Провадження № 22-ц/780/4462/16 Доповідач у 2 інстанції Гуль В. В.
Категорія 51 02.08.2016
УХВАЛА

Іменем України

02 серпня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючогосудді: Гуля В.В.,

суддів: Воробйової Н.С., Верланова С.М.,

при секретарі: Тимошевській С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа Києво-Святошинська районна державна адміністрація Київської області про позбавлення батьківських прав та збільшення розміру аліментів, -

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року позивачка звернулась із вказаним позовом, посилаючись на те, що з 2005 року по 2007 рік перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 Від спільного проживання мають неповнолітнього сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Сторони по справі проживали разом до 2006 року. Коли дитині було приблизно п'ять місяців відповідач переїхав та вони почали проживати окремо. Згодом вона вдруге вийшла заміж. Після цього перший раз дитину відповідач побачив через роки два, хоч і жили вони недалеко один від одного. Зустрічей не шукав, матеріальну допомогу на дитину не надавав. Зважаючи на тривалість його відсутність дитина довгий час не знала, що це його біологічний батько, а думав, що це просто мамин товариш. Лише в дев'ять років вона сказала дитині про нього. Коли відповідач знов з'явився в житті дитини, вона не заперечувала проти їх зустрічей. Але він постійно відвідував з дитиною різноманітні розважальні заклади, які негативно впливали на емоційний стан дитини.

Оскільки після розлучення відповідач не бере участі у вихованні сина, не піклується про нього, не спілкується з ним, не займається фізичним, духовним розвитком дитини. Дитина проживає і знаходиться на її утриманні, вона займається її вихованням. Батько дитини не займається вихованням сина, не цікавиться його долею, не забезпечує матеріально. Оскільки відповідач ухиляється від виконання обов'язків як батько щодо піклування про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовки до самостійного життя, спілкування з дитиною в обсязі, необхідному для нормального самоусвідомлення, надання дитині доступу до культурних та інших цінностей, створення умов для отримання нею освіти, та оскільки Висновком комісії з питань захисту прав дитини при Києво-Святошинській районній державній адміністрації № К 137701.634.2 від 18.05.2015 року прийнято рішення про доцільність позбавлення батьківських, просила позов задовольнити і позбавити відповідача батьківських прав.

Крім того вказує, що на підставі рішення суду з відповідача стягуються аліменти в розмірі 1/4 частини від всіх заробітків. Посилаючись на те, що дитина займається спортом, приймає участь в різноманітних змаганнях, але батько не цікавиться успіхами дитини. Надання матеріальної допомоги є незначним, оскільки не покриває всіх витрат на дитину, яка додатково займається англійською, спортом та відвідує інші гуртки. Тому просила збільшити розмір аліментів на дитину на 1/3 частину.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 травня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить рішення суду в зв'язку з порушенням норм матеріального та процесуального права скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому шлюбі з 18 червня 2005 року по 19 липня 2007 року.

Батьками неповнолітнього ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, є ОСОБА_4 та ОСОБА_5.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 01 грудня 2006 року стягнено з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання дитини ОСОБА_7 в розмірі 1/4 частини заробітку та на її утриманні в розмірі 1/4 частини до досягнення дитиною трирічного віку.

15 грудня 2006 року ОСОБА_5 подав до ТОВ «Фара-1» заяву про відрахування з його заробітної плати щомісячно аліменти на утримання дитини та матері до досягнення дитиною 3-річного віку.

Виконавчий лист по рішенню про стягнення аліментів позивачка отримала лише 04 липня 2014 року та пред'явила його для примусового виконання до ВДВС Дніпровського РУЮ м. Києва.

Протягом 2013-2014 року ОСОБА_5 звертався до державних установ з скаргами щодо перешкод у побаченнях з дитиною та усунення перешкод у вихованні.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 04 грудня 2013 року відкрито провадження по справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про усунення перешкод в спілкуванні з дитиною, в її вихованні та визначення способу участі батька у вихованні дитини, місця та часу їх спілкування.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 23 січня 2014 року даний позов направлений за підсудністю до Києво-Святошинського районного суду Київської області.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2015 року позов ОСОБА_5 залишено без розгляду.

Також судом встановлено, що на даний час між сторонами склались неприязні та напружені відносини, в тому числі й щодо участі батька у вихованні дитини. Дані обставини підтверджені показами свідків ОСОБА_9, який також вказував, що дійсно одного разу відповідач не надав згоду на виїзд дитини, оскільки висунув зустрічні вимоги щодо побачень з дитиною.

Подане позивачем заключення психолога № 34/02-20 від 18 травня 2016 року ОСОБА_10 як підтвердження позовних вимог щодо ухилення батька, суд оцінив критично, оскільки викладені психологом обставини відомі зі слів ОСОБА_4 Дане заключення не містить висновків про доцільність позбавлення батьківських прав та вплив на дитину в результаті задоволення позову.

Суд вважав6 що не підтверджують доводів позову щодо ухилення батька у вихованні з дитиною оголошена в судовому засідання смс-переписка сторін по справі, з даних яких вбачається, що сторони погоджували час та місце підписання відповідного дозволу, при цьому ОСОБА_4 виявила бажання підписати один дозвіл до 18-річного віку.

Свідки ОСОБА_9, ОСОБА_11 ОСОБА_12 дали покази проте, що матеріальним утримання, вихованням дитини займалась позивачка ОСОБА_4 та її чоловік. Надання матеріальної допомоги батьком є незначним та не покриває всіх витрат на виховання дитини. Відповідача разом з дитиною майже не бачили. Про ставлення дитини до свого батька не знають, оскільки на дану тему з малолітнім ОСОБА_7 не спілкувались.

Суд вважав, що хоча відповідач як батько і не бере активної участь у фізичному і духовному розвитку сина, його навчанні, вихованні тощо, однак позбавлення його батьківських прав є крайнім заходом, що в даному випадку є недоречним, оскільки матеріали справи не містять переконливих доказів, які б давали підстави характеризувати відповідача з негативної сторони або його подальше небажання виконувати батьківські обов'язки.

З цих же підстав суд не погодився з висновком комісії з питань захисту прав дитини при Києво-Святошинській районній державній адміністрації про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача і з врахуванням того, що жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності тому такий висновок не є достатньо обґрунтованим.

Відмовляючи в задоволенні позову про збільшення розміру аліментів, суд виходив з того, що для зміни такого розміру відсутні підстави.

Такий висновок суду відповідає обставинам справи та вимогам закону виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 164 СК України, яка передбачає підстави позбавлення батьківських прав, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Згідно до роз'яснень пунктів 15 та 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Хронічний алкоголізм батьків і захворювання їх на наркоманію мають бути підтверджені відповідними медичними висновками. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Це означає, що позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Згідно ст. 60 ЦПК України сторони зобов'язані довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, що має бути підтверджено належними чи допустими доказами.

Встановлено, що відповідач не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти у повній мірі в зв'язку з неприязненими відносинами сторін.

Вказана обставина щодо неприязних відносин не заперечується позивачем, підтверджується її поясненнями у позові.

Також ця обставина підтверджується судовим спором між сторонами про усунення позивачем перешкод відповідачу у спілкуванні з дитиною.

Відповідач забезпечує утримання дитини виплатою аліментів, має постійне місце роботи на посаді менеджера в ТОВ ''Фара-1'', де характеризується позитивно. Виходячи з розміру заробітної плати за період з жовнтя 2012 року по жовтень 2013 року ним сплачено її 25 % в сумі 4676,30 грн.

Відповідні медичні висновки про хронічний алкоголізм відповідача чи захворювання його на наркоманію у справі відсутні.

Таким чином, за наявності вказаних обставин, за відсутності доказів ухилення від виконання батьківських обв'язків, передбачені законом підстави для позбавлення відповідача батьківських прав відсутні, що спросовує доводи апеляційної скарги про неправильний висновок суду про відмову в задоволенні позову в цій частині.

Посилання у скарзі на те, що свідки підтвердили ту обставину, що ніколи відповідача не бачили не може бути прийнята до уваги, оскільки ця обставина не свідчить про ухилення відповідача від виконання батьківських обов'язків.

В частині відмови у збільшенні розміру аліментів рішення суду також відповідає вимогам закону.

Згідно ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення, і розмір аліментів на одну дитину за жодних обставин не може бути меншим ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття.

За ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач перебуває у зареєстрованому шлюбі тобто має іншу сім'ю. На його утриманні знаходиться дві малолітні дитини. Дружина знаходиться у відпусті по догляду за дитиною. Сплачує комунальні платежі.

Позивач також перебуває у шлюбі. На зміну матеріального стану або сімейного стану, як на підставу для збільшення розміру аліментів не послається.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що змінилася в країні економічна ситуація. Постійно зростають ціни, харчування тощо.

Проте економічна ситуація в країні є чинником, який стосується кожного громадянина, а розмір аліментів залежить від матеріального становища їх платника та наявність матеріального становища відповідача у своїй сукупності із встановленими обставинами підстав для збільшення розміру аліментів не дає.

Таким чином апеляційна скарга як необгрунтована підлягає відхиленню.

Керуючись ст. ст. 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київськоїобластівід 23 травня 2016 рокузалишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді