Справа № 399/374/16-ц
Провадження № 2/399/190/16
РІШЕННЯ

Іменем України

20 липня 2016 року селище Онуфріївка

Онуфріївський районний суд Кіровоградської області в складі: головуючого судді Лях М.М., за участі секретаря судового засідання Гриценко Т.М.., позивача ОСОБА_1, представників позивача ОСОБА_2 та ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в сел. Онуфріївка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 сільської ради Онуфріївського району Кіровоградської області та ОСОБА_5 управління Держгеокадастру у Кіровоградській області про визнання права постійного користування земельною ділянкою в порядку спадкування,

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом в якому просив визнати за ним в порядку спадкування за законом, право постійного користування земельною ділянкою для ведення селянського (фермерського) господарства, площею 40,0 гектарів, що розташована на території ОСОБА_4 сільської ради Онуфріївського району Кіровоградської області, наданої для ведення селянського (фермерського) господарства, відповідно до державного акту на право серії Б № 052070 від 05.03.1993 ОСОБА_1, який помер 19.01.2015 року.

Позов обгрунтовано тим, що 19.01.2015 року помер батько позивача - ОСОБА_1. Після його смерті відкрилася спадщина, до складу якої входить фермерське господарство «Дрозди», засновником якого був спадкодавець. Для ведення селянського (фермерського) господарства 05.03.1993 року ОСОБА_1 видано Державний акт на право користування землею серії Б № 052070, згідно якого спадкодавцю ОСОБА_1 надано право постійного користування земельною ділянкою площею 40,00 га, яка розташована на території ОСОБА_4 сільської ради Онуфріївського району Кіровоградської області.

Позивач є єдиним спадкоємцем першої черги за законом після смерті ОСОБА_1 та успадкував права власника фермерського господарства «Дрозди», про що йому державним нотаріусом Онуфріївської державної нотаріальної контори ОСОБА_6 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом від 03.09.2015 року. Однак у видачі йому свідоцтва на право на спадщину на земельну ділянку державним нотаріусом ОСОБА_7 було відмовлено з посиланням на те, що до спадкоємців переходить право власності на земельну ділянку на загальних підставах із збереженням їх цільового призначення, видача свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку нотаріусом проводиться на підставі документів, оформлених відповідно до статті 19 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та витягу з Державного земельного кадастру. В зв'язку з тим, що вищевказана земельна ділянка не належить померлому на праві приватної власності, видати свідоцтво про право на спадщину немає можливості. Позивач, його дружина та інші родичі, що є членами фермерського господарства «Дрозди» мають на меті продовжувати господарську діяльність господарства, а саме здійснювати вирощування зернових культур на земельній ділянці, що була передана померлому ОСОБА_1 для цієї мети і фактично являється матеріальною основою фермерського господарства «Дрозди». Незважаючи на те, що батько помер 19.01.2015 року господарська діяльність ФГ «Дрозди» продовжувалася, що підтверджується копією фінансового звіту субєкта малого підприємства станом на 31.12.2015 року, а також підсумками збору врожаю сільськогосподарських культур, плодів, ягід та винограду на 01.12.2015 року, поданого до відділу статистики Онуфріївського району 11.11.2015 року.

Позивач ОСОБА_1 та його представники ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судовому засіданні позов підтримали в повному обсязі, просили задовольнити та надали пояснення згідно поданного до суду позову.

Представник відповідача ОСОБА_4 сільської ради Онуфріївського району Кіровоградської області до суду не зявився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надіславши суду заяву про розгляд справи у його відсутність в якій також вказав, що ніяких підстав для задоволення позовних вимог не має.

Представник відповідача ОСОБА_5 управління Держгеокадастру у Кіровоградській області в судове засідання не зявилася, надіславши суду клопотання про розгляд справи у її відсутності та заперечення в якому вказала, що заперечує проти задоволення позову, оскільки зі змісту позовної заяви не вбачається наявність порушеного права позивача ОСОБА_5 управлінням Держгеокадастру у Кіровоградській області. Також в запереченні зазначила, що стаття 92 ЗК України обмежує перелік суб'єктів права постійного користування земельною ділянкою і не передбачає можливості набуття всім громадянам такого права. Гр. ОСОБА_1 не відноситься до переліку осіб, що мають право набувати права постійного користування.

Суд, заслухавши позивача та його представників, вивчивши матеріали справи, дослідивши і оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 3 ст. 60 ЦПК доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права. Способом захисту права та інтересу є, зокрема, визнання права.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 19.01.2015 року в м. Кіровоград помер батько позивача - ОСОБА_1 /а.с. 22/.

За життя ОСОБА_1 заповіту не залишив.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України спадкоємцем першої черги за законом після смерті ОСОБА_1 є син померлого ОСОБА_1.

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є сином ОСОБА_1В, що підтверджується свідоцтвом про народження серія ІІІ-АМ №331987 /а.с. 23/.

Позивач прийняв спадщину, подавши 22 січня 2015 року до Онуфріївської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини /а.с. 32/.

За життя ОСОБА_1 належало фермерське господарство «Дрозди», засновником і головою якого він був та право постійного користування земельною ділянкою на території ОСОБА_4 сільської ради Онуфріївського району Кіровоградської області площею 40, 00 га, наданою ОСОБА_1 для ведення селянського (фермерського) господарства згідно Державного акту на право постійного користування землею серії Б № 052070 від 05.03.1993 року /а.с. 8-10, 12-16/.

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом виданого державним нотаріусом Онуфріївської державної нотаріальної контори від 03.09.2015 року вбачається, що позивач отримав від померлого спадщину, яка складається з прав власника фермерського господарства «Дрозди» /а.с. 6/.

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 10.10.2015 року державним нотаріусом Онуфріївської державної нотаріальної контори ОСОБА_7 було відмовлено позивачу ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину на вищевказану земельну ділянку, оскільки до спадкоємців переходить право власності на земельну ділянку на загальних підставах із збереженням їх цільового призначення, видача свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку нотаріусом проводиться на підставі документів, оформлених відповідно до статті 19 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та витягу з Державного земельного кадастру, в зв»язку з тим, що вищевказана земельна ділянка не належить померлому на праві приватної власності, видати свідоцтво про право на спадщину немає можливості. /а.с. 7/.

Статтями 7, 17, 19, 23, 50, 51, 52 ЗК України від 18 грудня 1990 року (із змінами), який був чинний на час набуття ОСОБА_1 права постійного користування земельною ділянкою для ведення селянського (фермерського) господарства, було передбачено, що земельні ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства надаються громадянам України відповідними радами у власність або постійне чи тимчасове користування. Таке право посвідчувалося державним актом на право постійного користування землею, розмір яких не повинен перевищувати 50 гектарів сільськогосподарських угідь і 100 гектарів усіх земель.

Згідно ч. 2 ст. 4 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» (у редакції діючій станом на 5 березня 1993 року) земельні ділянки громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства передаються у приватну власність і надаються в користування, в тому числі на умовах оренди. У постійне користування земля надається громадянам для ведення селянського (фермерського) господарства із земель, що перебувають у державній власності.

Статтею 19 цього ж Закону було передбачено, що успадкування землі і майна селянського (фермерського) господарства здійснюється відповідно до земельного та цивільного законодавства України.

Згідно п. 2 Прикінцевих положень Закону України від 19 червня 2003 року № 973-ІV Закон України «Про селянське (фермерське) господарство» визнано таким, що втратив чинність.

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 13 Закону України «Про фермерське господарство» членам фермерських господарств передаються безоплатно у приватну власність із раніше наданих їм у користування земельні ділянки у розмірі земельної частки (паю) члена сільськогосподарського підприємства, розташованого на території відповідної ради. Земельні ділянки, на яких розташовані житлові будинки, господарські будівлі та споруди фермерського господарства, передаються безоплатно у приватну власність у рахунок земельної частки (паю).

Громадяни України, які 1 січня 2002 року отримали в постійне користування або оренду земельні ділянки для ведення фермерського господарства, мають переважне право на придбання (викуп) земельних ділянок розміром до 100 гектарів сільськогосподарських угідь, у тому числі до 50 гектарів ріллі, у власність з розстрочкою платежу до 20 років.

Надання громадянам земель державної або комунальної власності у постійне користування для ведення фермерського господарства, ні нормами Закону України «Про фермерське господарство», ні ЗК України (2001 року), не передбачено.

Згідно п. 6 Перехідних положень ЗК України (2001 року) громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 1 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.

При переоформленні права постійного користування земельними ділянками, наданими для ведення селянських (фермерських) господарств, у довгострокову оренду строк оренди визначається селянським (фермерським) господарством відповідно до закону. При цьому розмір орендної плати за земельні ділянки не повинен перевищувати розміру земельного податку.

Проте положення пункту 6 Розділу X ЗК України щодо зобов'язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення визнано таким, що не відповідає Конституції України(є неконституційним) згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 22.09.2005 року N 5-рп/2005.

У зв'язку з цим не переоформлення права особами, які мають у постійному користуванні земельні ділянки до 1 січня 2008 року не має негативних правових наслідків для таких осіб, тобто їх право не припиняється.

Таким чином, не зважаючи на зміну земельного законодавства, та законодавства про фермерські господарства, належне ОСОБА_1 право постійного користування землею для ведення селянського (фермерського) господарства не припинилося.

Вичерпний перелік підстав для припинення права користування земельною ділянкою встановлений ст. 141 ЗК України (2001 року). Смерть особи - користувача земельною ділянкою не є підставою припинення права користування земельною ділянкою. Не передбачалася ця обставина і ст. 27 ЗК (1990 року).

Відповідно до вимог статей 1217, 1218 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом; до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до приписів ч. 1, 2 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу.

Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Успадкування фермерського господарства (цілісного майнового комплексу або його частини) здійснюється відповідно до закону (ч. 1 ст. 23 Закону України «Про фермерське господарство»).

Відповідно до ст. 19, ч. 1 ст. 22 цього ж Закону до складу майна фермерського господарства (складеного капіталу) можуть входити: будівлі, споруди, облаштування, матеріальні цінності, цінні папери, продукція, вироблена господарством в результаті господарської діяльності, одержані доходи, інше майно, набуте на підставах, що не заборонені законом, право користування землею, водою та іншими природними ресурсами, будівлями, спорудами, обладнанням, а також інші майнові права (в тому числі на інтелектуальну власність), грошові кошти, які передаються членами фермерського господарства до його складеного капіталу.

Фермерське господарство як цілісний майновий комплекс включає майно, передане до складеного капіталу, не розподілений прибуток, майнові та інші зобов'язання.

З матеріалів справи вбачається, що у зв'язку з набранням чинності Законом України «Про фермерське господарство» ОСОБА_1 здійснив перереєстрацію належного йому СФГ «Дрозди» у ФГ «Дрозди» та виклав статут господарства у новій редакції, який зареєстровано 05.09.2014 року /а.с. 12-16/.

Право постійного користування земельною ділянкою не відноситься до переліку прав, визначених ст. 1219 ЦК України, які не входять до складу спадщини.

Право членів фермерського господарства передавати земельну ділянку у спадщину передбачено п. а) ч. 1 ст. 14 Закону України «Про фермерське господарство».

З урахуванням встановлених обставин справи та положень вищевказаних норм законодавства, суд приходить до висновку: що позивач є єдиним спадкоємцем за законом після смерті ОСОБА_1, який прийняв спадщину; що земельна ділянка була надана спадкодавцю у постійне користування на підставі державного акту для ведення селянського (фермерського) господарства; що власником ФГ «Дрозди» на теперішній час є позивач, як спадкоємець померлого; що належне спадкодавцю право користування земельною ділянкою на момент відкриття спадщини не припинилося і входить до складу спадщини, а отже перейшло до позивача по справі.

Незважаючи на те, що батько помер 19.01.2015 року господарська діяльність ФГ «Дрозди» продовжується, що підтверджується копією фінансового звіту субєкта малого підприємства станом на 31.12.2015 року, а також підсумками збору врожаю сільськогосподарських культур, плодів, ягід та винограду на 01.12.2015 року, поданого до відділу статистики Онуфріївського району 11.11.2015 року / а.с. 17-21/.

У зв'язку з неможливістю оформлення права на спадкове майно в нотаріальному порядку, суд вважає, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню

Підлягають відхиленню доводи відповідача ОСОБА_5 управління Держгеокадастру у Кіровоградській областіз посиланням на ст. 92 ЗК України, яка не визначає громадян суб'єктами права постійного користування земельною ділянкою державної або комунальної власності є безпідставними так, як зміна законодавства після виникнення у особи права постійного користування землею не може бути підставою для припинення такого права, за виключенням випадків, коли це прямо передбачено законом. Оскільки спадкування не являється первісним набуттям права, а є переходом прав та обов'язків від спадкодавця до спадкоємця і законодавством не передбачено виключення зі складу спадщини права постійного користування землею, то воно може успадковуватися.

Підлягають відхиленню також доводи відповідачів про відсутність підстав про задоволення позовних вимог та відсутності порушень прав позивача, оскільки, відсутність документального підтвердження права позивача створює обстановку правової невизначеності, що дає останньому підстави для звернення до суду з позовом про визнання його права.

Суд відзначає, що ні ОСОБА_4 сільська рада Онуфріївського району Кіровоградської області, ні Головне управління Держгеокадастру у Кіровоградській області право позивача не визнають.

В судовому засіданні позивачем та його представниками було заявлено клопотання про стягнення з відповідачів судових витрат по справі, які складаються з судового збору та витрат на правову допомогу в сумі 11890 гривень.

Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

В матеріалах справи наявні квитанції про сплату судового збору за подання позовної заяви від 04.05.2016 року /а.с. 1, 98/, відповідно до яких ОСОБА_1 сплачено судовий збір у розмірі 6890 гривень, тому, враховуючи, що позов задоволено повністю, відповідно до вимог ч.1 ст.88 ЦПК України ця сума підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору.

Як роз'яснено в п. 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84,88,89 ЦПК України. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відповідно до вимог ст. 197 ЦПК України розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу.

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим, граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах", відповідно до ст. 1 якого граничний розмір витрат на правову допомогу не може перевищувати 40% розміру мінімальної заробітної плати за годину роботи фахівця у галузі права.

Враховуючи вимоги зазначених вище статтей ЦПК України суд задовольняє клопотання позивача та його представників про стягнення з відповідачів понесених ОСОБА_1 судових витрат в сумі 11890 гривень, що підтверджується квитанціями № 0.0.578667362.1 від 6 липня 2016 року, № 20 від 20 квітня 2016 року, № 82/ВВ від 20 липня 2016 року, договором про надання правової допомоги від 04.04.2016 року та розрахунком витрат на правову допомогу.

Керуючись ст.ст.10, 11, 60, 88, 212-215, 218 ЦПК України, суд -

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 сільської ради Онуфріївського району Кіровоградської області та ОСОБА_5 управління Держгеокадастру у Кіровоградській області про визнання права постійного користування земельною ділянкою в порядку спадкування задовольнити.

Визнано за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженцем ІНФОРМАЦІЯ_3 у порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_1, який помер 19 січня 2015 року, право на постійне користування земельною ділянкою площею 40,00 га, яка розташована на території ОСОБА_4 сільської ради Онуфріївського району Кіровоградської області та надана ОСОБА_1 для ведення селянського (фермерського) господарства на підставі Державного акту на право постійного користування землею серія Б № 052070 від 05.03.1993 року.

Стягнутиз ОСОБА_5 управління Держгеокадастру у Кіровоградській області на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі в сумі 5945 (п'ять тисяч дев'ятсот сорок п'ять) гривень.

Стягнути з ОСОБА_4 сільської ради Онуфріївського району Кіровоградької області на користь ОСОБА_1 судові витрат по справі в сумі 5945 (п'ять тисяч дев'ятсот сорок п'ять) гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Кіровоградської області через Онуфріївський районний суд Кіровоградської області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення виготовлено 22 липня 2016 року.

Суддя М.М. Лях