АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И [1]

18 серпня 2016 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого - Немировської О.В.

суддів - Чобіток А.О., Крижанівської Г.В.

при секретарі - Юрченко А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди

та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди,

за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 19 січня 2016 року,

встановила:

у червні 2015 р. позивачі звернулися до суду з позовом, в якому просили стягнути з відповідача ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду - 125 388 грн. 90 коп., витрати на авто товарознавчу експертизу 500 грн., моральну шкоду - 42 630 грн., судові витрати, на користь ОСОБА_2 - матеріальну шкоду - 293 грн., моральну шкоду - 30 450 грн., судові витрати.

Відповідач в жовтні 2015 р. подав зустрічний позов, в якому просив встановити ступінь вини ОСОБА_1 у ДТП в розмірі 99%, стягнути з ОСОБА_1 - матеріальну шкоду - 62 854 грн. 70 коп., витрати на правову допомогу - 4 000 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 19 січня 2016 р. основний позов було задоволено частково - стягнуто на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в розмірі 47 574 грн. 19 коп., моральну шкоду - 7 000 грн., на користь ОСОБА_2 - моральну шкоду в розмірі 5 000 грн., та розподілено судові витрати, в задоволенні зустрічного позову - відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення змінити та стягнути на її користь моральну шкоду в розмірі 30 450 грн., посилаючись на невідповідність висновку суду обставинам справи.

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 також подав апеляційну скаргу, в якій спросить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 та ОСОБА_1 відмовити, а його позов задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповне з'ясування обставин справи.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Позивач ОСОБА_2 при зверненні до суду з позовом, обґрунтовувала свої вимоги тим, що вона сплатила за отримання відеозапису ДТП грошові кошти в сумі 288 грн. та 5 грн. за банківські послуги. Також ОСОБА_2, просила стягнути компенсацію за спричинену моральну шкоду в розмірі 30 450 грн., яку вона розрахувала за сумарним стресовим еквівалентом з коефіцієнтом 7, який складається з наступних порушень: 1) в результаті тривалості правопорушення, небажання відповідача відшкодувати завдані збитки, 2) хвилювання позивача з приводу понесених матеріальних затрат внаслідок протиправного діяння, 3) психотравмуюча поведінка відповідача - небажання відшкодувати завдані збитки, 4) позивач був змушений звернутися до суду за захистом своїх прав, що також спричиняє певні хвилювання та пов'язано з матеріальними затратами, 5) порушення стану душевного благополуччя через нервовий стан при базовій сумі матеріального еквіваленту моральної шкоди 6 090 грн., що становить 5 мінімальних заробітних плат.

Відповідач ОСОБА_3 в зустрічному позові вказував, що ДТП сталась з вини ОСОБА_1 і має бути визначена судом в розмірі 99%. Оскільки в результаті ДТП було ушкоджено належний йому автомобіль, вартість відновлювального ремонту якого становить 100 489 грн. 60 коп., з урахуванням сплаченої страховиком суми відшкодування - 37 000 грн., просив стягнути з ОСОБА_1 62 854 грн. 70 коп., витрати на правову допомогу 4 000 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 19 січня 2016 р. основний позов було задоволено частково - стягнуто на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в розмірі 47 574 грн. 19 коп., моральну шкоду - 7 000 грн., на користь ОСОБА_2 - моральну шкоду в розмірі 5 000 грн., та розподілено судові витрати, в задоволенні зустрічного позову - відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що позивачу було заподіяно моральну шкоду в результаті ДТП, розмір компенсації якої суд визначив в розмірі 5 000 грн.

Рішення суду в частині стягнення на користь ОСОБА_2 витрат за отримання відеозапису ДТП не оскаржується.

Вказаний висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим та відповідає встановленим по справі обставинам.

Відповідно до ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізичних особа зазнала у зв'язку зі знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого, або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вони є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

В даному випадку, позивач ОСОБА_2 не довела, що в результаті вказаної ДТП погіршився стан її здоров'я, а даних про отримання нею тілесних ушкоджень в ході ДТП матеріали справи не містять. За таких підстав, суд першої інстанції правильно визначив розмір компенсації душевних страждань, які ОСОБА_2 зазнала в результаті протиправної поведінки щодо неї самої та членів її сім'ї, з урахуванням вимог розумності та справедливості.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 будь-яких доводів на спростування висновку суду першої інстанції не містять.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 та задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що вказана ДТП сталась 23.10.2012 р. з вини водія ОСОБА_3, який допустив порушення вимог п. 8.7.3 «г», 12.3 Правил дорожнього руху України. Вказана обставина була встановлена постановою судді Дніпровського районного суду м. Києва від 08.10.2014 р.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі представником ОСОБА_3 - ОСОБА_4 з приводу вини ОСОБА_1, є необґрунтованими, оскільки відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України постанова у справі про адміністративне правопорушення обов'язкова для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Посилання в апеляційній скарзі представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на той факт, що він визнав в судовому засіданні обопільну вину обох водіїв-учасників ДТП, не може бути підставою для визначення ступеня вини ОСОБА_1

Оскільки вказана ДТП сталась з вини ОСОБА_3, заявлені ним в зустрічному позові вимоги про відшкодування заподіяної йому матеріальної шкоди, правильно були визнані судом першої інстанції безпідставними.

З цих же підстав є необґрунтованими доводи апелянта про відсутність підстав для відшкодування моральної шкоди, заподіяної ОСОБА_1 в результаті ушкодження належного йому автомобіля та у душевних стражданнях, яких він зазнав у зв'язку з протиправною поведінкою щодо нього самого та членів його сім'ї.

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 брав участь у справі з липня 2015 р., однак клопотань про залучення до участі в справі в якості відповідача ПрАТ Страхова компанія «Лафорт», з яким ОСОБА_3 28.05.2012 р. було укладено Договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів не заявляв, а копію Полісу додав лише до апеляційної скарги.

Розмір матеріальної шкоди, заподіяної ОСОБА_1, судом першої інстанції було визначено на підставі Звіту про незалежну оцінку №1957, складеного 06.11.2012 р. на підставі заяви ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія», з яким ОСОБА_1 01.12.2011 р. було укладено Договір добровільного страхування. У вказаному Звіті було визначено розмір матеріального збитку, заподіяного ОСОБА_1 в розмірі 134 874 грн., що становить вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу. Оскільки страховиком було виплачено страхове відшкодування в сумі 87 300 грн., на користь позивача було стягнуто залишок вартості відновлювального ремонту в розмірі 47 574 грн. 19 коп.

Також є безпідставним посилання в апеляційній скарзі на те, що судом було неправильно визначено розмір матеріальної шкоди, оскільки ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 не заявляли в суді першої інстанції клопотання про призначення по справі товарознавчої експертизи.

Таким чином, судом було першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, перевірено їх доказами, правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційних скаргах, висновків суду не спростовують, а тому рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 19 січня 2016 р. залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді

№ справи: 755/12183/15-ц-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/5029/2016

Головуючий у суді першої інстанції: Марцинкевич В.А.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.