Провадження № 22-ц/780/4056/16 Доповідач у 2 інстанції Сушко Л. П.
Категорія 19 29.09.2016
УХВАЛА

Іменем України

29 вересня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Кулішенка Ю.М., Фінагєєва В.О.,

при секретарі: Волинець Я.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 квітня 2016 року та додаткове рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Мельничук Ірини Митрофанівни про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним,-

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2015 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з вищезазначеним позовом обґрунтовуючи його тим, що з 26.12.2006 року по 18.11.2014 року перебував у шлюбі з відповідачем ОСОБА_3, від якого спільних дітей не було. До укладення шлюбу 31.08.2005 року за договором купівлі-продажу він купив у неї ? частину квартири АДРЕСА_1. Решту частини квартири - 3/4 він купив 27.01.2007 р. у відповідача ОСОБА_4. Маючи потребу у погашенні кредитів, він вирішив продати квартиру, однак стан здоров'я не дозволяв йому особисто займатись цим питанням. Тому 17.03.2015 року надав ОСОБА_3 довіреність на продаж зазначеної квартири. ОСОБА_3 21.04.2015 року шляхом обману за допомогою відповідача Мельничук І.М. - приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області уклала договір нібито купівлі-продажу квартири зі своєю матір'ю ОСОБА_4. Однак гроші за квартиру фактично не передавались, експертна оцінка квартири була занижена, згоди на продаж своєї частки квартири ОСОБА_3 не надавала, склад осіб, зареєстрованих у квартирі, при укладенні договору перевірений не був. Вбачаючи у цьому шахрайську домовленість відповідачів, просив визнати договір купівлі-продажу квартири від 21.04.2015 року недійсним як такий, що вчинений під впливом обману.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 квітня 2016 року в задоволені позову відмовлено.

Додатковим рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 травня 2016 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Мельничук Ірини Митрофанівни 1102,40 грн. судових витрат на правову допомогу.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 просить скасувати рішення та додаткове рішення та ухвалити нове, яким визнати договір купівлі продажу квартири від 21 квітня 2015 року недійсним та відмовити в стягненні з нього на користь приватного нотаріуса Мельничук І.М. витрат на правову допомогу в розмірі 1102,40 грн., посилаючись на його необґрунтованість, незаконність, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вважає, що відповідач ОСОБА_3 зловживаючи його довіреністю, шляхом обману переоформила квартиру на свою матір ОСОБА_4.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення та додаткове рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що позов заявлений неправомірно, оскільки позивач не довів належними та допустимими доказами, що ОСОБА_3 ввівши його в оману, неналежно виконала надане ним доручення, а також тих обставин, що вона діяла в своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої вона одночасно є, чи щодо інших осіб, встановлених законом або з перевищенням повноважень.

Відмовляючи у задоволенні вимог позивача до відповідача ОСОБА_4, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що вона як покупець навмисно ввела його як продавця в оману щодо обставин, які мають істотне значення, або заперечувала наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, чи замовчувала їх існування.

Відмовляючи у задоволенні вимог позивача до приватного нотаріуса Мельничук І.М., суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що позивач необґрунтовано заявив вимоги до нотаріуса, який не заявляє самостійних вимог на предмет спору, а тому вони не підлягають задоволенню як такі, що не ґрунтуються на законі.

Додатковим рішенням суд першої інстанції вирішив питання щодо розподілу судових витрат стягнуто з ОСОБА_2 на користь приватного нотаріуса Мельничук І.М. 1102,40 грн. судових витрат на правову допомогу,

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ч. 1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами 1-3,5,6 ст.203 цього Кодексу.

Відповідно до ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст.229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до ч.1 ст.229 ЦК України істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якості речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків встановлених законом.

За змістом наведених норм обман, як підстава для визнання угоди недійсною, передбачає вчинення однією із сторін активних дій спрямованих на формування у іншої сторони правочину хибного уявлення про істотні умови договору.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним з підстав, визначених статтею 229 ЦК України, повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, наявність помилки щодо обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" №9 від 6 листопада 2009 року, відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" №9 від 6 листопада 2009 року, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину; ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Відповідно до п.26 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" №9 від 6 листопада 2009 року, особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину; нотаріуси, що посвідчували правочини, залучаються до участі у справі як треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, якщо позивач обґрунтовує недійсність правочину посиланням на неправомірні дії нотаріуса.

Відповідно до ч.1 ст.237, ч.3 ст.238, ч.1 ст.241 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє; представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, а також щодо інших осіб, встановлених законом, або перевищувати свої повноваження.

Встановлено, що 17.03.2015 р. позивач видав ОСОБА_3 довіреність на продаж квартири АДРЕСА_1, яка належала йому на підставі договорів купівлі-продажу: 1/4 частина - на підставі договору купівлі-продажу частини квартири від 31.08.2005 р., посвідченого приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Панкратьєвою Є.В. та зареєстрованого за №7132 і 3/4 частини - на підставі договору купівлі-продажу частини квартири від 27.01.2007 р., посвідченого державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області та зареєстрованого за №2-485. Зазначена довіреність була посвідчена приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Мельничук І.М. та зареєстрована за №461.Згідно з довіреністю, вона підписана у присутності нотаріуса; особу довірителя встановлено, дієздатність перевірено.

Як вбачається з довіреності від 17.03.2015 р., ОСОБА_2 уповноважив ОСОБА_3 представляти його інтереси з питання продажу належної йому квартири АДРЕСА_1 за ціну та на умовах, йому та їй відомих, для чого надав право виконувати всі дії, пов'язані з цією довіреністю, у тому числі, розписуватись за нього, підписати договір купівлі-продажу та провести його державну реєстрацію.

З договору купівлі-продажу квартири від 21.04.2015 р., посвідченого приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Мельничук І.М. та зареєстрованого за №695, встановлено, що на підставі цієї довіреності ОСОБА_3 продала належну позивачу квартиру - ОСОБА_4 за 100000 грн., які були отримані продавцем від покупця повністю при нотаріальному посвідченні цього договору, повний розрахунок та відсутність матеріальних та інших претензій один до одного сторони договору підтвердили своїми підписами.

Згідно з п.14 зазначеного договору купівлі-продажу, сторони підтвердили, що цей договір відповідає їх дійсним намірам і не носить характеру фіктивного та удаваного, а також не є зловмисним.

З урахуванням наведеного, колегія суддів, вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позов заявлений неправомірно, оскільки позивач не довів належними та допустимими доказами, що ОСОБА_3, ввівши його в оману, неналежно виконала надане ним доручення, а також тих обставин, що вона діяла в своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої вона одночасно є, чи щодо інших осіб, встановлених законом або з перевищенням повноважень.

Відмовляючи у задоволенні вимог позивача до відповідача ОСОБА_4, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що вона як покупець навмисно ввела його як продавця в оману щодо обставин, які мають істотне значення, або заперечувала наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, чи замовчувала їх існування.

Відмовляючи у задоволенні вимог позивача до приватного нотаріуса Мельничук І.М., суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивач необґрунтовано заявив вимоги до нотаріуса, який не заявляє самостійних вимог на предмет спору, а тому вони не підлягають задоволенню як такі, що не ґрунтуються на законі.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач ОСОБА_3 зловживаючи його довіреністю, шляхом обману переоформила квартиру на свою матір ОСОБА_4, не заслуговую на увагу оскільки, позивачем не доведено в розумінні ст. 60 ЦПК України, наявність умислу в діях відповідачів і сам факт обману.

Що стосується доводів апеляційної скарги про ухвалення додаткового рішення, яке на думку позивача є упередженим та необ'єктивним, колегія суддів вважає, що вони не заслуговують на увагу, оскільки не ґрунтуються на вимогах закону та жодним належним доказом не спростовано невірність розподілення судом судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і надавали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної суми грошових коштів, які підлягають стягненню, майно, яке підлягає передачі, або які дії треба виконати; 3) суд, не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 367 цього Кодексу; 4) судом не вирішено питання про судові витрати.

Ухвалюючи додаткове рішення, суд обґрунтовано виходив з положень ст. 220 ЦПК України та прийшов до правильного висновку, оскільки витрати на правову допомогу в розмірі 1102,40 грн. документально підтверджено.

Відповідно до ч. 3 ст. 79 ЦПК України до витрат пов'язаних з розглядом судової справи належать витрати на правову допомогу.

Відповідно до ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Положеннями статті 88 ЦПК визначено, що стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Статтею 1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

За змістом п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі" додаткове рішення може бути ухвалено лише у випадках і за умов, передбачених статтею 220 ЦПК України; воно не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов'язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. При порушенні питання про ухвалення додаткового рішення з інших підстав суд ухвалою відмовляє в задоволенні заяви.

З матеріалів справи вбачається, що між відповідачем Мельничук Іриною Митрофанівною та адвокатом Батурой Павлом Олександровичем, 10 лютого 2016 року укладено договір про надання правової допомоги (а.с. 112). З урахуванням витраченого часу адвокатом та розміру мінімальної заробітної плати в 2016 році (1378 грн.), відповідачем витрачено на правову допомогу 1102,40 грн.. Про сплату коштів у вказаному розмірі свідчить квитанція від 22 лютого 2016 року (а.с. 115).

Оскільки при ухваленні рішення по справі судом не були вирішення питання про судові витрати, суд першої інстанції відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 220 ЦПК України вірно ухвалив додаткове рішення.

А тому ухвалене додаткове рішення відповідає обставинам справи, а також узгоджується з нормами матеріального і процесуального права, які судом правильно застосовані.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції викладених в рішенні та додатковому рішенні не спростовують.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, рішення суду та додаткове рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права і не можуть бути скасовані з підстав, викладених у апеляційній скарзі. На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 квітня 2016 року та додаткове рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: