АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/1103/16 Головуючий 1 інстанції: Библів С.В.
Справа № 632/1893/15ц Доповідач: Івах А.П.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2016 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - Івах А.П.,

суддів - Пономаренко Ю.А., Шевченко Н.Ф.,

при секретарі - Каплоух Н.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Первомйського міськрайонного суду Харківської області від 08 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 до Первомайського комунального виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства, третя особа Харківський обласний військовий комісаріат про відшкодування моральної шкоди за незаконне звільнення,-

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що наказом №35-к від 11 липня 2013 року його було прийнято на роботу в Первомайське комунальне виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства на посаду електромонтера по ремонту та обслуговуванню електропостачання.

Відповідно до Указу Президента України від 22 липня 2014 року №607/2014 «Про часткову мобілізацію» його 16 квітня 2015 року призвано на військову службу.

Наказом №22-к від 16 квітня 2015 року у відповідності по п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України його було звільнено з посади електромонтера по ремонту та обслуговуванню електропостачання.

Оскільки в ході судового розгляду його позовних вимог Первомайське комунальне виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства Харківської області 04 листопада 2015 року в добровільному порядку згідно наказу №37-к скасувало наказ №22-к від 16 квітня 2015 року про звільнення його з роботи з посади електромонтера по ремонту та обслуговуванню електроустаткування, з 16 квітня 2015 року на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України та поновило його на роботі, а також згідно наказу №38 від 04 листопада 2015 року сплатило середню заробітну плату за період з 16 квітня 2015 року по 04 листопада 2015 року в розмірі 17391 грн. 48 коп., позивач у відповідності до вимог ст. 31 ЦПК України зменшив свої позовні вимоги.

Вважаючи, що неправомірними діями відповідача, які виразилися у незаконному звільнені та невиплаті заробітної плати, йому було завдано моральної шкоди, яку він оцінив у 10000 грн. та просив сягнути з відповідача. Крім того, просив стягнути з Первомайського комунального виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства Харківської області витрати, понесені на оплату юридичної допомоги в сумі 2600 грн..

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 08 грудня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 в особі ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій порушує питання про його скасування та ухвалення нового, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з'явилися у судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що були заявлені сторонами у суді першої інстанції, дослідивши матеріали справи, судова колегія приходить до наступного:

Відповідно до положень ст. ст. 3, 11 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За положеннями ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання:

-чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та яким доказами вони підтверджуються;

-чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

-які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

-яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Вимогам вказаних норм процесуального закону рішення суду першої інстанції у повній мірі не відповідає.

Розглядаючи спір, суд повно та всебічно з'ясував та встановив дійсні обставини справи, визначився з юридичною природою правовідносин, що виникли між сторонами.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди за незаконне звільнення, суд виходив із того, що Закон дозволяв звільнити позивача відповідно до п. 3 ст. 36 КЗпП України 16.04.2015 року, оскільки гарантії військовослужбовцям, які призвані на строкову військову службу і передбачені ч.3 ст. 119 КЗпП України, розповсюджуються лише на осіб, які призвані на строкову військову службу з 11.06.2015 року, адже Закон у цьому випадку зворотної дії у часі не має.

При цьому суд керувався тим, що відповідно до ст. 2371 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Суд вважав, що порушень чинного законодавства з боку відповідача при звільненні позивача не було, а, тому, вести мову про порушення законних прав працівника неможна і, тим більше, такі законні дії працедавця не можуть призвести до моральних страждань та втрати нормальних життєвих зв'язків позивача, а також побутових незручностей, бо позивач перебуває на строковій військовій службі і має повне державне забезпечення.

Погодитися з висновком суду в цій частині судова колегія не може з наступних підстав:

Законом України «Про мобілізацію» визначений порядок проведення призову військовозобов'язаних та резервістів на військову службу у зв'язку з мобілізацією та звільнення з військової служби у зв'язку з демобілізацією.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу», в яку Законом України № 116-УІІІ від 15.01.2015, ВВР, 2015, № 13, ст.85 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби та питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду» внесенні зміни, за громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, місце навчання у навчальному закладі незалежно від підпорядкування та форми власності та незалежно від форми навчання.

За громадянами України, які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв'язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв'язку з прийняттям на військову службу за контрактом, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, місце навчання у навчальному закладі незалежно від підпорядкування та форми власності та незалежно від форми навчання більше ніж на один рік.»

Отже, громадянам України, покликаним на строкову військову службу так само як і мобілізованим на військову службу в період мобілізації, Законом встановлені гарантії щодо збереження робочого місця (посади) на підприємстві, установі, організації і середньої заробітної плати на період не більше одного року

Зазначені вимоги Закону суд першої інстанції до уваги не прийняв, що стало підставою дійти до неправильного висновку про законність звільнення позивача.

Неправильне застосування судом норм матеріального права у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення.

Наявні матеріали справи свідчать, що у зв'язку з порушенням норм законодавства при звільненні ОСОБА_2 на підставі наказу №22 від 16 квітня 2015 року та з метою забезпечення соціального захисту громадян України відповідач Первомайське комунальне виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства Харківської області на підставі наказу №37-к від 04 листопада 2015 року скасував свій наказ про звільнення ОСОБА_2 за №22 від 16 квітня 2015 року та поновив останнього на посаду електромонтера по ремонту та обслуговуванню електроустаткування з виплатою середньомісячної заробітної плати за період з 16 квітня по 04 листопада 2015 року (а.с.59).

Відповідно довідки ПК ВУВКТ №514 від 04 листопада 2015 року (а.с.61) відповідач на підставі наказу №37-к від 04 листопада 2015 року виплатив 17391 грн. 48 коп..

Факт перерахування вказаної суми на картку позивача в ході апеляційного розгляду справи підтвердили представники сторін.

Отже, факт неправомірності дій відповідача підтверджений належними та допустимими, у розумінні вимог ст. 57-59 ЦПК України, доказами.

З урахуванням особливості і характеру спірних правовідносин факт порушення прав позивача, як особи, призваної на військову службу, слід вважати порушенням його конституційного права щодо гарантій, передбачених Законом України «Про військовий обов'язок і військову службу», Законом України «Про часткову мобілізацію», яке спричинило моральну шкоду.

Позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню.

З урахуванням суті неправомірних дій відповідача, тривалості моральних переживань позивача та побутових незручностей щодо забезпечення сім'ї, виходячи із засад розумності і виваженості та справедливості, судова колегія вважає за достатнє визначити суму моральної шкоди у розмірі 1500 грн..

З рішенням суду першої інстанції в частині відмови у стягненні з відповідача витрат на оплату правової допомоги судова колегія погоджується, оскільки воно відповідає вимогам процесуального закону.

На виконання вимог ч. 3 ст. 215 ЦПК України суд привів у своєму рішенні мотиви, з яких вважав встановлено відсутність фактів якими позивач обґрунтував свої вимоги.

З огляду на викладене керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319, 324 ЦПК України, судова колегія, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Первомйського міськрайонного суду Харківської області від 08 грудня 2015 року скасувати.

Стягнути з Первомайського комунального виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства Харківської області р/р2001 в ПАТ «УкрСиббанк» МФО 351005, код ОКПО 22714272 на користь ОСОБА_2 на відшкодування шкоди, суму у розмірі 1500 гривень.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подачі скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -