У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Хопти С.Ф.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

ЗакропивногоО.В., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про припинення права спільної часткової власності на будинок, визначення порядку користування земельною ділянкою; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання частково недійсним договору дарування, визнання права власності, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Яготинського районного суду Київської області від 2 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 22 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що згідно з договором дарування частини будинку від 20 грудня 2003 року їй на праві приватної власності належить Ѕ частина житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташованих по АДРЕСА_1, а інша частина житлового будинку належить ОСОБА_4

Позивачка указувала про те, що частки вищевказаного житлового будинку відокремлені одна від одної, проте дійти згоди щодо порядку користування земельною ділянкою вони не можуть.

З урахуванням наведеного ОСОБА_3 просила припинити право спільної часткової власності на житловий будинок № 36 по вул. Піонерській у с. Фарбоване Яготинського району Київської області; визначити порядок користування земельною ділянкою, яка знаходиться по АДРЕСА_1.

У серпні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом, посилаючись на те, що 12 грудня 1991 року згідно з актом передачі житлового будинку виконавчим комітетом Фарбованської сільської ради Яготинського району Київської області на підставі рішення про надання ОСОБА_4 та членам його сім'ї житла від 26 червня 1991 року йому передано Ѕ частину житлового будинку та Ѕ частину господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1.

У березні 2015 року йому стало відомо, що згідно з договором дарування частини будинку від 12 грудня 2003 року ОСОБА_6 відчужено ОСОБА_3 Ѕ частину вищевказаного житлового будинку з усіма підсобними будівлями та спорудами: Б - сарай, Г - погріб з шийкою, по АДРЕСА_1, чим порушено його права.

З урахуванням наведеного ОСОБА_4 просив визнати договір дарування частини будинку від 12 грудня 2003 року частково недійсним у частині підсобних будівель: Б - сарай, Г - погріб з шийкою, визнати за ним право власності на Ѕ ідеальну частину зазначених вище підсобних будівель.

Рішенням Яготинського районного суду Київської області від 2 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалоюапеляційного суду Київської області від 22 червня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 та зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення в частині відмови у задоволенні зустрічного позову скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

В іншій частині судові рішення не оскаржуються, тому в касаційномупорядку в силу ч. 1 ст. 335 ЦПК України не переглядаються.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що ОСОБА_4 не доведено порушення його прав договором дарування частини будинку від 12 грудня 2003 року у частині відчуження підсобних будівель, оскільки жилий будинок, господарські будівлі та споруди, співвласником яких є позивач, не поділені в натурі, тобто оспорений правочин відповідає вимогам закону.

Проте повністю погодитись із такими висновками судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що відповідно до договорів купівлі-продажу від 26 червня 1991 року виконавчий комітет Фарбованської сільської ради Яготинського району Київської області набув право власності на Ѕ частину житлового будинку у с. Фарбоване Яготинського району Київської області для передачі ОСОБА_5 і його сім'ї та на Ѕ частину вказаного будинку для передачі ОСОБА_4 і його сім'ї.

Згідно з актами передачі житлового будинку ОСОБА_4 та ОСОБА_5 від 12 грудня 1991 року виконавчим комітетом сільської ради їм передано по Ѕ частині будинку й Ѕ частині сараю, погребу кожному.

Рішенням Яготинського районного суду Київської області від 16 липня 2003 року за ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 визнано право власності на 3/8 частин житлового будинку АДРЕСА_1, а за ОСОБА_5 на 1/8 частину.

У свідоцтві на частку в спільному сумісному майні подружжя від 9 грудня 2003 року право власності на Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_1 із Ѕ частини вказаного будинку належить ОСОБА_6, ОСОБА_5 кожному та будівлі, споруди: Б - сарай, б - гараж, Г - погріб з шийкою, Д - сарай, 1-огорожа.

12 грудня 2003 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 укладено договір дарування, за умовами якого ОСОБА_5 безоплатно передав у власність ОСОБА_6 належну йому ј частину житлового будинку АДРЕСА_1 з підсобними будівлями: Б - сарай, б - гараж, Г - погріб з шийкою, Д - сарай, 1-огорожа.

12 грудня 2003 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 укладено договір дарування, за умовами якого ОСОБА_6 безоплатно передала у власність ОСОБА_3 належну їй Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_1 з підсобними будівлями: Б - сарай, б - гараж, Г - погріб з шийкою, Д - сарай, 1-огорожа.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суди не звернули уваги на таке.

У ст. 41 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Судом установлено, що предметом договорів дарування від 12 грудня 2003 року, укладених між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, й між ОСОБА_6 та ОСОБА_3, крім Ѕ частини вказаного житлового будинку були підсобні будівлі, а саме не Ѕ частина сараю і погребу, а сарай та погріб у цілому.

Крім того, підставою договору дарування укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 був договір купівлі-продажу від 26 червня 1991 року, у якому міститься доповнення, а саме додруковано слово погріб, яке відсутнє у двох ідентичних екземплярах договору сільської ради та колгоспу.

Отже, суди не звернули уваги на те, що у порушення вимог ст. 48 ЦК УРСР, який був чинним на час укладення договорів, сторони, укладаючи вищевказані договори дарування, відчужили майно, яке не належало їм на правових підставах, тобто було подаровано нерухоме майно на Ѕ частину більше, ніж дарувальник володів. Таким чином, суди не визначились із тим, чи не позбавлено ОСОБА_4 права власності на Ѕ частину сараю, погребу відповідно до акту передачі житлового будинку від 12 грудня 1991 року.

Суди у порушення вищевказаних положень закону та вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України дійшли передчасного висновку про недоведеність ОСОБА_4 порушення його прав спірними договорами дарування у частині відчуження підсобних будівель, пославшись на те, що жилий будинок, господарські будівлі та споруди не поділені в натурі. При цьому суди не звернули уваги на те, що предметом його позову є не поділ будинку в натурі, а визнання правочину недійсним, при розгляді якого предмет доказування (ст. 179 ЦПК України) є іншим та з'ясовуються підстави, передбачені нормами цивільного законодавства, для дійсності/недійсності правочину.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, щов силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх часткового скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Яготинського районного суду Київської області від 2 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 22 червня 2016 року у частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_4 про визнання частково недійсним договору дарування, визнання права власності скасувати, справу у цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий С.Ф. Хопта

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

О.В.Закропивний

С.П.Штелик