ЄУН №337/1900/16-ц
№2/337/1115/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2016 року Хортицький районний суд м.Запоріжжя в складі:

головуючого судді - Сидорової М.В.

за участю секретаря Коваленко В.С.

позивача - ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Запоріжжя цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення грошової суми,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_4 про стягнення грошової суми, а саме про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів в сумі 51900 грн. Позивач обґрунтовував позовні вимоги тим, що згідно домовленості між ним та ОСОБА_4, він 15.01.2016р. перерахував в борг на рахунок відповідача 51900 грн., що підтверджено платіжним дорученням № від 15.01.2016р. Відповідач на той час перебував на території Польші та обіцяв після повернення до м.Запоріжжя надати позивачу розписку щодо одержання в борг 51900 грн. Після приїзду, відповідач відмовився надати розписку про отримання у борг вищевказаної суми та не повернув отриману суму грошових коштів. Тому просив суд на підставі ст.1212 ЦК України стягнути з відповідача на користь позивача безпідставно отримані грошові кошти в сумі 51900 грн., а також понесені судові витрати,повязані зі сплатою судового збору в сумі 551,20 грн. та з оплатою правової допомоги в розмірі 500,00грн.

Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав, викладених в позовній заяві та додатково позивач пояснив, що він є керівником ТОВ «Хортицькі лінії», яке надає послуги з вантажних перевезень, в тому числі міжнародних. Відповідач на час виникнення спірних правовідносин працював на підприємстві в якості водія. Під час виконання одного з замовлень за рейсом м.Запоріжжя (Україна) м.Прага (Чеська Республіка), відповідач ОСОБА_4 звязався з ним та повідомив, що під час вказаного рейсу на території Польщі виникли проблеми з транспортною інспекцією, а саме в звязку з порушенням режиму праці та відпочинку, та попросив перерахувати йому в борг суму, яку йому не вистачає на сплату штрафу, а саме 51900грн. При цьому відповідач зобов'язався після повернення з рейсу скласти необхідні документи, а саме розписку, яка підтвердить факт отримання грошової позики, та згодом віддасть гроші. В звязку з цим, він 15.01.2016р. перерахував відповідачу особисті грошові кошті у вказаній сумі та вони домовились, що коли він повернеться, буде вирішено питання щодо повернення вказаної суми. Коли відповідач повернувся з рейсу, він грошей не повернув, розписку не написав, звільнився з підприємства. Оскільки між сторонами відсутній письмовий договір позики, вважає, що договір позики не укладено і відповідач безпідставно отримав грошові кошти.

У судовому засіданні представник відповідача проти задоволення позову заперечив, пояснивши, що отримані відповідачем від позивача грошові кошти є не позикою, гроші були перераховані для оплати штрафу за порушення підприємством ТОВ «Хортицькі лінії» вимог законодавства щодо режиму праці та відпочинку. В рейс до Чехії відповідач був відправлений без другого водія (напарника), що призвело до порушення вимог законодавства про відпочинок та працю та в звязку з чим транспортною інспекцією Польщі і було накладено штрафи. Про це відповідач повідомив керівництво підприємства ТОВ «Хортицькі лінії», з яким перебував в трудових правовідносинах, та позивач ОСОБА_1, який є керівником вказаного підприємства, перерахував йому на банківську картку гроші в сумі 51900 грн., які відповідач сплатив в рахунок погашення штрафів в інтересах ТОВ «Хортицькі лінії». Таким чином, між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 відсутні правовідносини з приводу укладання та виконання договору позики, а перерахування коштів позивачем відповідачу повязана із необхідністю сплати штрафу за порушення вимог законодавства щодо режиму відпочинку та праці, суб'єктом відповідальності за яке є підприємство ТОВ «Хортицькі лінії». Тому просив в задоволенні позову відмовити.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не прибув, надав суду письмові пояснення, в яких проти задоволення позову заперечив, вказавши на безпідставність позовних вимог через те, що грошові кошти в сумі 51900грн., які позивач ОСОБА_1 перерахував йому на банківську картку «ПриватБанку» були призначені для сплати штрафів в інтересах та від імені ТОВ «Хортицькі лінії» через порушення вказаним підприємством, як перевізником, правил перевезень.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши докази у справі суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що відповідно до платіжного доручення № від 15.01.2016р. ОСОБА_1 на рахунок №832121, який відкрито у ПАТ КБ «ПриватБанк» отримувач - ОСОБА_4, перерахував 51900,00 грн. із зазначенням призначення платежу: «в борг. Перевод особистих коштів».

Факт перерахування коштів на рахунок відповідача підтверджується вищевказаним платіжним дорученням та визнається відповідачем ОСОБА_4.

Відповідно до даних, які містяться в трудовій книжці відповідача, він на момент перерахування грошових коштів позивачем, працював водієм транспортних засобів ТОВ «Хортицькі лінії». Звільнився 01.02.2016р. за власним бажанням (ст.38 КЗпП України).

Позивач ОСОБА_1 працює в ТОВ «Хортицькі лінії» на посаді директора з 26.09.2012р. по теперішній час.

ОСОБА_5 того, судом встановлено, що 15.01.2016р. у м.Бельхатув (Польша) інспекцією дорожнього транспорту у ОСОБА_4 було вилучено транспортний засіб марки DAF Schmitz державний номер НОМЕР_1 / АР2680 ХР.

18.01.2016р. ОСОБА_4 сплатив 16652,00 злотих за евакуацію та паркування транспортного засобу DAF державний номер НОМЕР_1, напівпричіп АР2680 ХР.

Відповідно до квитанції Лодзького Воєводського Інспектора Дорожнього транспорту (Польша) 19.01.2016р. ОСОБА_4 вніс 4100 злотих грошового штрафу, відповідно до протоколу №WITD.DI.Р.10126/28/16 від 15.01.2016р.

При розгляді даної справи суд встановив, що фактично спір між сторонами виник з приводу підстав отримання відповідачем ОСОБА_4 від позивача ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 51900,00грн.

При вирішенні спору між сторонами, суд виходить з наступного.

Згідно ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Згідно із ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 ЦК України «Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави» застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Вiдповiдно до ч. 1, п. 1 ч.2 ст. 11, ч. 1 та 2 ст.509 ЦК України цивiльнi права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов'язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов'язання повинно виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства, а за вiдсутноcтi таких умов та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства - вiдповiдно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ч.1 ст.177 ЦК України об'єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною 1 ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із ч.ч. 1 та 2 ст.205 ЦК України правочин може вичинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Приписами ч. 1 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Системний аналіз положень ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 1 ст. 177, ч. 1 ст. 202, ч.ч. 1 та 2 ст. 205, ч. 1 ст.207, ч. 1 ст. 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч. 2 ст. 11 ЦК України.

Загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зi сторін у зобов'язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi ст. 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання.

Якщо ж зобов'язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604 - 607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов'язання). Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Отже, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч.1 ст.1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому.

Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року № 6-88цс13, від 03 червня 2015 року № 6-100цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п.2 ч.1 ст.1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в ч.2 ст.640 ЦК України, за якою, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (ч.1 ст.207 ЦК України).

Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

Указана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16.

Наявні докази свідчать про те, що позивач ОСОБА_1 власноруч здійснив переведення грошей, вказав отримувачем платежу ОСОБА_4 з коментарем до платіжу: «в борг». Процедура здійснення грошового переказу свідчить про те, що позивач був обізнаний про те, що робить переказ саме на імя відповідача, передаючи грошові кошти в борг та погоджувався з цим. Кінцева мета переведення грошей позивачем була досягнута, рахунок відповідача був поповнений на суму 51 900 грн., відповідачем ці обставини не заперечувалися.

Позивач в судовому засіданні наполягає, що сторони мали намір укласти договір позики і відповідач пообіцяв надати позивачу боргову розписку, але цього не зробив. І саме з огляду на відсутність між сторонами письмового договору позики, позивач просить стягнути з відповідача 51900 грн. безпідставно набутих коштів, покликаючись, як на правову підставу своїх позовних вимог, на статтю 1212 ЦК України.

Статтею 205 ЦК передбачені дві форми правочинів усна і письмова, хоча він може бути укладений і внаслідок вираження волі сторонами мовчанням.

Відповідно до ч.1 ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа , - незалежно від суми.

За винятком випадків, прямо передбачених у законодавчих актах, недодержання сторонами простої письмової форми правочину не призводить до його недійсності (ч.1 ст. 218 ЦК України). За загальним правилом, у разі виникнення спору таке порушення позбавляє сторони права посилатися для підтвердження вчинення правочину і дійсності його умов на показання свідків, але не перешкоджає сторонам надавати письмові й інші докази, передбачені законодавством.

При вирішенні справи суд враховує, що недотримання письмової форми, не свідчить про недійсність договору позики, а також про його припинення або зміну.

Беручі до уваги доводи позивача, який наполягав на тому, що перерахував грошові кошти на рахунок, належний відповідачу, на підставі домовленості про передачу грошових коштів в борг, суд прийшов до висновку, що відповідач набув майно за існування достатніх правових підстав, у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству, зокрема, на підставі договору позики.

За таких обставин, посилання позивача на те, що оспорювана сума вважається отриманою відповідачем безпідставно в розумінні статті 1212 ЦК України, є помилковим.

Правовідносини сторін регулюються нормами зобов'язального права, які застосовуються до окремих видів угод, а не статтею 1212 ЦК України, на яку посилався позивач як на підставу позовних вимог.

Згідно з правовою позицією, сформованою Верховним Судом України у постанові від 2 жовтня 2013 року № 6-88цс13, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч.1 ст.1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно (кошти) позивачу.

Доводи позивача щодо відсутності письмової форми договору позики підлягають перевірці і доказуванню під час вирішення спору щодо стягнення суми позики у випадку звернення з такими вимогами.

Відтак, суд дійшов висновків про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача безпідставно отриманих коштів, а тому в позові з наведених у ньому підстав слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 11, 177, 202, 205, 207, 218, 509, 640, 1046, 1047, 1212 ЦК України, ст.ст. 10,11,60, 88, 169, 212-215 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення грошової суми відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Запорізької області через Хортицький районний суд м.Запоріжжя протягом десяти днів з дня проголошення. У разі якщо рішення було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії судового рішення.

Суддя: М.В.Сидорова

27.09.2016