22-ц/775/692/2016(м)
Головуючий в 1 інстанції Топузова Н.М.
Доповідач: Зайцева С.А.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

„25" серпня 2016 року Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого: Зайцевої С.А.

суддів: Ігнатоля Т.Г., Пономарьової О.М.

за участю секретаря : Папоян К.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Першотравневого районного суду Донецької області від 06 липня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення процентів за користування позикою,інфляційних витрат за прострочення грошового зобов*язання та трьох процентів річних,-

В С Т А Н О В И В :

У березні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1,мотивуючи свої вимоги тим,що згідно договору позики від 13 квітня 2005 року позивач передав ОСОБА_1 позику у сумі 87 450 грн. з обов*язковим повернення її до 13 червня 2005 року.

Рішенням Першотравневого районного суду Донецької області від 10 грудня 2010 року,яке було змінено рішенням апеляційного суду Донецької області від 13 квітня 2011 року з відповідача стягнута сума боргу .

Відповідач досі не виконав своє грошове зобов*язання з поверненням суми позики ,а тому позивач вважає,що він має право на отримання від позичальника відповідача процентів від суми позики до моменту належного виконання укладеного між сторонами договору позики. Оскільки розмір та порядок отримання процентів за договором позики не були встановлені договором ,то позивач визначив розмір процентів на рівні облікової ставки Національного банку України (далі НБУ),які просив стягнути з відповідача на його користь за період з 13 квітня 2005 року по 13 квітня 2016 року у розмірі 104 121 грн.

Також позивач просив стягнути з відповідача на його користь інфляційні витрати за прострочення грошового зобов*язання за період з червня 2005 року по лютий 2016 року у розмірі 247 658 грн. , три проценти річних за період з 13 червня 2005 року по 13 квітня 2016 року у розмірі 28 333 грн.

Крім того,надавши розрахунок сум ,позивач зазначив, що підлягає стягненню в рахунок виконання зобов*язання за позикою станом на 13 квітня 2016 року : сума позики 87 450 грн.,проценти 101 121грн., інфляційні 247 658 грн.,три проценти річних 28 333 грн.,всього 464 562 грн.

Оскільки раніше за вказаними рішеннями з відповідача стягнуто на його користь проценти,інфляційні та три проценти річних у розмірах 180 849 грн. та 46 078 грн., а всього 226 927 грн.,то підлягає до стягненню за позовом 237 635 грн. ( 464 562грн.-226 927грн. ).

За виконавчими листами на примусове виконання попередніх рішень судів відкрито виконавче провадження. Позивач вважає ,що на дані позовні вимоги не поширюється строк позовної давності, тому просив відповідно до ст.ст.509,599,625,1048,1049 ЦК України стягнути з відповідача на його користь загальну суму 237 635 грн.

Рішенням Першотравневого районного суду Донецької області від 06 липня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено : стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача інфляційні витрати та три проценти річних на суму боргу 87 450 грн. за період з 13 квітня 2011 року по 13 квітня 2016 року ,що разом складає 237 635 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 2 376 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неповне з*ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушенням норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову .Зокрема зазначає,що ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом поза строком позовної давності. Сплив строку позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови у позові .Така заява суду була зроблена нею до ухвалення рішення у справі. Суд ці вимоги закону проігнорував.

Крім того ,у письмових запереченнях до позову вона заявила суду про те,що суму позики,яку вона брала у позивача ,сплатила в період з 04 вересня 2005 року до 27 серпня 2006 року. За цей період сплатила позивачу 17 607 доларів США ,що за курсом НБУ становить 96 838,50 грн. На підтвердження виплат надала суду ксерокопії свого тижневика за 2002 рік у якому на сторінці 31 записані дата,сума сплати в доларах і є підписи ОСОБА_2 про отримання цих сум. Суд без прийняття позову до провадження і розгляду справи по суті ,без проведення почеркознавчої експертизи підпису позивача ,не мав права робити висновки чи є записи в блокноті доказами чи ні. Чому зазначені докази не стали предметом розгляду в суді їй незрозуміло.

У зв*язку з викладеними обставинами вона звернулася до суду із зустрічним позовом ,в якому детально розписала і надала розрахунок сплати суми боргу і процентів ,роз*яснивши ,чому не враховує індекс інфляції. Але ,ухвалою суду від 08 квітня 2016 року ,суд керуючись ст.ст.123,210 ,293 ЦПК України відмовив у прийнятті зустрічного позову до провадження, пославшись на те,що спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства. Приймаючи до розгляду судом позовну заяву ОСОБА_2 за основним позовом ,суд визначив, що це спір між двома фізичними особами, який підлягає розгляду в суді загальної юрисдикції, а відмовляючи у прийнятті до провадження суду зустрічного позову за цими ж самими відносинами між тими ж суб*єктами спору , визначив, що це спір між двома юридичними суб*єктами, який підлягає розгляду в суді господарської юрисдикції.

У судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_2 надав заперечення на апеляційну скаргу , просив апеляційну скаргу відхилити,рішення суду першої інстанції залишити без змін (а.с.113).

ОСОБА_1 у судове засідання апеляційного суду не з*явилася,належним чином була повідомлена про час і місце розгляду справи шляхом отримання телефонограми зареєстрованої в журналі телефонограм № 1 за № 1522 (а.с.118-119 ). Надала суду заяву про підтримання апеляційної скарги та про можливість розгляду справи за її відсутністю (а.с.109).

Відповідно ч.2.ст.305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи , не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю - доповідача,пояснення ОСОБА_2, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Задовольняючи позовні вимоги ,суд першої інстанції виходив з обгрунтованості заявлених вимог, оскільки за рішенням суду стягнуто заборгованість за договором позики, яке боржник з часу винесення рішення не виконав. Суд не прийняв до уваги посилання відповідача на ті обставини, що три роки для звернення до суду з даним позовом сплили 21 липня 2013 року, а ОСОБА_2 звернувся з даним позовом до суду 21 березня 2016 року, тобто поза строком позовної давності, так як зобов*язання припиняється проведеним належним чином виконанням.

З такими висновками суду не можна погодитись у повному обсязі з огляду на наступне.

Апеляційним судом встановлено,що 10 червня 2008 року позивач звертався до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення виконання зобов*язання та процентів за користування позикою.

У позовній заяві вказував ,що 13 квітня 2005 року ОСОБА_3 позичила в нього 87 450 грн.на строк до 13 червня 2005 року ,про що склала відповідну розписку .Оскільки відповідач не виконала зобов*язання щодо своєчасного повернення позики,то він,уточнивши позовні вимоги, просив стягнути на його користь 181 170 грн.,які складаються з 87 450 грн.основного боргу , 3 % річних 13 383 грн.,індексу інфляції в сумі 80 016 грн,процентів за користування позикою в розмірі 46 078 грн.

Справа розглядалась неодноразово.

Рішенням Першотравневого районного суду Донецької області від 10 грудня 2010 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором позики з урахуванням індексу інфляції 167 466 грн. ,3 % річних -13 383 грн.,а всього 180 849 грн. В решті позову відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

Як вбачається з рішення суду розмір інфляційних витрат за прострочення грошового зобов*язання 80 016 грн. та трьох процентів річних 13 383 грн. був обчислений за період з липня 2005 року по червень 2010 року (а.с.31-33).

Рішенням апеляційного суду Донецької області від 13 квітня 2011 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_2 Рішення Першотравневого районного суду Донецької області від 10 грудня 2010 року в частині відмови у позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення процентів від суми позики скасовано. Позов ОСОБА_2 в цій частині задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 проценти за договором позики в розмірі 46 078 грн. В решті частини рішення залишено без змін. Вирішено питання про судові витрати.

З рішення суду апеляційної інстанції вбачається обчислення суми процентів в розмірі 46 078 грн. за період з 13 квітня 2005 року по 20 липня 2010 року(а.с.34-36) .

Постановою державного виконавця відділу ДВС Першотравневого районного управління юстиції від 19 квітня 2011 року відкрито виконавче провадження по примусовому виконанню виконавчого листа № 2-2102 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суми боргу у розмірі 226 927 грн. ,виданого Першотравневим районним судом 05 травня 2011 року .По теперішній час рішення суду відповідачем не виконано (а.с. 37-43).

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов*язання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі ст. 599 ЦК України зобов*язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов*язки відповідно до договору.

У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Ухвалення рішення суду про стягнення грошової суми за договором позики за змістом частини третьої статті 1049 ЦК України не припиняє обов'язку позичальника сплати проценти за користування грошима, передбачені статтею 1048, та суму передбачену статтею 625 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається нарівні облікової ставки НБУ.

Крім того, згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Частиною першої статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов*язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Отже, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом.

При цьому індекс інфляції, 3% річних від простроченої суми (стаття 625 ЦК України) та проценти за позикою (стаття 1048 ЦК України) підлягають сплаті до моменту фактичного повернення боргу.

Вказаний висновок відповідає правовій позиціії, викладеній в постанові Верховного Суду України від 02 вересня 2015 року (справа № 6-369 цс 15),який відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов*язковим для всіх суб*єктів владних повноважень ,які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт,що містить відповідну норму права та має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права .

Отже,з урахуванням викладеного ,апеляційний суд приходить до висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог позикодавця , яке не виконано боржником у справі в повному обсязі, не припиняє правовідносин сторін грошового зобов*язання, не звільняє боржника відповідача по справі від відповідальності за невиконання грошового зобов*язання та не позбавляє права позивача на отримання сум, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України та процентів за договором позики за прострочений строк до дня фактичного повернення коштів відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України.

Тому , з відповідача необхідно стягнути суму ,передбачену частиною другою статті 625 ЦК України та проценти за договором позики за прострочений строк до дня фактичного повернення коштів відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_2 просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь суми ,передбачені ч.2 ст.625 ЦК України та проценти відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України за період користування коштами після ухвалення судового рішення,надавши розрахунок відповідно якого загальна сума ,що підлягає стягненню становить 237 635 грн. ( 464 562 грн. загальна сума розрахована позивачем станом на 13 квітня 2016 року за 10 років та 8 місяців - 226 927 грн. загальна сума стягнута за рішенням суду = 237 635 грн. ) (а.с. 1-2).

В запереченнях на позовну заяву позивача ОСОБА_1 зазначала про те,що позивач звертається до суду з вимогами про стягнення суми починаючи з 20 липня 2010 року і до 13 квітня 2016 року ,тобто за період 5 років 9 місяців. Заяву ОСОБА_1 про застосування строків позовної давності ,судом першої інстанції було відхилено (а.с.26-27).

Як вбачається з матеріалів справи ,за попередніми рішеннями судів першої і апеляційної інстанцій обчислення сум розміру інфляційних витрат за прострочення грошового зобов*язання та трьох процентів річних проведено за період з липня 2005 року по червень 2010 року, обчислення суми процентів за період з 13 квітня 2005 року по 20 липня 2010 року.

До суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення процентів за користування позикою,інфляційних витрат за прострочення грошового зобов*язання та трьох процентів річних ОСОБА_2 звернувся 17 березня 2016 року.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі,зробленою до винесення ним рішення.Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.ч.3, 4 ст. 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає,що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином,враховуючи те,що відповідачем заявлено про даний строк,апеляційний суд вважає,що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню в межах строків позовної давності, а саме : стягненню з ОСОБА_1 на користь позивача процентів за користування позикою за період з 21.07.2013 року по 13.04.2016 року; інфляційних витрат за прострочення грошового зобов*язання за період з 01.07.2013 року по 29.02.2016 року; трьох процентів річних за період з 01.07.2013 року по 13.04.2016 року ,які обчислюються апеляційним судом за такими формулами :

Стягнення процентів за позикою (стаття 1048 ЦК України ) :розмір заборгованості х кількість днів прострочення х ставка НБУ ,% / кількість днів у році х 100 процентів

Період розрахунку Ставка НБУ, % Кількість днів у періоді грн.

21.07.2013 - 12.08.2013 7 23 771.48 грн.

13.08.2013 - 14.04.2014 6.5 245 7630.91 грн.

15.04.2014 - 16.07.2014 9.5 93 4233.54 грн.

17.07.2014 - 12.11.2014 12.5 119 7127.77 грн.

13.11.2014 - 15.02.2015 14 95 6373.07 грн.

16.02.2015 - 03.03.2015 19.5 16 1495.04 грн.

04.03.2015 - 27.08.2015 30 177 25444.36 грн.

28.08.2015 - 24.09.2015 27 28 3622.59 грн.

25.09.2015 - 29.10.2015 22 35 3689.67 грн.

30.10.2015 - 17.12.2015 22 49 5165.54 грн.

18.12.2015 - 02.03.2016 22 76 8011.86 грн.

03.03.2016 - 13.04.2016 22 41 4322.19 грн.

Всього: 77888.02 грн.

Тобто ,підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 проценти за користування позикою за період з 21.07.2013 року по 13.04.2016 року у розмірі 77 888 (сімдесят сім тисяч вісімсот вісімдесят вісім грн.) 02 коп.

Стягнення ,відповідно ст.625 ЦК України :

інфляційні витрати :сума боргу х індекс інфляції / 100% -сума боргу

Місяць року за період розрахунку Індекс інфляції, %

Липень місяць 2013 99.9

Серпень місяць 2013 99.3

Вересень місяць 2013 100.0

Жовтень місяць 2013 100.4

Листопад місяць 2013 100.2

Грудень місяць 2013 100.5

Січень місяць 2014 100.2

Лютий місяць 2014 100.6

Березень місяць 2014 102.2

Квітень місяць 2014 103.3

Травень місяць 2014 103.8

Червень місяць 2014 101.0

Липень місяць 2014 100.4

Серпень місяць 2014 100.8

Вересень місяць 2014 102.9

Жовтень місяць 2014 102.4

Листопад місяць 2014 101.9

Грудень місяць 2014 103.0

Січень місяць 2015 103.1

Лютий місяць 2015 105.3

Березень місяць 2015 110.8

Квітень місяць 2015 114.0

Травень місяць 2015 102.2

Червень місяць 2015 100.4

Липень місяць 2015 99.0

Серпень місяць 2015 99.2

Вересень місяць 2015 102.3

Жовтень місяць 2015 98.7

Листопад місяць 2015 102.0

Грудень місяць 2015 100.7

Січень місяць 2016 100.9

Лютий місяць 2016 99.6

Липень 2013- Лютий 2016 Підсумковий індекс інфляціі

180,374 %

Період розрахунку Сума боргу, грн. Сума боргу з інфляцією, грн. Інфляційне збільшення боргу, грн.

01.07.2013 -29.02.2016 87450.00 157 737.42 70 287.42

Тобто ,підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 інфляційні витрати за прострочення грошового зобов*язання за період з 01.07.2013 року по 29.02.2016 року у розмірі 70 287(сімдесят тисяч двісті вісімдесят сім грн.) 42 коп.

Три проценти річних : сума боргу х процентна ставка / 100% /365 дн. х кількість дн.

Заборгованість Період прострочення Формула Відсотки

з по днів

87 450,00 грн. 01.07.2013 13.04.2016 1018 3% ? 1018 / 365 ? 87 450,00 грн. 7 317,05 грн.

Тобто,підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 три проценти річних за період з 01.07.2013 року по 13.04.2016 року у розмірі 7 317 (сім тисяч триста сімнадцять грн.) 05 коп.

У порушення вимог ст.ст.212-214 ЦПК України суд першої інстанції не звернув уваги на наведені вище норми матеріального права та передчасно задовольнив позовні вимоги у повному обсязі.

Ураховуючи ,що фактичні обставини ,які мають значення для правильного вирішення справи не встановлені ,рішення суду не може вважатись законним й обгрунтованим.

Доводи апеляційної скарги в частині позовної давності заслуговують на увагу.

Як вбачається з матеріалів справи відповідач у письмових запереченнях до позову заявила суду про те, що суму позики, яку вона брала у позивача ,сплатила в період з 04 вересня 2005 року до 27 серпня 2006 року. За цей період сплатила позивачу 17 607 доларів США ,що за курсом НБУ становить 96 838,50 грн. На підтвердження виплат надала суду ксерокопії свого тижневика за 2002 рік у якому на сторінці 31 записані дата,сума сплати в доларах і є підписи ОСОБА_2 про отримання цих сум. Суд першої інстанції не прийняв до уваги листи з блокнотів із зазначенням 2005 -2006 років, оскільки договір позики від 13 квітня 2005 року на суму 87 450 грн. був предметом розгляду справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу ,по якому 10 грудня 2010 року прийнято рішення Першотравневим районним судом Донецької області,яке було змінено рішенням апеляційного суду Донецької області від 13 квітня 2011 року . Оцінки вказаним листам з тижневика ,як доказам , суд не надавав ,що підтверджується оскаржуваним рішенням. Доводи апеляційної скарги у вказаній частині необґрунтовані.

Крім того, апеляційний суд зазначає, що відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини,встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ ,у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до п.п.4,5 ч.1 ст.293 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо відмови у відкритті провадження у справі , відкриття провадження у справі з недотриманням правил підсудності.

Як вбачається з матеріалів справи ухвала судді про відкриття провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу за позикою (а.с.9),ухвала від 08 квітня 2016 року про відмову ОСОБА_1 в прийнятті зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення договору позики від 13 квітня 2005 року ,укладеного між ОСОБА_2 і директором ТОВ « Вікс» ОСОБА_1 у зв*язку з виконанням зобов*язання належним чином ,скасування арешту ,накладеного на житловий будинок № 4 по вулиці Садовій в с.Іллічівське Першотравневого району Донецької області ,стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 надмірно виплаченої йому суми боргу в розмірі 1 763,61 грн. не оскаржувалися. Зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 повернуто із роз*ясненням ,що позивач має право звернутися до суду із своїми вимогами з додержанням загальних правил щодо пред*явлення позову та в порядку скасування арешту майна з метою забезпечення позову (а.с.21).

Доводи апеляційної скарги у вказаній частині спростовуються матеріалами справи .

Стаття 11 ЦПК України передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа,яка бере участь у справі,розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно п.2. ч.1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог .

Таким чином ,апеляційний суд приходить до висновку проте, що позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення процентів за користування позикою,інфляційних витрат за прострочення грошового зобов*язання та трьох процентів річних-підлягають частковому задоволенню,стягненню з ОСОБА_1 на користь позивача процентів за користування позикою за період з 21.07.2013 року по 13.04.2016 року у розмірі 77 888 грн. 02 коп. ,інфляційних витрат за прострочення грошового зобов*язання за період з 01.07.2013 року по 29.02.2016 року у розмірі 70 287грн. 42 коп., трьох проценти річних за період з 01.07.2013 року по 13.04.2016 року у розмірі 7 317 грн. 05 коп.

У зв*язку зі скасуванням рішення суду першої інстанції ,апеляційний суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 1 554 грн.92 коп.,у відповідності з вимогами ч.3,ч.5 ст.88 ЦПК України ,оскільки позивача ОСОБА_2 звільнено від сплати судового збору , як інваліда 2 групи (а.с.4,59,61,) .

Керуючись ст.ст. 307,309,316 ЦПК України, апеляційний суд -

В И Р І Ш И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Першотравневого районного суду Донецької області від 06 липня 2016 року скасувати .

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення процентів за користування позикою,інфляційних витрат за прострочення грошового зобов*язання та трьох процентів річних-задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 проценти за користування позикою за період з 21.07.2013 року по 13.04.2016 року у розмірі 77 888 (сімдесят сім тисяч вісімсот вісімдесят вісім грн.) 02 коп. ,інфляційні витрати за прострочення грошового зобов*язання за період з 01.07.2013 року по 29.02.2016 року у розмірі 70 287(сімдесят тисяч двісті вісімдесят сім грн.) 42 коп., три проценти річних за період з 01.07.2013 року по 13.04.2016 року у розмірі 7 317 (сім тисяч триста сімнадцять грн.) 05 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі

1 554 грн.92 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення.

Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили цим рішенням.

Судді: