ухвала

іменем україни

19 жовтня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого суддів: Дьоміної О.О., Іваненко Ю.Г., Маляренка А.В., Леванчука А.О., Ситнік О.М.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до Головного управління Державної фіскальної служби у Донецькій області про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку, за касаційною скаргою Головного управління Державної фіскальної служби у Донецькій області на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 01 жовтня 2015 року та рішення Апеляційного суду Донецької області від 18 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду із позовом, обґрунтовуючи його тим, що він перебував у трудових відносинах з Головним управлінням Міністерства доходів і зборів України у Донецькій області з 27 лютого 2007 року по 31 грудня 2014 року.

Його було звільнено за п. 6 ст. 36 КЗпП України, але при звільненні з ним не був проведений розрахунок у повному обсязі, а саме: відповідач не здійснив нарахування та виплату заробітної плати за жовтень-грудень 2014 року в розмірі 18 151 грн 56 коп., яка йому повинна була нараховуватись згідно з наказом Міністерства доходів і зборів України від 08 липня 2014 року № 381 «Про встановлення простою у роботі територіальних органів Міндоходів».

Посилаючись на вищевикладене, позивач просив позов задовольнити.

Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 01 жовтня 2015 року позов ОСОБА_6 до Головного управління Державної фіскальної служби у Донецькій області про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку задоволено частково.

Стягнуто з Головного управління Державної фіскальної служби у Донецькій області на користь ОСОБА_6 середній заробіток за час простою за період з 01 жовтня 2014 року по 07 листопада 2014 року в розмірі 5 919 грн 20 коп. та середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 17 червня 2015 року по 07 липня 2015 року в сумі 2 959 грн 60 коп., а всього 8 878 грн 80 коп.

В решті позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Головного управління Державної фіскальної служби у Донецькій області в дохід держави судовий збір в розмірі 146 грн 16 коп.

Рішенням апеляційного суду Донецької області від 18 листопада 2015 року рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 01 жовтня 2015 року скасовано в частині вимог ОСОБА_6 до Головного управління Державної фіскальної служби у Донецькій області про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку в сумі 2 959 грн 60 коп.

Позов ОСОБА_6 до Головного управління Державної фіскальної служби у Донецькій області про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку задоволено частково.

Стягнуто з Головного управління Державної фіскальної служби у Донецькій області на користь ОСОБА_6 середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 1 000 грн.

В решті рішення залишено без змін.

У касаційній скарзі Головне управління Державної фіскальної служби у Донецькій області просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи, викладені у касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково на таких підставах.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що позивач працював у відповідача з 27 лютого 2007 року, звільнений з Головного управління Державної фіскальної служби у Донецькій області з 31 грудня 2014 року у зв'язку із відмовою від переведення за п. 6 ст. 36 КЗпП України та на час звільнення відповідач не здійснив виплату всіх сум, які належали позивачу, а саме: не виплачено середній заробіток, який зберігався за працівником на час простою, за період з 01 жовтня по 07 листопада 2014 року в розмірі 5 919 грн 20 коп.

Крім того, суди попередніх інстанцій, враховуючи ч. 1 ст. 116 КЗпП України, дійшли висновку, що вимоги позивача в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягають частковому задоволенню за період з 17 червня по 07 липня 2015 року.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині вимог ОСОБА_6 до Головного управління Державної фіскальної служби у Донецькій області про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку в сумі 2 595 грн 60 коп. та стягуючи на його користь 1 000 грн, апеляційний суд, враховуючи п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», дійшов висновку про застосування принципу співмірності та зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку з врахуванням істотності цього розміру порівняно із середнім заробітком.

Проте з таким висновком апеляційного суду повністю погодитись не можна.

Як установлено судами попередніх інстанцій, ОСОБА_6 перебував у трудових відносинах з Головним управлінням Міністерства доходів і зборів України у Донецькій області з 27 лютого 2007 року по 31 грудня 2014 року, що підтверджується копією трудової книжки позивача.

Наказом від 24 грудня 2014 року № 284-0 ОСОБА_6 був звільнений за п. 6 ст. 36 КЗпП України у зв'язку з відмовою від переведення на роботу в іншу місцевість разом з організацією з 31 грудня 2014 року з виплатою вихідної допомоги у розмірі середньомісячного заробітку; грошової компенсації за 24 календарні дні невикористаної щорічної відпустки.

З довідки Головного управління Міністерства доходів і зборів України у Донецькій області від 07 квітня 2015 року № 182/05-99-05-0213-1 вбачається, що ОСОБА_6 була нарахована та виплачена заробітна плата за період січень-вересень 2014 року та заборгованості з виплати заробітної плати за вказаний період не існує. Заробітна плата ОСОБА_6 у період жовтень-грудень 2014 року не нараховувалась і не виплачувалась.

При звільнені ОСОБА_6 була нарахована вихідна допомога у сумі 1 438,00 грн та компенсація за невикористану відпустку у сумі 2856,72 грн, а всього 4 294,72 грн. Після відрахування податків, зборів до виплати ОСОБА_6 належала сума в розмірі 2 895,03 грн, яка була виплачена останньому в повному обсязі 30 січня 2015 року шляхом її переведення на картковий рахунок позивача, що підтверджується довідкою Головного управління Державної фіскальної служби у Донецькій області від 23 вересня 2015 року № 438/05-99-05-02-13-2.

Наказом Міністерства доходів і зборів України від 08 липня 2014 року № 381 «Про встановлення простою у роботі територіальних органів Міндоходів» вирішено, що у зв'язку із проведенням антитерористичної операції на території Донецької області було встановлено простій у роботі територіальних органів Міністерства доходів, у тому числі і в Головному управлінні Міністерства доходів у Донецькій області, де працював позивач. Встановлений простій у роботі Головного управління Міністерства доходів у Донецькій області, виник не з вини працівників та зумовлений загрозою їх життю та здоров'ю.

Також наказом передбачено, що у період простою слід зберегти у межах кошторису середній заробіток для працівників, які підпадають під дію простою (підпункт 4.6), а строком дії простою вважається період з дня видання цього наказу до закінчення дії обставин, які створюють загрозу життю і здоров'ю працівників територіальних органів Міністерства доходів.

Постановою Кабінету Міністрів України від 21 травня 2014 року № 160 «Про утворення Державної фіскальної служби», утворено Державну фіскальну службу як центральний орган виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України, реорганізувавши Міністерство доходів і зборів шляхом перетворення.

На виконання постанов Кабінету Міністрів України від 21 травня 2014 року № 160 «Про утворення Державної фіскальної служби», від 06 серпня 2014 року № 311 «Про утворення територіальних органів Державної фіскальної служби України та визнання такими, що втратили чинність, деяких актів Кабінету Міністрів України», Головне управління Міністерства доходів і зборів України у Донецькій області реорганізовано шляхом його приєднання до Головного управління ДФС у Донецькій області.

23 вересня 2014 року була проведена державна реєстрація юридичної особи - Головного управління Державної фіскальної служби у Донецькій області, місцем реєстрації якої з 23 вересня 2014 року зазначено таку адресу: вул. 130-ї Таганрозької дивізії, 114, м. Маріуполь Донецької області, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

07 листопада 2014 року Кабінетом Міністрів України була прийнята постанова № 595 «Про деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей», якою був затверджений Тимчасовий порядок фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей.

Пунктом 3 указаної постанови № 595 зобов'язано міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, місцевим державним адміністраціям забезпечити до 01 грудня 2014 року переміщення бюджетних установ, підприємств та організацій, що належать до сфери їх управління, з населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, в населені пункти, на території яких органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі.

Наказом Державної фіскальної служби України від 07 листопада 2014 року № 256 «Про переміщення та закінчення простою» простій у роботі територіальних органів Міністерства доходів і зборів України та Державної фіскальної служби України визнаний закінченим та наказ Міністерства доходів № 381 «Про встановлення простою у роботі територіальних органів Міндоходів» визнаний таким, що втратив чинність.

Так, з 01 жовтня 2014 року поновлено табельний облік робочого часу працівників Головного управління Державної фіскальної служби у Донецькій області та Головного управління Міністерства доходів і зборів України у Донецькій області.

ОСОБА_6 до виконання своїх посадових обов'язків з 01 жовтня по 31 грудня 2014 року не приступив, дистанційно не працював і ніяких доручень від керівництва не отримував

Вищевказані обставини підтверджуються копіями табелів використання робочого часу за жовтень, листопад, грудень 2014 року, інформацією начальника управління податкового та митного аудиту Головного управління Державної фіскальної служби у Донецькій області від 23 квітня 2015 року, а також не заперечував позивач.

29 жовтня 2014 року позивача було повідомлено про реорганізацію Головного управління Міністерства доходів і зборів у Донецькій області шляхом приєднання до Головного управління Державної фіскальної служби у Донецькій області і запропоновано посаду в Головному управлінні Державної фіскальної служби у Донецькій області. Позивач відмовився від переведення на роботу в іншу місцевість разом з установою.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як на підставі доказів сторін.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статей 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Так, поняття «простій» законодавчо дано у ст. 34 КЗпП України і визначено як призупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами.

Статтею 113 КЗпП України встановлено, що час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Про початок простою, крім простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити власника або уповноважений ним орган чи бригадира, майстра, інших посадових осіб. Час простою з вини працівника не оплачується.

Згідно зі ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно з п. 4 Тимчасового порядку фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року заробітна плата (грошове забезпечення, суддівська винагорода) та виплати за час щорічної відпустки працівникам (військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу) установи, яка переміщена на контрольовану територію, здійснюються, якщо установа продовжує функціонувати і працівники (військовослужбовці, особи рядового і начальницького складу) виконують свої обов'язки.

Однак апеляційний суд на порушення наведених норм права та вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України, встановивши, що ОСОБА_6 за період з 01 жовтня 2014 року по 31 грудня 2014 року своїх обов'язків не виконував, дійшов висновку про обґрунтованість вимог про стягнення заробітної плати за період простою. Крім того, належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги щодо вини відповідача у непроведенні розрахунку з позивачем та не встановив, чи звертався позивач з вимогою до Головного управління Державної фіскальної служби у Донецькій області про проведення такого розрахунку, та дійшов передчасного висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Оскільки неповнота з'ясування обставин у справі та порушення зазначених норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору у частині первісного позову, і ці порушення були допущені апеляційним судом, то рішення цього суду підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Донецькій області задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Донецької області від 18 листопада 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий0Головуючий0 Головуючий О.О. Дьоміна
Судді: Ю.Г. Іваненко А.О. Леванчук А.В. Маляренко О.М. Ситнік