АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/5194/15-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження 22-ц/774/1910/К/16 суддя Чайкіна О.В.
Категорія - 46 (І) Суддя-доповідач - Зубакова В.П.
У Х В А Л А

Іменем України

29 вересня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Зубакової В.П..

суддів - Бондар Я.М., Митрофанової Л.В.,

за участю секретаря - Маслової К.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 03 серпня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - Головне управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Особи, які беруть участь у розгляді справи:

позивач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_4,

відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_5, -

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_3 із зняттям його з реєстраційного обліку за вказаною адресою, посилаючись на те, що з 1998 року по теперішній час відповідач не проживає в спірній квартирі без поважних причин, витрат по утриманню квартири не несе, комунальні послуги не сплачує, місце перебування його невідоме, тому в силу ст.ст. 71,72 ЖК України, втратив право на користування вказаною квартирою.

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 01.12.2015 року позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано ОСОБА_3, таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_3.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 28.04.2016 року задоволено заяву ОСОБА_3 про перегляд вказаного заочного рішення. Скасовано заочне рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 01.12.2015 року.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 03 серпня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено у повному обсязі.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним в силу невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права. Вважає, що факт не проживання відповідача у спірній квартирі підтверджений належними доказами, а саме: поясненнями свідків, актом від 29.10.2015 року й підтверджений особисто відповідачем в судовому засіданні, в той час як відповідачем не надано докази на підтвердження поважності не проживання в ній, що вказує на наявність підстав для визнання його таким, що втратим користування зазначеним житлом.

В письмових запереченнях на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_5 зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, відхиливши апеляційну скаргу.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_4, які, кожна окремо, підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, відповідача ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_5, які, кожен окремо, заперечували проти доводів апеляційної скарги та просили її відхилити, залишивши рішення суду без змін, як законне та обґрунтоване, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та письмових заперечень на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 у м Кривому Розі належить до комунальної власності міста й надана в користування відповідачу ОСОБА_3 та членам його сім'ї - дружині ОСОБА_2 - позивачу у справі та двом їхнім донькам на підставі ордеру № 5254 від 05.02.1993 року (а.с. 8).

Станом на 22.10.2015 року у вказаній квартирі є зареєстрованими три особи - сторони у справі та їх донька - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 6).

Підставою для звернення до суду з даним позовом ОСОБА_2 став факт не проживання відповідача у спірній квартирі з 1998 році, чим вона й обґрунтувала свої позовні вимоги.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог та поважності причин не проживання відповідача в спірному житлі понад строки, встановлені ст.ст. 71 та 72 ЖК України.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Статтею 47 Конституції України та ст. 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Європейською конвенцією про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція) гарантується кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла, яке охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (п. 1 ст. 8 Конвенції).

Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ним зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Статтею 72 ЖК України передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Як роз'яснено у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ст. 212 ЦПК України щодо оцінки доказів.

Ураховуючи вимоги ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Отже, виходячи зі змісту вищевказаних норм, при вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, суди повинні встановити факт відсутності особи у жилому приміщенні понад шість місяців та поважність причин такої відсутності.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції встановив, що дійсно відповідач ОСОБА_3 тривалий час не проживав у АДРЕСА_1, наймачем якої він є понад встановлений ст. 71 ЖК України строк, що не заперечувалося й самим відповідачем.

Однак, в суді відповідач довів поважність причин свого не проживання в квартирі внаслідок знаходження на стаціонарному лікуванні у період з 2008 року по лютий 2016 року в медичних установах як м. Кривого Рогу, так і за його межами, що підтверджується наданими та долученими до матеріалів справи медичними документами (а.с. 40, 42, 43).

В свою чергу, позивач жодних доказів в спростування поважності причин не проживання в спірному житлі відповідача, а ні суду першої, а ні суду апеляційної інстанції не надала.

Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про поважність причин не проживання відповідача у період часу з 2008 року по лютий 2016 в спірному житлі, й відсутність у зв'язку з цим підстав для визнання його таким, що втратив право користування спірним житлом.

Крім того, судом також враховано й відсутність у відповідача іншого житла, окрім наданого йому в користування за ордером та те, що втрата користування житлом є крайньою формою втручання у його право на житло.

Доводи апеляційної скарги позивача щодо підтвердження поясненнями свідків та актами факту не проживання відповідача в квартирі АДРЕСА_2 не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, оскільки а ні пояснення свідків, а ні акт про не проживання від 29.10.2015 року, на які посилається позивач як на підставу задоволення позовних вимог, не містять жодної інформації щодо причин не проживання відповідача в квартирі, а лише підтверджують сам факт його не проживання в ній.

Встановлення ж факту не проживання особи в житлі, на користування якої вона має право, без доведеності неповажності причин її проживання в ньому, саме по собі не є підставою для застосування судом вимог ст.ст. 71, 72 ЖК України.

Посилання ж позивача в апеляційній скарзі на утримання нею житла не є підставою для задоволення заявлених позовних вимог.

Виходячи з вищенаведеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції в судовому рішенні повно відображені обставини, що мають значення для справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Доводи апеляційної скарги не спростовують наведеного та зроблених в оскаржуваному рішенні висновків, тому підстави для його скасування і задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313- 315 ЦПК України, колегія судів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 03 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: