Справа №621/190/16-ц
Провадження №2/621/347/16
Р І Ш Е Н Н Я

ІМ'ЯМ УКРАЇНИ

22 вересня 2016 року Зміївський районний суд Харківської області

у складі: головуючого судді Чигриної Л.Г.

при секретарі Єрмоленко О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Зміївського районного суду

цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2

Іванівни « Про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим

приміщенням»,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2

про визнання останньої особою, яка втратила право на користування житловим

приміщенням, а саме, будинком, розташованим за адресою: Харківська область,

Зміївський район, с. Соколово, вул. Шемігона, 23.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 послався на те,

що з відповідачкою ОСОБА_2 він перебував у зареєстрованому шлюбі, який

23.04.2012 року був розірваний.

Разом з відповідачкою ОСОБА_2 вони проживали в його будинку,

розташованому за адресою: Харківська область, Зміївський район, с. Соколово,

вул. Шемігона, 23.

З 09.04.2015 року в будинку за вказаною адресою відповідачка ОСОБА_2

не проживає, оскільки мешкає за місцем проживання свого сина ОСОБА_3

за адресою: Харківська область, Зміївський район, с. Соколово, вул. Отакара Яроша, 18.

Просить встановити, що відповідачка ОСОБА_2 втратила право на

користування житловим приміщенням за адресою: Харківська область, Зміївський район,

с. Соколово, вул. Шемігона, 23.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримує,

просить задовольнити їх у повному обсязі, при цьому пояснив, що на протязі 9 років він

перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою ОСОБА_2.

Від шлюбу дітей вони не мали.

До нього в будинок, який він побудував, відповідачка ОСОБА_2 приїхала

разом зі своїм сином.

Відповідачку ОСОБА_2 він зареєстрував в будинку як члена сімї,

як дружину. Сина останньої він не реєстрував.

Перший рік вони жили нормально. Потім в сімї розпочався безлад.

Він був змушений робити відповідачці зауваження на те, що вона має працювати

по господарству та в огороді.

Згодом син відповідачки ОСОБА_2 одружився, став жити разом з дружиною

в його будинку в окремій кімнаті. Останнім він допомагав матеріально, дозволяв

харчуватись з його погреба, однак допомоги по господарству не отримував.

Крім того, він доглядав за своїм батьком, який був нерухомою людиною.

Він готував йому їжу, прав одежу, купав, возив до лікарні і це був тільки його

обовязок. В цьому відповідачка з сином йому не допомагали.

Коли він захворів і потребував стаціонарного лікування, він був змушений

відмовитись від такого лікування, оскільки мав доглядати за батьком.

У вказаній ситуації відповідачка ОСОБА_2 та її син залишили його без

підтримки.

23.04.2012 року шлюб з відповідачкою ОСОБА_2 був розірваний, однак

остання залишалась проживати в його будинку. Її син з сімєю переїхав жити у інше

орендоване житло, а саме, за адресою: Харківська область, Зміївський район, с. Соколово,

вул. Отакара Яроша, 18.

Після розірвання шлюбу відповідачка ОСОБА_2 протягом 3-х років

проживала в його будинку.

09.04.2015 року відповідачка ОСОБА_2 переїхала на проживання до свого

сина за адресою: Харківська область, Зміївський район, с. Соколово, вул. Отакара

Яроша, 18.

Остання говорила, що буде постійно жити у сина та допомагати виховувати онука.

Вони призначили день переїзду 09.04.2015 року. На цей час відповідачка

ОСОБА_2 проходила лікування. Вони домовились, що поки остання буде їздить на

лікування, він перевезе її речі.

Речі ОСОБА_2 він перевіз за 2 рази: 09.04.2015 року та 12.04.2015 року.

09.04.2015 року речі відповідачки він залишив дружині її сина.

12.04.2015 року на подвірї житла сина він залишив 2 кресла, диван, картоплю

та консервацію,оскільки нікого не було дома.

Оскільки відповідачка ОСОБА_2 за місцем реєстрації не проживає, порушує

його права, він змушений звернутись до суду з даним позовом.

В судовому засіданні відповідачка ОСОБА_2 позовні вимоги

ОСОБА_1 не визнає, просить відмовити останньому у задоволенні позову

у повному обсязі, послалась на те, що з позивачем ОСОБА_1 вона на протязі

9 років перебувала в шлюбі. В будинок останнього вона приїхала разом зі своїм сином.

Після розірвання шлюбу 23.04.2012 року, вона залишилась проживати в будинку

позивача, а її син переїхав у наймане житло за адресою: Харківська область, Зміївський

район, с. Соколово, вул. Отакара Яроша, 18.

Протягом останніх двох років стан її здоровя погіршився, вона постійно хворіла,

стала слабкою, не могла навіть ходити.

09.04.2015 року в неї не було домовленостей з позивачем на її переїзд до сина. В

той час, коли вона за допомогою сина поїхала до лікарні, ОСОБА_1 вивіз зі свого

будинку її речі. Про те, що останній буде вивозити її речі вона не знала.

12.04.2015 року, коли позивач ОСОБА_1 також привіз її речі та залишив

їх на подвірї, вона була дуже хворою і не могла вийти на вулицю.

На протязі наступних 9 місяців вона не могла повернутись в будинок позивача

ОСОБА_1 за станом здоровя, оскільки хворіла тапотребувала догляду, який

здійснював її син.

На даний час в неї та в її дітей не має житла, в якому б вона могла зареєструватись.

Разом з сином з 15.02.2016 року вона мешкає у черговому найманому житлі за

адресою: Харківська область, м. Зміїв, вул. Комінтерна, 5.

Вислухавши позивача ОСОБА_1, відповідачку ОСОБА_2, свідків

ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_3, дослідивши матеріали справи,

оцінивши, відповідно до ст.ст. 212,213 ЦПК України докази за своїм внутрішнім

переконанням, що ґрунтується на всебічному,повному, обєктивному та безпосередньому

дослідженні наявних у справі доказів, суд вважає позов ОСОБА_1 таким, що

не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за

принципом змагальності.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог

і на підставі наданих сторонами доказів.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на

які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.

В судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_1 та

відповідачка ОСОБА_2 з 28.04.2007 року перебували у шлюбі, зареєстрованому

Соколівською сільською Радою Зміївського району Харківської області, актовий запис

№ 7. ( а.с. 5)

Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 23.04.2012 року

шлюб сторін був розірваний.( а.с.5)

Також судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником цілого

житлового будинку, який розташований за адресою: Харківська область, Зміївський

район, с. Соколово, вул. Шемігона, 23, що підтверджується:

- свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, виданим 24.10.2007 року

виконкомом Соколівської сільської Ради, на підставі рішення виконкому Соколівської

сільської Ради № 75 від 25.09.2007 року;

- витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 24.10.2007 року.

(а.с. 6,7)

В будинку за вказаною адресою, крім позивача ОСОБА_1, з 08.05.2007

року, у тому числі, зареєстрована як член сімї відповідачка ОСОБА_2, що

вбачається з довідки виконкому Соколівської сільської Ради № 97 від 28.01.2016 року та

інформації адресно - довідкового підрозділу ГУ ДМС України в Харківській області від

04.03.2016 року. ( а.с. 9,20)

Таким чином, відповідачка ОСОБА_2 після реєстрації шлюбу 28.04.2007 року

вселилась у будинок позивача ОСОБА_1 з дозволу останнього, як власника

нерухомості, 08.05.2007 року була зареєстрована в будинку як член сімї та проживала

в ньому на правах члена сім'ї позивача.

Однак, не дивлячись на реєстрацію відповідачки ОСОБА_2 у вказаному

будинку, остання фактично не проживає в ньому з 09.04.2015 року.

Актом № 16 від 18.02.2016 року, складеними депутатом Соколівської сільської

Ради Зміївського району Харківської області ОСОБА_7, визначено, що відповідачка

ОСОБА_2 за місцем своєї реєстрації не проживає з 09.04.2015 року. (а.с. 17)

Частинами 1 і 3 ст. 47 Конституції України визначено, що кожен має право

на житло.

Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону

за рішенням суду.

Положення цього конституційного принципу закріплені у ч. 4 ст. 9 ЖК України.

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку

(квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить,

користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх

вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх

права користування займаним приміщенням.

У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом

його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин

застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають

разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його

власником.

Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі

відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено

домовленістю між ним і власником житла або законом.

У справі № 6-24089св06 (ухвала від 31.01.2007 року та у справі № 6-20552св07

(рішення від 28.05.2008 року) Верховний Суд України зробив висновок про те, що у разі

виникнення спору між власником і членами його сімї, суд повинен врахувати, що право

члена сімї власника на користування житлом є сервітутним правом, у звязку з чим

припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог ст.ст. 405, 406 ЦК.

Зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника

майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність без

поважних причин члена сімї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо

інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Щодо виселення колишніх членів сімї власника, то відповідно до статей 9, 156,

157 ЖК сам факт припинення сімейних відносин із власником (власниками) квартири не

позбавляє колишніх членів його (їх) сім'ї права користуватися займаним приміщенням і

не є підставою для їх виселення з цього жилого приміщення.

Право вимагати в судовому порядку виселення колишніх членів сім'ї власник

жилого будинку (квартири) має відповідно до ст. 157 ЖК, але за наявності обставин,

передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу.

Передбачені статтями 9, 156, 157 ЖК обмеження щодо виселення колишніх членів

сім'ї власника не є порушенням права власності.

Аналізуючи зібрані докази, суд приходить до висновку про те, що позивачем

ОСОБА_1 не було надано суду доказів того, що відповідачка ОСОБА_2

саме без поважних причин з 09.04.2015 року відсутня в спірному житловому будинку за

адресою: Харківська область, Зміївський район, с. Соколово, вул. Шемігона,23, і не

намагалась зберігати право на житло у вказаній квартирі.

Станом на час звернення позивача ОСОБА_1 до суду 20.01.2016 року

за визнанням відповідачки ОСОБА_2 особою, яка втратила право користування

житловим приміщенням, її відсутність у спірному житлі не перевищує одного року.

В судовому засіданні з пояснень свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

ОСОБА_3, встановлено, що позивач ОСОБА_1 09.04.2015 року самостійно

вивіз речі відповідачки ОСОБА_2 за адресою: Харківська область, Зміївський район,

с. Соколово, вул. Отакара Яроша, 18, тобто в житло, яке винаймає її син у власника

ОСОБА_8.

Зазначене вбачається також з акту № 9 від 22.01.2016 року, складеного депутатом

Соколівської сільської Ради Зміївського району Харківської області ОСОБА_9.( а.с. 41)

В судовому засіданні відповідачка ОСОБА_2 наполягала, що з 09.04.2015 року

вона не з власної ініціативи не стала проживати в будинку позивача за місцем її

реєстрації, а внаслідок того що позивач ОСОБА_1 самовільно виселив її з

будинку, при цьому без її відома вивіз її речі.

В судовому засіданні відповідачка ОСОБА_2 також зауважила на те, що не

могла на той час захистити своє порушене право, оскільки протягом 2015 року сильно

хворіла, внаслідок чого зверталась за медичною допомогою, про що свідчать: виписка

з її амбулаторної карти, результати аналізів, висновки обстеження консультативної

поліклініки. ( а.с. 38,39,98,99)

Вказані обставини також підтвердили в судовому засіданні свідки ОСОБА_4,

ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_3.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні також не заперечував, що станом

на 09.04.2015 року відповідачка ОСОБА_2 хворіла та за допомогою сина

ОСОБА_3 зверталась у лікувальні заклади за медичною допомогою.

За таких обставин, суд вважає на необхідне позивачу ОСОБА_1П

у задоволенні позовних вимог до відповідачки ОСОБА_2 про визнання її особою,

що втратила право на користування житловим приміщенням відмовити

за необґрунтованістю.

На підставі викладеного,

керуючись ст.ст. 10,11,60, 209, 212-215,218 ЦПК України

ст.ст. 8,41 Конституції України,

ст. ст. 71,72, ЖК УРСР, постановою Пленуму Верховного Суду

України від 12.04.1985 року № 2 зі змінами, внесеними постановами

від 10.03.1989 року № 2, від 25.12.1992 року № 13 та від 25.05.1998

року № 15 Про деякі питання, що виникли в практиці застосування

судами Житлового кодексу України», суд

ВИРІШИВ :

ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог до

ОСОБА_2 « Про визнання особи такою, що втратила право на

користування житловим приміщенням»- відмовити за необґрунтованістю.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному суді Харківської області через

Зміївський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку на

апеляційне оскарження.

Суддя Зміївського районного суду Чигрина Л.Г.