У Х В А Л А

Іменем України

15 вересня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючого судді: Бондаренка Ю.О.

суддів: Собослой Г.Г., Павліченко С.В.

при секретарі: Сочка І.І.

без участі сторін.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, на рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 12 травня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору приватний нотаріус Свалявського районного нотаріального округу ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, скасування та визнання договору дарування нікчемним,

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільно нажитого майна, а саме квартири АДРЕСА_1.

Позовні вимоги мотивовані тим, що з 25 вересня 1993року перебував у шлюбі з відповідачем, зареєстрованому у відділі реєстрації актів цивільного стану Свалявського районного управління юстиції, актовий запис № 113, який розірвано заочним рішенням Свалявського районного суду Закарпатської області від 14 листопада 2011 року.

У жовтні 1999 року сторони придбали квартиру АДРЕСА_1, яка є їхньою спільною сумісною власністю.

Посилаючись на вказані обставини та положення ст. 60 СК України, позивач просив ухвалити рішення про поділ спірної квартири шляхом визнання за ним права власності на 1/2 частини вказаної квартири.

07 квітня 2016 року позивач збільшив позовні вимоги та просив визнати нікчемним та скасувати договір дарування квартири АДРЕСА_1 (а.с.89)

Позовна вимога мотивована тим, що 31 березня 2016 року ОСОБА_2 подарувала квартиру, яка є спільною сумісною власністю ОСОБА_3, без його відома, а тому оспорюваний правочин є таким що порушує публічний порядок і суперечить інтересам держави і суспільства в зв'язку з чим відповідно до ст. 228 ЦК України є нікчемний.

Ухвалою Свалявського районного суду Закарпатської області від 08 квітня 2016 року до участі у справі в якості співвідповідача залучено ОСОБА_3Ю, а в якості третьої особи без самостійних вимог - приватного нотаріуса Свалявського районного нотаріального округу ОСОБА_4 (т.2 а.с.78)

Рішенням Свалявського районного суду Закарпатської області від 12 травня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просив оскаржуване рішення скасувати та з врахуванням доводів апеляційної скарги ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В судове засідання сторони не з'явились.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується апеляційна скарга, обєктивно оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено що з 23 вересня 1993 року сторони перебували у шлюбі, зареєстрованому у відділі реєстрації актів цивільного стану Свалявського районного управління юстиції, актовий запис № 113. Шлюбні відносини фактично припинено у 1998 році. Заочним рішенням Свалявського районного суду Закарпатської області від 14 листопада 2011 року шлюб між сторонами розірвано (т.1а.с.3). 23 вересня 1999 року ОСОБА_6 продала ОСОБА_2 квартиру № 8, що знаходиться в м. Сваляві по вул. Менделєєва, 15, яка має дві житлові кімнати, житлова площа яких становить 29,2 кв. м, загальна 47,1 кв. м.(т.1 а.с.49). Відповідно до розписки ОСОБА_6 від 20.11.2013 року, гроші за придбану квартиру по частинах передавав їй ОСОБА_1 (т.1 а.с. 121).

Відповідно до ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно зі ст. 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

Відповідно до ч. 6 ст. 57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Отже, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності, а за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю.

Враховуючи що спірна квартира придбана відповідачем у 1999 році під час перебування у зареєстрованому шлюбі, після фактичного припинення у 1998 році шлюбних відносин, то в розумінні ст. 60 СК України майно, придбане під час шлюбу, є спільною сумісною власністю подружжя і тягар доказування, що вказане майно не належить до спільної сумісної власності, покладається на того з подружжя, хто набув спірне майно за кошти, що належали йому особисто після фактичного припинення шлюбних відносин.

Відповідач не надав доказів що спірна квартира не належить до спільної сумісної власності.

31 березня 2016 року ОСОБА_2 подарувала спірну квартиру ОСОБА_3 (т.2 а.с.107-108).

Суд, відповідно до ст. 11 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Позивач просить визнати договір дарування нікчемним так-як, порушено публічний порядок, а сам договір суперечить інтересам держави і суспільства.

Відповідно до правового висновку, зробленого Верховним Судом України у справі № 6-1528цс15 правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження обєктами права власності українського народу землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу обєктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших обєктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не вважаються такими, що порушують публічний порядок.

З врахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що вимога про визнання оспорюваного договору дарування нікчемним на підставі ст. 228 ЦК не підлягає до задоволення, так як до даних правовідносин ця норма Закону застосовуватися не може.

Крім того діюче законодавство не передбачає такий спосіб захисту порушеного, або оспорюваного права як скасування договорів.

Вимога щодо грошової компенсації за відчужене майно позивачем не ставилась, а тому судом і не розглядалась.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків Свалявського районного суду, який ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права , в зв'язку з чим колегія суддів відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 12 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Судді