Справа № 346/4415/16-ц
Провадження № 2/346/1566/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2016 р. м. Коломия Коломийський міськрайонний суд Івано - Франківської області

у складі: головуючого судді Димашка В.П.

за участі секретаря Гайової Г.Ф.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Коломия справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Лізингова компанія «Еталон»» про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив визнати договір фінансового лізингу №004638, укладений 26.07.2016 року між ТОВ «Лізингова компанія «Еталон»» та ним, ОСОБА_1 недійсним; стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «Еталон»» на його користь майно набуте ним на виконання Договору фінансового лізингу №004638, укладеного 26.07.2016 року, а саме грошові кошти у сумі 30000 грн.; стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «Еталон»» на його користь судові витрати.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 26.07.2016 р. відповідно до квитанції №0.0.590899652.1 на розрахунковий рахунок № НОМЕР_2 ТОВ «Лізингова компанія «Еталон», що відкритий в AT «Райффайзен БАНК АВАЛЬ» (код банку отримувача 380805), проведено перерахунок грошових коштів у сумі 30 000 (тридцять тисяч) грн. 00 коп., як оплата згідно договору Фінансового лізингу № 004638 за трактор (Комісія за організацію договору, згідно Договору Фінансового Лізингу №004638 ІНН НОМЕР_1 ).

26.07.2016 р. ОСОБА_1 (надалі - Лізингоотримувач) уклав з ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» (надалі - Лізингодавець) Договір Фінансового Лізингу №004638, відповідно до якого Лізингодавець зобов'язався придбати у свою власність предмет лізингу у вигляді трактора Dongfeng 404 cab та передати його у користування Лізингоотримувачеві,а той у свою чергу зобов'язався періодично сплачувати за користування трактором періодичні лізингові платежі згідно графіку в розмірі 2 500грн 00коп. щомісяця (1 рік) та 3 768грн 33коп. щомісяця (з 2- 5 роки) ( Додаток №2). Договір Фінансового Лізингу передбачає право лізингоотримувача отримати трактор у власність за умови повної сплати вартості трактора та інших витрат.

Проте,умови Договору Фінансового Лізингу не відповідають діючому : законодавству та порушують права Лізингоотримувача як Споживача.

Згідно з пунктом 5.1 Договору трактор передається у користування Лізингоотримувачу не пізніше 50 робочих днів з моменту сплати Лізингоотримувачем на рахунок Лізингодавця - Авансу Ціни Предмета Лізингу в розмірі 50% вартості предмета лізингу, Комісійної винагороди Лізингодавця за організаційні заходи у розмірі 10% вартості предмета лізингу та Комісійної винагороди Лізингодавця за передачу Предмета Лізингу у розмірі 3% від вартості предмета лізингу.

Пунктом 8.2.1 Договору визначеного перший лізинговий платіж складається із:

а) комісійної винагороди Лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням цього Договору, яка розраховується як комісія за організацію, яка визначена у Додатку №1 до даного договору та становить 10% від вартості предмета лізингу;

б) авансу ціни предмета лізингу, який розраховується: авансовий платіж ,який визначений у Додатку №1 до даного договору та становить 50% вартості предмета лізингу;

в) комісійної винагороди Лізингодавця за передачу предмета лізингу, як платіж, що покриває витрати Лізингодавця, пов'язані з організацією передачі предмета лізингу на користь Лізингоотримувача. Розмір комісійної винагороди Лізингодавця за передачу предмета лізингу визначений в Додатку №1 до даного договору та становить 3% від вартості предмета лізингу.

Згідно з пунктом 8.2.3 Договору Лізингоотримувач зобов'язаний сплатити другий лізинговий платіж, який складається з відшкодування вартості предмета лізингу; сплати відсоткової ставки за користування предметом лізингу(вказаний в Додатку№2); сплати комісії за супроводження договору(вказаний в Додатку №2).

26.07.2016р. на виконання умов договору фінансового лізингу ОСОБА_1 сплатив товариству платіж у розмірі 30 000грн.

Ч. 1 ст. 806 ЦК України передбачено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Ч. 1 ст. 807 ЦК України передбачено, що предметом договору лізингу може бути неспоживча річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.

За змістом ч. 1 ст. 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Однак, у Договорі Фінансового Лізингу та у Специфікації (додаток №3) відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звернутися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару.

За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

За приписами ст.6 даного закону, договір лізингу має бути укладений у письмовій формі.

Ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Стаття 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» надає право лізингоодержувачу: 1) обирати предмет лізингу та продавця або встановити специфікацію предмета лізингу і доручити вибір лізингодавцю; 2)відмовитися від прийняття предмету лізингу, який не відповідає його призначенню та/або умовам договору, специфікаціям; 3) вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках; 4) вимагати від лізингодавця відшкодування збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням умов договору лізингу.

У випадку якщо у речі, яка була передана наймачеві з гарантією якості, виявляються недоліки, що перешкоджають її використанню відповідно до договору, наймач має право за своїм вибором вимагати : 1) заміни речі, якщо це можливо; 2) відповідного зменшення розміру плати за користування річчю; 3) безоплатного усунення недоліків речі або відшкодування витрат на їх усунення; 4)розірвання договору і відшкодування збитків,які були йому завдані (ч. 2 ст. 768 ЦК України).

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» права позивача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач.

Так ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Інформація про продукцію не вважається рекламою.

Інформація, передбачена частиною першою цієї статті, доводиться до відома споживачів виробником (виконавцем, продавцем) у супровідній документації, що додається до продукції, на етикетці, а також у маркуванні чи іншим способом (у доступній наочній формі), прийнятим для окремих видів продукції або в окремих сферах обслуговування.

В ст.18 цього Закону наведено перелік несправедливих у договорах із споживачами, якщо всупереч принципу недобросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Згідно з п.12.12 договору фінансового лізингу передбачено, що у випадку розірвання даного Договору Лізингоодержувачем до підписання Акта Приймання-Передачі Предмета Лізингу Лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 20% від сплаченої суми авансових платежів. В такому випадку Комісія за організацію даного договору Лізингоодержувачу не повертається.

Однак, вказана стаття договору суперечить положенням п. 4 ч. З ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням договору.

Окрім того,укладений Договір Фінансового Лізингу №004638 є нікчемним, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.2 ст. 806 ЦК України до Договору Фінансового Лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей встановлених цим параграфом та законом. До відносин пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю - продаж та про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Також, виходячи з норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст.628 ЦІС України.

Відповідно до ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч.1 ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є нікчемним.

Згідно з ч.2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до п.7 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року №9 правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Згідно з п. 13 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню.

За змістом ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, кожна із сторін такого правочину зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Слід звернути особливу увагу, що згідно п.4 ч.1 ст.34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»: «Діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії».

Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 ст. 34 Закону України « Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Однак,у Відповідача відсутня ліцензія для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових, активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), та що суперечить вимогам законодавства.

Відповідно до ч.1 ст. 227 ЦК України «правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним».

Позивач в позовні вимоги підтримав та просив задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, але подав заяву про розгляд справи у його відсутності, та заперечення проти позову, в якому просив в задоволенні позовних вимог відмовити.

Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов необхідно задовольнити з наступних підстав.

Встановлено, що 26 липня 2016 року ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон»» та ОСОБА_1 уклали Договір фінансового лізингу №004638, відповідно до якого лізингодавець зобов'язується придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно, а лізингоодержувач зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору. Замовлення предмета лізингу відбувається з моменту підписання лізингоодержувачем специфікації (додаток №3 до цього договору) та сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця комісії за організацію і авансового платежу у повному обсязі.

Відповідно до п. 3.1 Договору предметом лізингу по даному договору є міні трактор Dongfeng 404 cab.

Відповідно до п.3.2 Договору вартість предмету лізингу на момент укладення даного договору та розмір авансового платежу вказується у додатку №1 до даного договору, який є його невід'ємною частиною.

Відповідно до п. 5.1 Договору предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 50 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: комісії за організацію, авансового платежу та комісії за організацію на умовах викладених у п.5.4 цього договору, а також відшкодування платежів за реєстрацію та страхування предмета лізингу.

Відповідно до п. 8.1 Договору складові лізингових платежів та їх суми, визначені в графіку лізингових платежів у додатках №1 та №2 до цього Договору, які є невід'ємною частиною.

На виконання умов Договору лізингу ОСОБА_1 сплатив на користь ТОВ «Лізингової компанії «Еталон»» 30000 грн., що підтверджується квитанцією №0.0.590899652.1 від 26.07.2016 р.

Умови договору фінансового лізингу, укладеного між позивачем та відповідачем порушують права лізингоотримувача як споживача.

У Договорі Фінансового лізингу та у Специфікації (додаток №3) відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди може звернутись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару.

Всупереч вимогам Закону України «Про фінансовий лізинг» та норм ЦК України, у договорі і у специфікації відсутня обов'язкова для договору фінансового лізингу істотна умова щодо його предмету у обсягах, визначених законом. У зазначених договірних документах предметом лізингу визначено: марка Dongfeng 404 cab, у кількості 1 вартістю 300 000 тис. грн. Таке визначення предмету лізингу не відповідає поняттю індивідуально визначеної речі (номер кузову та номер двигуна, рік випуску, колір, об'єм двигуна, індивідуальних технічних характеристик, індивідуальної комплектації тощо), не містить вимог щодо якості предмету лізингу відповідно до ДСТУ, класифікаторів, технічних умов тощо.

У договірних умовах не дотримано право лізингоодержувача на вибір постачальника предмета лізингу. У договорі не зазначено, за дорученням чи за погодженням лізингоодержувача має здійснюватись вибір постачальника предмету лізингу, тобто, яка із сторін договору визначає продавця предмету лізингу. Згідно договірних умов, право вибору продавця (постачальника) предмету лізингу належить лізингоодержувачу, однак реалізація такого права договором не передбачена. У порушення вимог закону, ні у договорі ні у специфікації до нього, продавця (постачальника) предмета лізингу не зазначено взагалі.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Інформація про продукцію не вважається рекламою. Інформація про продукцію повинна містити: 1) назву товару, найменування або відтворення знака для товарів і послуг, за якими вони реалізуються; 3) дані про основні властивості продукції, номінальну кількість (масу, об'єм тощо), умови використання; 6) дані про ціну (тариф), умови та правила придбання продукції; 8) відомості про умови зберігання; 9) гарантійні зобов'язання виробника (виконавця); 10) правила та умови ефективного і безпечного використання продукції; 12) найменування та місцезнаходження виробника (виконавця, продавця) і підприємства, яке здійснює його функції щодо прийняття претензій від споживача, а також проводить ремонт і технічне обслуговування.

Стосовно продукції, яка підлягає обов'язковій сертифікації в державній системі сертифікації, споживачеві повинна надаватись інформація про її сертифікацію.

Нормативно-правовими актами, в тому числі технічними регламентами, можуть бути встановлені додаткові вимоги до змісту інформації про продукцію.

Відповідно до ч.2 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» Інформація, передбачена частиною першою цієї статті, доводиться до відома споживачів виробником (виконавцем, продавцем) у супровідній документації, що додається до продукції, на етикетці, а також у маркуванні чи іншим способом (у доступній наочній формі), прийнятим для окремих видів продукції або в окремих сферах обслуговування.

Відповідно до ч.7 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли надання недоступної, недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію та про виробника (виконавця, продавця) спричинило:

1) придбання продукції, яка не має потрібних споживачеві властивостей, - споживач має право розірвати договір і вимагати відшкодування завданих йому збитків;

2) неможливість використання придбаної продукції за призначенням - споживач має право вимагати надання у прийнятно короткий, але не більше місяця, строк належної інформації. Якщо інформацію в обумовлений строк не буде надано, споживач має право розірвати договір і вимагати відшкодування збитків.

Аналізуючи норму ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).

З умов укладеного договору вбачається, що він порушує принцип добросовісності, оскільки всупереч вимогам чинного законодавства встановлює істотні обмеження прав лізингоодержувача щодо розірвання договору, а умови договору про неповернення адміністративного платежу у випадку розірвання договору призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, наносять шкоду споживачеві.

Аналіз змісту спірного договору фінансового лізингу від 26.07.2016 року, укладеного між сторонами дає підстави прийти до висновку, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства.

За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Таким чином, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, так як в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то пункт 1.4 договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та ін. суперечить положенням статті 808 ЦК України.

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Згідно ч.2 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Судом встановлено, що договір фінансового лізингу від 26.07.2016 року нотаріально посвідчено не було, а тому він є нікчемним.

Відповідно до п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності до нікчемного правочину.

Також, відповідно до ч.1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Згідно п.4 ч.1 ст.34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» Діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

У відповідача відсутня ліцензія для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових, активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), та що суперечить вимогам законодавства.

Заперечення відповідача спростовується наведеними доказами.

Враховуючи вищевикладене, договір № 004638, укладений 26.07.2016 р. між ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» та ОСОБА_1 підлягає визнанню недійсним, а сплачені позивачем грошові кошти в сумі 30000 грн. на виконання вказаного договору підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

На підставі ст.ст. 203, 208, 209, 215, 216, 220, 227, 509, 627, 628, 632, 768, 799, 806, 807, 808 ЦК України, ст.ст. 6, 11, 12 Закону України «Про фінансовий лізинг», ст.ст. 15, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», керуючись ст.ст. 88, 213, 215, 223, 294 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву задовольнити. Визнати договір фінансового лізингу №004638, укладений 26.07.2016 р. між ТОВ «Лізингова компанія «Еталон»» та ОСОБА_1 недійсним.

Стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «Еталон»» (, м. Київ-133, вул. Кутузова, 18/7, к.613) на користь ОСОБА_1 майно, набуте ним на виконання Договору фінансового Лізингу №004638, укладеного 26.07.2016 року, а саме грошові кошти у сумі 30000 грн.

Стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «Еталон»» на користь ОСОБА_1 судові витрати 551 грн. 20 коп. сплаченого судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційну скаргу на рішення суду до апеляційного суду Івано-Франківської області може бути подано протягом 10 днів з дня проголошення рішення через Коломийський міськрайонний суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання цього рішення.

Суддя Димашок В. П.