_____________________________________________________________________________________________________________
Справа № 520/2774/16-ц
Провадження № 2/520/2457/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.07.2016 року

Київський районний суд м. Одеси у складі:

Головуючого - судді Куриленко О.М.,

за участю секретаря Баранової Ю.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні м. Одеси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «ЛУКОЙЛ АВІЕЙШЕН Україна» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди, що заподіяна підприємству працівниками,

ВСТАНОВИВ:

11 березня 2016 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив суд стягнути з ОСОБА_2, 65010, м. Одеса, пр.. Маршала Жукова, 10 АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «ЛУКОЙЛ АВІЕЙШЕН Україна» грошові кошти в частині суми заподіяного збитку, який складає 530 890, 93 гривень в розмірі 100 000 гривень; стягнути з ОСОБА_3, 65101, м. Одеса, вул. Аеродромна, 18, ІПН НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «ЛУКОЙЛ АВІЕЙШЕН Україна» грошові кошти в частині суми заподіяного збитку, який складає 530 890, 93 гривень в розмірі 50 000 гривень; стягнути з відповідачів сплачений судовий збір.

В обґрунтування свого позову посилається на те, що відповідачі неналежним чином виконували свої обов'язки, допустили злочинну недбалість, що стала причиною настання нестачі пального, за яке вони, як матеріально відповідальні особи, несуть відповідальність. Вищевказане і стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового засідання сповіщені належним чином у порядку ст.74,76,77 ЦПК України.

Представник позивача ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «ЛУКОЙЛ АВІЕЙШЕН Україна» - ОСОБА_4 у судовому засіданні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позові.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у судовому засіданні позов не визнали, проти його задоволення заперечували, вказуючи на його необґрунтованість та безпідставність.

Розглянув у судовому засіданні матеріали цивільної справи, вислухавши пояснення сторін, дослідивши докази, суд доходить до висновку про те, що заявлений позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Правовідносини між сторонами врегульовані чинним ЦК України.

В судовому засіданні встановлено, що наказом № 49-К генерального директора ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «ЛУКОЙЛ АВІЕЙШЕН Україна» - ОСОБА_5 01 липня 2013 року ОСОБА_2 було прийнято на роботу на посаду: начальника зміни, зі строком випробування 3 місяці (а.с.10).

Цього ж дня, 01 липня 2013 року між ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «ЛУКОЙЛ АВІЕЙШЕН Україна» та ОСОБА_2 було підписано Договір про повну інтидивідуальну матеріальну відповідальність, відповідно до умов якого: працівник, який обіймає посаду начальний ТЗК - старший інженер, безпосередньо пов'язану з обліком і зберіганням переданих йому товарно-матеріальних цінностей приймає на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження ввірених йому підприємством матеріальних цінностей, і в зв'язку з викладеним зобов'язується: а) вести облік, дбайливо ставитися до переданих йому для зберігання або для інших цілей матеріальним цінностям, і вживати заходів до запобігання шкоди; б) своєчасно повідомляти адміністрації підприємства про всі обставини загрожують забезпеченню збереження ввірених йому матеріальних цінностей; в) вести облік, складати в установленому порядку товарно-грошові та інші звіти про рух і залишки довірених йому матеріальних цінностей; г) брати участь в інвентаризації ввірених йому матеріальних цінностей (а.с.12).

Згодом, 11 листопада 2014 року наказом генерального директора ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «ЛУКОЙЛ АВІЕЙШЕН Україна» - ОСОБА_5 № 73-К ОСОБА_2 з 12 листопада 2014 року переведено з посади т.в.о. Начальника ПЗК Одеса старшого інженера на посаду Начальника ПЗК Одеса старшого інженера (а.с.13).

Наказом № 64-К генерального директора ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «ЛУКОЙЛ АВІЕЙШЕН Україна» - ОСОБА_6 від 02 листопада 2015 року, за неналежне виконання посадових обов'язків винесено догану з позбавленням преміальної виплати строком на шість місяців ОСОБА_2 Начальнику ТЗК- Одеса старшому інженеру

В подальшому, наказом № 66/1-К генерального директора ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «ЛУКОЙЛ АВІЕЙШЕН Україна» - ОСОБА_6 від 16 листопада 2015 року ОСОБА_2 переведено на посаду Товарного оператора (а.с.14).

За систематичне невиконання без поважних причин службових обовязків, п. 3 ст. 40 КЗпП України, наказом № 86-К від 05 січня 2016 року було припинено трудовий договір, та звільнено ОСОБА_2 з посади товарного оператора (а.с.16).

Також судом встановлено, що 29 вересня 2013 року генеральним директором ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «ЛУКОЙЛ АВІЕЙШЕН Україна» - ОСОБА_5 було винесено наказ № 81-К про прийняття на роботу ОСОБА_3 на посаду т.в.о. товарного оператора, зі строком випробування 3 місяці, за сумісництвом, на період хвороби ОСОБА_7, до фактичного виходу на роботу (а.с.17).

Наказом № 88/1-К генерального директора ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «ЛУКОЙЛ АВІЕЙШЕН Україна» - ОСОБА_5 від 18 жовтня 2013 року ОСОБА_3 було переведено на посаду товарного оператора (а.с.18).

05 січня 2016 року генеральним директором ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «ЛУКОЙЛ АВІЕЙШЕН Україна» - ОСОБА_6 було винесено наказ № 85-К про притягнення до дисциплінарної відповідальності, яким за неналежне виконання посадових обов'язків винесено догану товарному оператору ОСОБА_3, та зобов'язано його в строк до 05.01.2016 року надати пояснення щодо неналежного виконання ним своїх обов'язків (а.с.19).

Цього ж дня, наказом генерального директора ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «ЛУКОЙЛ АВІЕЙШЕН Україна» - ОСОБА_6 № 87-К від 05 січня 2016 року з ОСОБА_3 було припинено трудовий договір, та на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП останнього було звільнено з посади товарного оператора (а.с.20).

Підставою для звернення до суду з даним позовом стало те, що за час виконання відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_2 своїх службових обовязків було встановлено факт недостачі палива у м. Одеса у розмірі 89 476 кг. на суму 1 592 672, 80 гривень.

Вирішуючи питання по суті, суд бере до уваги, що з клопотаннями про витребування будь-яких доказів представник позивача до суду не звертався, у звязку з чим, враховуючи диспозитивність процесу, зазначені докази судом не витребувались і справа розглядається за наявними у ній документами.

За приписами ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно ст. ст. 58-59 ЦПК України докази по справі повинні бути належними та допустимими, та не ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В порушення даних норм позивач не надав належних та допустимих доказів того, яким чином відповідачі заподіяли йому шкоду, так як доказів цього суду надано не було.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд бере до уваги, що посадової інструкції товарного оператора, в якій містяться трудові обов'язки відповідачів, яка мала б їх підписи, що підтверджують ознайомлення з документом, суду надано не було, що взагалі унеможливлює розуміння того, чим саме займались ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на підприємстві та за що відповідали.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.

Стаття 134 КЗпП України визначає, що відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: 1) між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст. 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; 2) майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами; 3) шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку; 4) шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані; 5) шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування; 6) відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків; 7) шкоди завдано не при виконанні трудових обов'язків; 8) службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу; 9) керівник підприємства, установи, організації всіх форм власності, винний у несвоєчасній виплаті заробітної плати понад один місяць, що призвело до виплати компенсацій за порушення строків її виплати, і за умови, що Державний бюджет України та місцеві бюджети, юридичні особи державної форми власності не мають заборгованості перед цим підприємством.

У відповідності до ст. 135-1 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

З поданих суду матеріалів справи вбачається, що відповідачі обіймали посаду товарного оператора, договори про повну матеріальну відповідальність з ними не підписувались, а договір від 01 липня 2013 року, укладений між ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «ЛУКОЙЛ АВІЕЙШЕН Україна» та ОСОБА_2 про повну інтидивідуальну матеріальну відповідальність, суд до уваги не бере, оскільки його було укладено з ОСОБА_2, коли той займав посаду начальника ТЗК старшого інженера.

Пленум Верховного Суду України у Постанові від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» зазначає, що суд у кожному випадку зобов'язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об'єктивного з'ясування обставин, від яких згідно зі ст. ст. 130, 135-1,135-3,137 КЗпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з'ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника (п.1). Розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (п. 1 ст. 134 КЗпП), суд зобов'язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно з ст. 135-1 КЗпП може бути укладено такий договір та чи був він укладений. При відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладена лише обмежена матеріальна відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди (п.8).

Відповідно до ст. 138 КЗпП обов'язок доказування наявності умов для притягнення працівника до матеріальної відповідальності покладається на власника або уповноважений ним орган. Відсутність підстави чи хоча б однієї з умов матеріальної відповідальності виключає можливість притягнення працівника до матеріальної відповідальності.

Протягом розгляду цивільної справи представник позивача не скористався своїми процесуальними правами та не надав до суду жодного належного та допустимого доказу, який би містив інформацію щодо предмету доказування, а саме: акт прийому-передачі матеріальних цінностей при п/рийнятті на роботу та при звільненні, про наявність вини відповідача у недостачі та не відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником під час виконання своїх трудових обов'язків в сумі визначеній саме у розмірі 1 592 672, 80 гривень.

Посилання представника заявника на те, що Малиновським відділом поліції в м. Одеса Головного управління Національної поліції в Одеській області за фактом розкрадання палива відкрито кримінальне провадження № 0007738, не є належним та допустимим доказом у справі, оскільки вказане кримінальне провадження відкрито за фактом, а не відносно відповідачів, та більш того, на теперішній час вирок суду про визнання відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 винними в скоєнні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України відсутній.

Такі факти свідчать про відсутність правових підстав вважати, що саме ОСОБА_3 та ОСОБА_2 завдали позивачу матеріальної шкоди шляхом викрадення авіаційного пального, таким чином, залишилось незрозумілим, чому саме ОСОБА_3 та ОСОБА_2 визначені відповідачами у даній справі.

Отже вимоги позивача про відшкодування матеріальної шкоди є необґрунтованими та недоведеними, оскільки жодним доказом не підтверджено факт нанесення шкоди позивачу саме відповідачами та не надано доказів того, чому вона була оцінена позивачем саме у такому розмірі.

Як вказував у судовому засіданні представник позивача, саме доповідні записки ОСОБА_8 послугували підставою для проведення перевірок у місті Одесі, однак, суд критично ставиться до цих тверджень, так як зазначена доповідна записка датована 02.11.2015 року і в ній йде мова про несвоєчасне заповвнення документації отпуску та прийому пального (а.с.22), а комісія для розслідування причин виникнення розходження між фактичною наявністю та бухгалтерським обліком була призначена ще наказом від 07.10.2015 року (а.с.27).

Разом з тим, зі службової записки ОСОБА_9 вбачається, що лише 16 грудня 2015 року було виявлено прилад для зливу палива (а.с.29).

Зазначене, на думку суду, перешкоджає встановленню того, коли саме та ким саме позивачеві була спричинена шкода.

Для настання відповідальності відповідно до ст. 1166 ЦКУ необхідна наявність складу правопорушення, а саме: а) наявність шкоди; б) протиправна поведінка заподіювача шкоди; в)причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача. Перераховані підстави визнаються загальними, оскільки необхідні для всіх випадків відшкодування шкоди.

Таким чином, суд вважає недоведеним причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою відповідачів, а від так в задоволенні позову про стягнення матеріальної шкоди слід відмовити в повному обсязі.

На підтвердження своїх вимог, представник позивача посилався на протокол засідання комісії з розслідування причин виникнення нестачі, виявленої по результатах інвентарізації на 17.12.2015 року (а.с.34), однак, жодних доказів того, чому саме ОСОБА_3, ОСОБА_2 та ОСОБА_10 були визнані винними в нестачі палива, суду не надав, так як і не пояснив, чому будь-яких вимог до винуватця ОСОБА_10, який також був матеріально відповідальною особою, у даному позові не заявлено.

Крім того, для підтвердження спричиненої шкоди представник позивача посилається на бухгалтерську довідку, що міститься на аркуші справи 39, однак, суд не може прийняти вказану довідку у якості належного та допустимого доказу, так як вона не містить будь-яких реквізитів (дати, номеру реєстрації, печатки тощо).

ОСОБА_4 залишилось не зрозумілим, з чого саме виходив позивач, вираховуючи суму, що підлягає стягненню з кожного з відповідачів, як визначив ступінь вини кожного, та чому просив стягнути різні суми.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. Частиною 2 ст. 3 ЦПК України зазначено, що у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Оглянувши надані позивачем докази на підтвердження своєї позиції, оцінивши їх належність, допустимість і достовірність, суд дійшов до висновку про те, що обставини, на які посилається позивач, а саме те, що шкода була завдана саме ОСОБА_3 та ОСОБА_2, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а тому в задоволені позову слід відмовити.

На підставі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів, або забезпечення доказів по справі, відповідно до статті 133 та 137 ЦПК, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідними клопотаннями про витребування доказів, чого в даному випадку здійснено не було.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

У відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

У звязку з відмовою у задоволенні позовних вимог, судові витрати відшкодуванню не підлягають

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 130, 132, 134, 135, 138 КЗпП України, ст.ст. 10, 11, 60, 208, 209, 213, 212-215, 218, 294 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволені позову ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «ЛУКОЙЛ АВІЕЙШЕН Україна» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди, що заподіяна підприємству працівниками відмовити в повному обсязі.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з моменту оголошення рішення через Київський районний суд м. Одеси.

Суддя Куриленко О. М.