Справа № 481/480/16-ц
Провадж.№ 2-з/481/1/2016
Р І Ш Е Н Н Я

іменем У К Р А Ї Н И

25.08.2016 року Новобузький районний суд Миколаївської області в складі: головуючої - судді Уманської О.В., за участю секретаря Кузьміної Н.П., позивача за первісним позовом ОСОБА_1, представника позивача за первісним позовом ОСОБА_2, відповідача за первісним позовом ОСОБА_3, представника відповідача за первісним позовом ОСОБА_4 розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Новий Буг цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору дійсним , та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки, стягнення моральної та майнової шкоди,

Встановив:

Позивач за первісним позовом ОСОБА_1 звернувся до Новобузького районного суду Миколаївської області із позовом до відповідача за первісним позовом ОСОБА_3 про визнання договору оренди земельної ділянки, яий було укладено усно 13.10.2012 року, дійсним. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначив наступне: 13.10.2012 року мiж ним та вiдповiдачем, за iнiцiативою останнього i за виключно обoпільною домовленiстю була досягнута усна згода стосовно передачі ОСОБА_1 двох земельних дiлянок, вiдповiдно площею 8,92 га для ведення товарного сiльськогосподарського виробництва, які належить вiдповiдачу згiдно Державного акту на право власностi на земельну дiлянку серії III-МК за No 022586 вiд 01.03.2001року, та площею 1,83 га. для ведення особистого селянського господарства, яка належить вiдповiдачу згiдно державного акту на право власності на земельну ділянку серii MK N 002129 вiд 28.07.2004 року, якi розташованi в межах територii Новобузькоi мiськоi ради Миколаївськоi області, на умовах оренди термiном на шість років. При цьому, сторони погодили умови передачi та використання земельних ділянок, а також розмiр орендної плати. 13.10.2012 року, особисто відповідачу ОСОБА_3 була передана уся сума орендної плати за весь термiн користування землею у розмiрi 52800 грн. На підтвердження досягнутої домовленості відповідач ОСОБА_3 написав власноручно та пiдписав розписку, a також пiдписала дружина останнього, яка погодила передачу вказаних земельних ділянок на умовах оренди в термiн до 2018 року. Проте, починаючи з квітня 2016 року вiдповiдач ОСОБА_3 почав систематично вимагати повернення земельних дiлянок, при цьому незаконно та грубо втручаючись у господарську діяльність позивача ОСОБА_1, яка була розрахована на весь термiн користування землею. ОСОБА_1 вважає, що беручи до уваги тривалiсть взаємoвiдносин та взаємнi дiї, якi в даному випадку i були спрямованi на настання виключно конкретних юридичних наслiдкiв передача земельних ділянок у строкове користування та розпорядження i одержання за це грошової винагороди, суд може за таких обставин, керуючись ч.2 ст.218 ЦК України визнати договір дійсним.

Відповідач за первісним позовом позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3, в свою чергу, звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до позивача за первісним позовом ОСОБА_1 про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки, та стягнення майнової та моральної шкоди. Свої позовні вимоги позивач за зустрічним позовом обґрунтував наступним: ОСОБА_3 на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії МК N 002129 виданого 28 липня 2004 року на 8,92 га. та Державного акту на право власності на земельну ділянку серії III-МК N 022586 виданого 01 березня 2001 року на 1,83 га є власником земельної ділянки загальною площею 10,75 га. ріллі, яка розташована на території Новобузької міської ради Новобузького району Миколаївської області. В період починаючи з 2013 по 2015 роки включно вказані земельні ділянки неправомірно використовувались відповідачем за зустрічним позовом ОСОБА_1 Жодних договорів, які б надавали право користування цими ділянками на правах оренди ОСОБА_3 з ОСОБА_1 не укладав, ОСОБА_5 ввів ОСОБА_3 в оману, взявши розписку та не надавши кошти за оренду земельних ділянок. Проте відповідач за зустрічним позовом обробляв землю, обіцяючи з дня на день сплатити кошти за використання земельних ділянок. Такі дії останнього спонукали позивача за зустрічним позовом вимагати від відповідача за зустрічним позовом повернення земельних ділянок, та сплати всіх доходів від їх використання. З метою можливого відвернення вказаними діями відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1 позивачу за зустрічним позовом ОСОБА_3 майнової шкоди він неодноразово звертався до Новобузького ВП ГУНП в Миколаївській області, в останнє 04.05.2016 року, однак на жаль таке звернення суттєво не вплинуло на дії відповідача за зустрічним позовом. Оскільки договір оренди земельних ділянок не укладено, за затвердженою законодавчо типовою письмовою формою та він не зареєстрований в належному порядку, ОСОБА_3 був змушений звернутись до суду за захистом своїх законних прав на володіння, користування та розпорядження земельними ділянками, які належать йому на праві приватної власності, із даною зустрічною позовною заявою. Окрім того, позивач за зустрічною позовною заявою просить суд стягнути із відповідача за зустрічною позовною заявою нанесену матеріальну та моральну шкоди за 2013-2015 роки в загальній сумі 211655 грн.

В судовому засіданні позивач за первісним позовом ОСОБА_1 свою позовну заяву підтримав, просив її задовольнити в повному обсязі, а зустрічну позовну заяву залишити без задоволення.

Представник позивача за первісним позовом ОСОБА_2 позовну заяву ОСОБА_1 підтримав, просив її задовольнити, а зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 залишити без задоволення. Крім того, просив застосувати строк позовної давності, оскільки починаючи з жовтня 2012 року пройшло вже більше трьох років, тому ОСОБА_3 пропустив строк звернення до суду за захистом своїх прав.

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_3 вимоги за первісною позовною заявою не визнав, просив відмовити ОСОБА_1 у задоволенні його позову, а свою зустрічну позовну заяву підтримав, просив задовольнити її в повному обсязі.

Представник відповідача за первісним позовом ОСОБА_4 вимоги за первісною позовною заявою не визнала, просила відмовити ОСОБА_1 у задоволенні його позову, а зустрічну позовну заяву підтримала, просила задовольнити її в повному обсязі

Вислухавши пояснення сторін та їх представників, вивчивши доводи позову первісного та зустрічного, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що відповідач за первісним позовом ОСОБА_3 на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії МК N 002129 виданого 28 липня 2004 року є власником земельної ділянки розміром 8,92 га., та на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії III-МК N 022586 виданого 01 березня 2001 року є власником земельної ділянки 1,83 га, які розташовані на території Новобузької міської ради Новобузького району Миколаївської області.

У жовтні 2012 року відповідач за первісним позовом ОСОБА_3 та позивач за первісним позовом ОСОБА_1 вели домовленості з приводу передачі вищезазначених земельних ділянок в оренду ОСОБА_1 Даний факт сторонами не заперечувався в судовому засіданні.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні стверджував, що він дійшов згоди із ОСОБА_3 щодо всіх істотних умов договору оренди, а саме: строк оренди земельних ділянок має складати 06 років, а орендна плата із розрахунку по 800 грн. за 1 га, загальною сумою 52800 грн. Оскільки відповідач за первісним позовом ОСОБА_3 в 2012 році мав потребу у грошових коштах, то сторони домовились, що ОСОБА_1 передасть йому всю суму орендної плати за 06 років, що той і зробив. Передача коштів відбувалась без свідків, лише в присутності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 Однак восени 2015 року відповідач за первісним позовом ОСОБА_3 почав вимагати повернення йому земельних ділянок, оскільки мав намір сам їх обробляти.

Питання про письмове укладення договорів оренди земельної ділянки та належну їх реєстрацію позивач за первісним позовом ОСОБА_1 не порушував, оскільки він із ОСОБА_3 знайомий вже досить тривалий час і співпрацював із ним весь час на довірі, без будь-яких письмових договорів. Відповідач за первісним позовом ОСОБА_3 добровільно, за своєю лише волею, написав розписку про передачу земельних ділянок в оренду та про отримання орендної плати.

На заперечення цього, відповідач за первісним позовом ОСОБА_3 та його представник суду пояснили, що у 2012 році була попередня домовленість про можливу передачу вищезазначених земельних ділянок в оренду позивачу за первісним позовом ОСОБА_1 Крім того, було попередньо домовлено, що орендна плата має складати 600 грн за 01 га, однак при укладенні письмового договору вона мала бути уточнена. Розписку, яку надав ОСОБА_1 на підтвердження укладення договору оренди дійсно писав ОСОБА_3, але лише на підтвердження того, що він має дійсно намір укласти із ОСОБА_1 такий договір. Відповідач за первісним позовом ОСОБА_3 наполягав на укладенні договорів оренди в письмовій формі із належною їх реєстрацією, однак за проханням позивача ОСОБА_1 таке укладення було відтерміноване до того моменту, коли ОСОБА_1 належним чином оформить всі свої статутні документи та внесе до них зміни із зазначенням права укладення договорів оренди. Використовувати земельні ділянки відповідача за первісним позовом ОСОБА_3 позивач за первісним позовом ОСОБА_1 почав самостійно, без передачі йому вказаних земельних ділянок належним чином, за актом приймання - передачі. Крім того, відповідач за первісним позовом ОСОБА_3 заперечив факт отримання ним орендної плати.

Відповідно до ст. 93 Земельного кодексу України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Статтею 6 Закону України «Про оренду землі» (далі - Закон) визначено, що орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.

Положеннями ст. 13 цього Закону визначено, що договір оренди землі -це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до ст. 14 Закону договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально.

Відповідно до ст. 407 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб.

Таким чином, з аналізу чинного законодавства, яке регулює питання оренди земельних ділянок сільськогосподарського призначення, встановлено, що оренда земельної ділянки здійснюється на підставі письмового договору, укладеного між сторонами.

Відповідно до ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Положеннями ст. 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Відповідно до ст. 215 ЦК України недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, є підставою недійсності правочину.

Статтею 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним.

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За змістом ч. 2 ст. 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Відповідно до ст. 15 Закону України "Про оренду землі" ( в редакції чинній на момент домовленості між сторонами у жовтні 2012 року ) істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.

Частиною другою ст. 15 Закону України "Про оренду землі" установлено, що відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, є підставою для визнання договору недійсним відповідно до закону.

Як видно із пояснень самого позивача за первісним позовом ОСОБА_1 згоди із ОСОБА_3 він дійшов лише щодо строку договору оренди та розміру орендної плати.

Будь-яких належних доказів про те, що між сторонами була домовленість і щодо інших істотних умов договору оренди землі ОСОБА_1 суду не надав. Так само, як не зміг довести суду і розмір орендної плати, яку як він стверджує передав ОСОБА_3 в сумі 52600 чи 52800 грн, оскільки в листі написаному ОСОБА_3 будь-яка сума взагалі відсутня, а сам ОСОБА_3 заперечує факт отримання такої суми.

Отже, відсутність у договорі оренди землі хоча б однієї з істотних умов, передбачених у ч. 1 ст. 15 Закону України "Про оренду землі" є наслідком недійсності такого договору оренди відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України "Про оренду землі" а тому суд приходить до висновку, що позовна заява ОСОБА_1 про визнання договору оренди земельної ділянки від 13.10.2012 року дійсним не підлягає задоволенню, в позові має бути відмовлено.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Пояснення позивача за первісним позовом ОСОБА_1 на відсутність умислу в його діях самовільного зайняття спірної земельної ділянки, здійснення її обробітку на підставі усної домовленості з ОСОБА_3, то вони також не можуть бути взяті судом до уваги, оскільки орендарі набувають право оренди земельної ділянки на підставах і в порядку передбачених земельним кодексом України, в т. ч. шляхом укладення договору оренди чи суборенди, доказів про що надано не було.

Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності.

Відповідно до ст. 212 ЗК України, самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Відповідно до п. б ч. 1 ст. 211 ЗК України громадяни та юридичні особи несуть цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність відповідно до законодавства в т.ч. за таке порушення як самовільне зайняття земельних ділянок.

Згідно ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Тому з огляду на вищевикладене, встановлене в судовому засіданні, суд приходить до висновку, що зустрічна позовна заява ОСОБА_3 до ОСОБА_1 в частині вимоги про звільнення самостійно зайнятої земельної ділянки підлягає задоволенню

Що стосується вимоги зустрічної позовної заяви в частині відшкодування матеріальної та моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Розмір шкоди, заподіяної порушеннями земельного законодавства, визначається з урахуванням витрат на відновлення родючості землі, а також доходів, які власник землі або землекористувач міг би одержати при використанні земельної ділянки і які він не одержав за час до приведення землі у стан, придатний для її використання за цільовим призначенням, або до повернення самовільно зайнятої ділянки.

Зокрема, при самовільному зайнятті ріллі на користь землекористувача (власника) стягується вартість неодержаних сільськогосподарської продукції чи сіна, обчислена за ринковими цінами, з урахуванням середньої врожайності певної культури в господарстві, за винятком витрат виробництва, пов'язаних зі збиранням урожаю, а також витрат на відновлення якості земель відповідно до їхнього призначення (п.12 Постанови Пленуму ВСУ №7 від 16.04.2004 року).

На підтвердження того, що земельні ділянки, які належать ОСОБА_3, протягом 2013 2015 років були засіяні насінням соняшника суду надані Акти обстеження факту обробітку від 05.08.2013 року, 18.08.2014 року та довідку Управління агропромислового розвитку Новобузької РДА Миколаївської області. Однак суд не може прийняти їх як належний доказ, оскільки обстеження земельних ділянок проводилось без присутності свідків та землекористувача, підпис депутата не завірено підписом міського голови, крім того в жодному із наданих доказів не конкретизовано, яка саме земельна ділянка обстежувалась ( не вказано кадастрові номера, не зазначено на підставі якого правовстановлюючого документа ОСОБА_3 отримав на них право власності), суд може лише припустити, що в даних актах та довідці мова йде саме про спірні земельні ділянки, однак рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому прийняти до уваги такі докази суд не може. Будь-яких інших доказів на підтвердження розміру завданої шкоди позивач за зустрічним позовом суду не надав.

Щодо стягнення з відповідача моральної шкоди слід зазначити наступне.

Згідно ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема у приниженні честі, гідності, у порушенні права власності (п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди").

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Серед іншого, враховуються стан здоров'я потерпілого, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості (п.9 вказаної Постанови).

Однак суду не надано жодного належного доказу того, що позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3 зазнав душевних страждань, в чому саме вони були виражені. Так само не надано і медичних документів, на підтвердження того, що внаслідок дій ОСОБА_1 стан його здоровя погіршився. А тому з огляду на наведене суд не знаходить підстав для задоволення зустрічної позовної заяви ОСОБА_3 в частині стягнення із ОСОБА_1 матеріальної та моральної шкоди.

Також суд не знаходить підстав для застосування до позовних вимог за зустрічною позовною заявою ОСОБА_3 строку позовної давності, оскільки, як пояснили в судовому засіданні позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3 та його представник про порушення свого права власності на земельну ділянку ОСОБА_3 дізнався лише восени 2013 року. Т.я. в жовтні 2012 року сторони домовились про відстрочення укладення договору оренди в письмовій формі до закінчення збору врожаю наступного 2013 року, тому ОСОБА_3 не мав підстав вважати, що будь-яке його право ОСОБА_1 буде порушено. І лише восени 2013 року, коли договір оренди так і не було укладено, ОСОБА_3 зрозумів, що наміру на укладення такого договору ОСОБА_1 не мав. Із зустрічною позовною заявою ОСОБА_3 звернувся до суду 10 червня 2016 року, тобто до спливу трирічного строку, а тому підстав для застосування строку позовної давності суд не вбачає.

Судові витрати відповідно до ст.88 ЦПК України присуджуються позивачеві за зустрічним позовом ОСОБА_3 пропорційно до розміру задоволених позовних вимог із відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1 А судові витрати позивача за первісним позовом ОСОБА_1 відшкодуванню не підлягають, у звязку із відмовою в задоволенні його позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 10, 11 ,60, 76, 88, 209, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, суд

Вирішив:

Первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору дійсним залишити без задоволення.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки, стягнення моральної та майнової шкоди задовольнити частково.

Зобовязати ОСОБА_1 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку загальною площею 10,75 га яка розташована в межах території Новобузької міської ради Миколаївської області та належить ОСОБА_3 на праві власності відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку № 0021298 від 28 липня 2004 року розміром 1,83 га, та відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку № 022586 від 01 березня 2001 року розміром 8,92 га, привівши вказані земельні ділянки до стану придатного для використання за цільовим призначенням.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати в сумі 1058 ( однієї тисячі пятдесяти восьми) грн. 28 коп.

В іншій частині зустрічний позов залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подачі до судової палати у цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області через Новобузький районний суд Миколаївської області протягом десяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя