Справа № 543/172/16-ц
Провадження № 2/548/305/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25.08.2016 р. Хорольський районний суд Полтавської області в складі :

головуючого судді Старокожко В.П.

за участю секретаря Листопад В.Л.,

позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Хорол Полтавської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про захист ділової репутації та відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із вищевказаним позовом.

В обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, що він як суддя Оржицького районного суду Полтавської області розглядав справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про визнання права на земельну ділянку в порядку спадкування, по якій 04.02.2015 року ухвалив рішення, яким повністю задовольнив позовні вимоги. Вказує, що з вказаним рішенням не погодився ОСОБА_8, який подав апеляційну скаргу. Вказує, що 03.06.2015 року рішенням апеляційного суду Полтавської області ухвалене ним рішення від 04.02.2015 року було скасовано. Вказує, що відповідач ОСОБА_3 в звязку з цим поширив серед мешканців с. Оржиця Полтавської області недостовірну інформацію, що позивач ухвалив незаконне рішення, чим принизив його ділову репутацію як судді, знизив ступінь його службового престижу, чим завдав позивачу моральної шкоди, яка виразилася в тому, що позивач переживав з приводу скасування свого рішення, і ним було затрачено багато часу та зусиль для відновлення попереднього стану. Тому просив суд:

-визнати такою, що не відповідає дійсності та такою, що завдала шкоди його діловій репутації негативна, неправдива інформація, розповсюджена ОСОБА_3, щодо незаконності його рішення серед жителів селища Оржиця Полтавської області;

-зобовязати ОСОБА_3 спростувати зазначену інформацію, тим самим шляхом яким вона була розповсюджена;

-стягнути з ОСОБА_3 на користь позивача завдану моральну шкоду в сумі 10 000 грн.

В судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримав повністю. Просив їх задовольнити з підстав зазначених у позові.

Відповідач ОСОБА_3 в судові засідання не зявлявся, подав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позов вважав необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Справу просив розглядати за участю свого представника ОСОБА_2

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні подав письмові заперечення на позов суть яких зводиться до того, що позивачем не надано суду ніяких доказів того, що відповідач поширював серед мешканців селища Оржиця Полтавської області інформацію з приводу незаконності ухваленого позивачем рішення. Крім того зазначив, що якщо вважати, що відповідач дійсно поширив таку інформацію, то ці твердження відповідача є правдивими, так як дійсно рішення позивача ОСОБА_1 було скасовано судом апеляційної інстанції як таке, що ухвалено при неповному зясуванні судом обставин, що мають значення для справи, з порушенням або неправильним застосування норм матеріального або процесуального права. Крім того ці твердження відповідача не можна оцінювати як неправдиву інформацію, так як вони є оціночними судженнями, які не підлягають спростуванню та доведенню їх направдивості. Просив в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та належно оцінивши докази, суд дійшов висновку, що як позов ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Згідно ч. 3 ст. 10, що також передбачено і ст. 60 ч.1 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 3 ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

В силу ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як визначено в ст. 201 ЦК України, особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Відповідно до Конституції України, життя і здоров'я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю.

Згідно ч.ч. 1 - 3 ст. 297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Так, відповідно до положення ч. 1 ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

В. п. 15 постанови Пленуму ВСУ N 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Приймаючи рішення про відмову в задоволення позову ОСОБА_1 суд приймає до уваги вищевказані норми та вважає доведеними в судовому засіданні наступні обставини.

Так судом встановлено, і це не заперечується сторонами по справі, що 04 лютого 2015 року позивач по справі, як суддя під головуванням якого розглядалася цивільна справа № 543/1183/14-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про визнання права на земельну ділянку в порядку спадкування, ухвалив рішення яким повністю задовольнив позовні вимоги позивача.

Матеріалами справи підтверджується і це не заперечується сторонами по справі, що 03 червня 2015 року колегією суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду полтавської області ухвалено рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про визнання права на земельну ділянку в порядку спадкування відмовлено. Вказане рішення набрало законної сили з моменту його проголошення, тобто з 03.06.2015 року.

Зі змісту позову та з усних пояснень позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні вбачається, що відповідач ОСОБА_3 після ухвалення рішення апеляційним судом Полтавської області по цивільній справі ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про визнання права на земельну ділянку в порядку спадкування, висловлювався серед мешканців селища Оржиця, що позивач ОСОБА_1 ухвалив незаконне рішення по даній справі.

Даючи оцінку вказаному твердженню позивача ОСОБА_1 в контексті його допустимості та доведеності, суд враховує наступне.

Так, в ході судового розгляду позивач ОСОБА_1 неодноразово заявляв клопотання про виклик в судове засідання відповідача ОСОБА_3 Останній в судові засідання не зявлявся, подавав суду заяви про розгляд справи у його відсутність, причини неявки мотивував своїм похилим віком, поганим станом здоровя, та необхідністю здійснювати догляд за своєю дружиною, так як остання перенесла операційне втручання. Вказані причини неявки судом визнавалися поважними, так як відповідачем ОСОБА_3 надавалися відповідні медичні довідки. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що відповідач має вік 79 років.

В звязку з тим, що позивач ОСОБА_1 заявляв клопотання про виклик в судове засідання відповідача ОСОБА_3 в якості свідка, судом на адресу цього відповідача направлявся лист, яким останній викликався в судове засідання в якості ВІДПОВІДАЧА, для подальшого вирішення питання про його допит в якості свідка, з тих підстав, що допит відповідача в якості свідка може бути проведений лише за згодою відповідача, що вбачається зі змісту ст. 52 ч.1 ЦПК України.

Відповідач ОСОБА_3 подав суду письмову заяву в якій вказав, що не зможе зявитися в судове засідання в якості відповідача в звязку з пристарілим віком та поганим станом здоровя, крім того повідомив про своє небажання давати показання в якості свідка з вищевказаних підстав, посилаючись на ст. 52 ЦПК України та ст. 63 Конституції України, зазначивши, що наслідки відмови давати свідчення в якості свідка йому відомі.

Враховуючи, те що відповідач ОСОБА_3 був ознайомлений із змістом позовних вимог позивача ОСОБА_1, так як отримав копію позову з додатками, був підписантом письмових заперечень на позов, мав представника який знайомився з матеріалами справи, та був присутнім в судовому засіданні коли судом вирішувалося питання про виклик в судове засідання відповідача для його допиту в якості свідка, був ознайомлений із переліком питань, з приводу яких позивач ОСОБА_1 бажав допитати відповідача ОСОБА_3 в якості свідка, в своїй заяві суду повідомляв, що він знайомий із наслідками відмови давати показання в якості свідка, тому суд вважає, що вказані обставини свідчать про те, що дійсно відповідач ОСОБА_3 висловлювався певному колу мешканців селища Оржиця Полтавської області про незаконність ухваленого рішення позивачем ОСОБА_1

Крім того, судом встановлено, що зі змісту рішення Апеляційного суду Полтавської області від 03.06.2015 року № 543/1183/14-ц вбачається, що підставою для скасування рішення суду ухваленого під головуванням позивача ОСОБА_1 було, те, що це рішення ухвалено при неповному зясуванні судом обставин, що мають значення для справи, з порушенням або неправильним застосування норм матеріального або процесуального права ( ст. 309 ч.1, п.п.1,4 ЦПК України). До такого висновку суд апеляційної інстанцій прийшов, виходячи з того, що розгляд справи судом було проведено за неповним складом відповідачів, тобто не було залучено до розгляду справи спадкоємця першої черги ОСОБА_8.

Таким чином рішення суду ухвалене під головуванням позивача ОСОБА_1 по цивільній справі № 543/1183/14-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про визнання права на земельну ділянку в порядку спадкування, є незаконним, що встановлено відповідним рішенням суду апеляційної інстанції, тому ця обставина, відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягає.

Таким чином відповідач ОСОБА_3 певному колу мешканців селища Оржиця Полтавської області повідомляв правдиву інформацію, з приводу незаконності ухвалення під головуванням позивача ОСОБА_1 рішення суду по цивільній справі № 543/1183/14-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про визнання права на земельну ділянку в порядку спадкування.

Тому позовні вимоги позивача ОСОБА_1 про визнання такою, що не відповідає дійсності та такою, що завдала шкоди його діловій репутації негативна, неправдива інформація, розповсюджена ОСОБА_3, щодо незаконності його рішення серед жителів селища Оржиця Полтавської області та зобовязання ОСОБА_3 спростувати зазначену інформацію, тим самим шляхом яким вона була розповсюджена не підлягають задоволенню, як такі, що є безпідставні. Крім того в звязку з вищевикладеним не підлягає задоволенню і похідна позовна вимога про стягнення з ОСОБА_3 на користь позивача завданої моральної шкоди в сумі 10 000 грн.

Разом з тим, суд вважає необхідним також констатувати і наступне.

Відповідно до розяснень п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009р. № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту.

Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.

Судом встановлено, і це не заперечується сторонами по справі, що позивач ОСОБА_1 як на час виникнення спірних правовідносин так і на час розгляду справи судом працює на посаді судді Оржицького районного суду Полтавської області, тобто є публічною особою на місцевому рівні.

Згідно положень Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету ОСОБА_9 Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської ОСОБА_10 Європи про право на недоторканість приватного життя.

Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

З обмеженнями, зазначеними у ч. 2 ст. 10 Європейської конвенції про захист прав та основних свобод людини, свобода гарантується не лише для позитивно сприйнятих і необразливих висловлювань, але й для таких, що ображають, обурюють, викликають неспокій, шокують і хвилюють державу або будь-яку частину її населення, цього потребують плюралізм, толерантність і відкритість демократичного суспільства

З врахуванням таких вимог законодавства та обставин справи, суд приходить до висновку, що висловлювання відповідача ОСОБА_3 про те, що позивач ОСОБА_1 постановив незаконне рішення, з урахуванням відсутності конкретизації вказаного висловлювання з привязкою до певної справи, так як під час судового розгляду відповідач не був допитаний судом, з урахуванням загострення політичних процесів в Україні, в контексті діючої судової реформи, не є недостовірною інформацією, яка порушує честь і гідності та ділову репутацію позивача ОСОБА_1, а є реалізацією позивачем свого права на свободу слова.

На підставі викладеного, суд вважає позовні вимоги позивача ОСОБА_1 безпідставними повністю.

Виходячи з того, що позивач ОСОБА_1 як інвалід другої групи звільнений від сплати судового збору, суд вважає необхідним судові витрати по даній справи віднести за рахунок держави.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 88, 169, 212, 213, 215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог відмовити повністю у звязку з їх безпідставністю.

Судові витрати по справі віднести за рахунок держави.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Полтавської області, через Хорольський районний суд Полтавської області, протягом 10 днів з дня проголошення рішення, а особами що приймали участь та не були присутні при проголошенні цього рішення, в той же строк з дня отримання його копії.

Головуючий: