :

Державний виконавець Ізмаїльського міськрайонного відділу державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції в Одеській області звернувся до Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області з поданням про тимчасову заборону ОСОБА_1 виїзду за межі України.

В поданні про тимчасову заборону виїзду ОСОБА_1 за кордон державний виконавець Ізмаїльського міськрайонного відділу державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції в Одеській області зазначив, що на примусовому виконанні у відділі державної виконавчої служби знаходиться виконавчий лист № 500/2136/2015 від 01.02.2016 року, виданий Ізмаїльським міськрайонним судом про стягнення з ОСОБА_1 боргу в розмірі 13575, 88 грн. на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк».

Виконавчі провадження з примусового виконання вищезазначеного виконавчого листа були відкриті 30.03.2016 року та зареєстровані у Єдиному державному реєстрі виконавчих проваджень № 50668385.

В постанові про відкриття виконавчого провадження державний виконавець відповідно до вимог статті 25 Закону України «Про виконавче провадження» надав боржнику строк на самостійне виконання рішення (виконавчого документа) до 05.04.2016 року та зазначив, що у разі невиконання рішення буде розпочато його примусове виконання.

Постанова про відкриття виконавчого провадження була вручена боржнику особисто.

Факт ухилення боржника від виконання обовязку покладеного на нього виконавчим документом також підтверджується тим, що боржник ігнорує письмові виклики державного виконавця та до відділу державної виконавчої служби не зявляється. Що є порушенням вимог частини 6 статті 13 Закону України «Про виконавче провадження», згідно з якою боржник зобовязаний: надати у строк, встановлений державним виконавцем достовірні відомості про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах; своєчасно зявлятися за викликом державного виконавця; письмово повідомляти державному виконавцю про майно, що перебуває в заставі або в інших осіб, а також про кошти належні боржникові від інших осіб.

При проведенні виконавчих дій державний виконавець у повному обсязі перевірив майновий стан боржника та встановив, що на теперішній час відсутнє майно чи доходи боржника, за рахунок яких можливо погасити боргове зобовязання. Що підтверджується повідомленням органів, які здійснюють реєстрацію майнових прав громадян, а також актом державного виконавця, складеним у присутності боржника.

В судове засідання державний виконавець Ізмаїльського міськрайонного відділу державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції в Одеській області не зявився, про час та місце судового розгляду справи повідомлявся належним чином, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, якою подання про тимчасову заборону ОСОБА_1 виїзду за межі України просив задовольнити.

Вивчивши матеріали подання, суд вважає за необхідне відмовити в його задоволенні з таких підстав.

Згідно з п. 4 ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, право вільно пересуватися може у певних місцевостях підлягати обмеженням, що встановлені згідно із законом і виправдані суспільними інтересами в демократичному суспільстві.

Законодавством України встановлено випадки, у яких застосовуються такі обмеження, визначено порядок та умови їх застосування, зокрема, ст.6 ЗУ «Про порядок виїзду з України та вїзду в Україну громадян України», п.18 ч. 3 ст. 11 ЗУ «Про виконавче провадження», ч.1 ст. 377-1 ЦПК України.

Так, відповідно до п.18 ч.3 ст.11 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року за №606-ХІV державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобовязань, покладених на нього рішенням, звертися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобовязань за рішенням.

Частина 1 ст. 377-1 ЦПК України передбачає, що питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.

За змістом п. 5 ч.1 та ч.2 ст.6 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» від 21.01.1994 року за №3857-ХІІ громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон, якщо він ухиляється від виконання зобовязань, покладених на нього судовим рішенням, іншого органу (посадової особи), - до виконання зобовязань.

Аналіз наведених норм закону дає підстави для висновку, що суд має право встановити щодо боржника тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України лише за поданням державного виконавця, обовязково погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби, за умови доведення та документального підтвердження факту ухилення боржника, який має паспорт для виїзду за кордон і з цією метою має намір та реальну можливість вибути за межі України, від виконання зобовязань, покладених рішенням суду чи іншого органу (посадової особи). Таке обмеження може бути встановлено лише строком до виконання боржником своїх зобовязань.

Окрім того, застосування таких обмежень може мати місце лише у виключних випадках і повинно використовуватися лише як крайній захід після реалізації усіх можливих та передбачених законом засобів примусового виконання судового рішення, оскільки стосується гарантованого ст.33 Конституції України та ст.313 ЦК України особистого немайнового права особи вільно залишати територію України та права на свободу пересування, передчасне і безпідставне обмеження яких є неприпустимим.

Вивченням матеріалів справи, судом встановлено, що державним виконавцем не надано доказів на підтвердження того факту, що боржник ОСОБА_1 навмисно ухиляється від виконання зобовязань покладених на нього рішенням суду.

За таких обставин справи та відповідно до зазначених норм матеріального і процесуального права, суд вважає, що подання державного виконавця про тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України передчасне, оскільки наведені у ньому обставини і додані до нього документи не можуть бути в даному випадку визнані такими, що свідчать про умисне ухилення боржника від виконання судового рішення в контексті положень ст. 377-1 ЦПК України, ст.6 ЗУ «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» та ст.11 ЗУ «Про виконавче провадження», а тому правові підстави для встановлення щодо боржника тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 210, 377-1 ЦПК України, ст.6 Закону України «Про порядок виїзду з України та вїзд в Україну громадян України», суд,

УХВАЛИВ :

У задоволенні подання державного виконавця Ізмаїльського міськрайонного відділу державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції в Одеській області про тимчасову забору ОСОБА_1 виїзду за межі України відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п'яти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя: ОСОБА_2