Провадження № 22-ц/780/5086/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 4 28.09.2016
УХВАЛА

Іменем України

28 вересня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого - судді Таргоній Д.О.,

суддів: Голуб С.А., Верланов С.М.,

за участі секретаря Топольського В.О.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_4, про визнання майна обєктом права спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності на 1/2 частину майна.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи, колегія суддів,

УСТАНОВИЛА:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5 про визнання права власності на 1/2 частину нерухомого майна в результаті поліпшення, посилаючись на те, що 12 лютого 2003 року між ним та відповідачкою ОСОБА_3 був зареєстрований шлюб. 30 січня 2013 року вказаний шлюб було розірвано.

За час спільного проживання в шлюбі ними було набуто житловий будинок № 49 по вул. Комарова в с. Мила, Києво-Святошинського району, Київської області. Позивач зазначав, що протягом всього подружнього життя він своїми силами, руками та коштами перебудував і переобладнав будинок, суттєво збільшивши його площу і облаштував максимально комфортно для проживання його родини. Також він провів хороший ремонт, оздоблювальні роботи по облаштуванню меблями, побутовою технікою, оргтехнікою. В 2012 році сімя почала розпадатись. В даному будинку він зареєстрований і зареєстрований їх спільний син. Відповідачка тривалий час чинила перешкоди в користуванні і проживанні в будинку та неодноразово зверталась до суду з позовом про виселення позивача. Протягом року шляхом тривалого судового і виконавчого процесів він отримав можливість вселитись і користуватись будинком.

Оскільки позивач не має іншого житла, а дане нерухоме майно (житловий будинок) створювався ними під час сумісного проживання за згодою дружини і він своїми зусиллями, часом, коштами суттєво поліпшив будинок, тому вважав, що має право бути співвласником даного будинку.

В послідуючому представник позивача ОСОБА_2 подала до суду заяву про зміни до позовної заяви в порядку вимог ст. 31 ЦПК України про зменшення розміру позовних вимог, у якій зазначала, що спірний будинок № 49 по вул. Комарова в с. Мила, Києво-Святошинського району, Київської області є домоволодінням з двома різними співвласниками, відповідачу належить 56/100 частин даного домоволодіння, 44/100 частин належить іншій особі. Дані частини будинку є відокремленими, мають різні входи та межують між собою лише стіною.

Враховуючи вказані обставини, представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_6 з посиланням на вимоги ст. ст. 62, 69, 70 Сімейного кодексу України просила визнати 56/100 частин житлового будинку № 49 по вул. Комарова в с. Мила, Києво-Святошинського району, Київської області, належного на праві власності ОСОБА_3 за договором дарування від 16 серпня 2003 року обєктом права спільної сумісної власності подружжя - ОСОБА_3 та ОСОБА_2, визнати гараж літери В, розташований за адресою: вул. Комарова, 49, с. Мила, Києво-Святошинського району, Київської області обєктом права спільної сумісної власності подружжя, визнати право власності на 1/2 частину (28/100 частин) нерухомого майна від 56/100 частин житлового будинку № 49 по вул. Комарова в с. Мила, Києво-Святошинського району, Київської області за ОСОБА_2, визнати право власності на ? частину нерухомого майна - гараж літери В, розташований за адресою: вул. Комарова, 49 в с. Мила, Києво-Святошинського району, Київської області за ОСОБА_2

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 липня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач у своїй апеляційній скарзі, поданій представником ОСОБА_6, просить рішення скасувати з підстав невідповідності висновків суду встановленим по справі обставинам, порушення норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Зокрема, в обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції помилково послався на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23.07.2013 року, як преюдиційне у даній справі. При цьому, суд не зазначив, які саме обставини вважав встановленими вказаним рішенням. Крім того, суд першої інстанції не дав належної оцінки доказам, поданим позивачем, зокрема показанням свідків, які підтверджували обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 і ОСОБА_3 з 12 лютого 2003 року перебували у зареєстрованому шлюбі. В шлюбі сторони мають сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 листопада 2012 року шлюб між сторонами було розірвано.

Встановлено також, що під час перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 16 серпня 2003 року ОСОБА_5 і ОСОБА_8 уклали Договір дарування, відповідно до умов п. 1 якого ОСОБА_8 подарував, а ОСОБА_5 прийняла в дар 56/100 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться в с. Мила, Києво-Святошинського району, Київської області, по вул. Комарова, під № 49. Вказаний житловий будинок шлакобетонний/цегляний, загальною площею 222,1 кв.м., в тому числі житлової площі 93,1 кв.м., зазначений під літ. «А», при цьому будівлі і споруди: сарай літ. «Б», гараж літ. «В», сарай літ. «Д», сарай літ. «Ж», погріб літ. «Е», прибудова літ. І», вбиральня літ. «З», погріб літ. «М», сарай літ. «П», літня кухня літ. «Р», веранда літ. «С», прибудова літ. «Т», сарай літ. «Х», вбиральня літ. «У», навіс літ. «ІІІ», оглядова яма літ. «Ч», криниця № 1, огорожа № 1-5, 8-11, зливна яма ІІ, розташовані на земельній ділянці.

Відповідно до умов п. 3 вказаного Договору дарування від 16 серпня 2003 року дар цей сторонами оцінено в сумі 46 700 грн..

Згідно умов п. 4 вказаного Договору дарування інвентаризаційна оцінка 56/100 частин житлового будинку становить 46695 грн..

11 вересня 2015 року ОСОБА_5 видано Свідоцтво про право власності на нерухоме майно - земельну ділянку за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Мила, вул. Комарова, земельна ділянка 47, кадастровий номер :03:002:5055, цільове призначення-для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,0936 га.

18 жовтня 2015 року ОСОБА_9 і ОСОБА_5 зареєстрували шлюб, про що 18 жовтня 2015 року складено відповідний актовий запис № 673, і прізвище після державної реєстрації шлюбу дружини ОСОБА_9, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії І-ОК № 189330, виданого Виконавчим комітетом Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області 18 жовтня 2015 року.

Рішенням Києво-Святошинськог районного суду Київської області від 23 липня 2013 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя, в позові ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя відмовлено. Вказане рішення набрало законної сили 15 жовтня 2013 року.

Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач ОСОБА_2 посилався на те, що за час проживання у спільному шлюбі він своїми силами та коштами перебудував та переобладнав будинок, суттєво збільшивши його площу, облаштував максимально комфортно для проживання своєї родини меблями та побутовою технікою, зробив ремонт. При цьому, в якості доказів істотного збільшення майна у вартості послався на покази свідків, Висновок про вартість майна від 27 лютого 2013 року, копії вантажно-транспортних накладних,товарних та фіскальних чеків щодо придбання будівельних матеріалів.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, оцінивши в сукупності зібрані в справі докази, відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України, дійшов висновку, що позивачем ОСОБА_2 не доведено і не надано суду належних і допустимих доказів в обґрунтування заявлених позовних вимог.

Колегія суддів з такими висновками погоджується, оскільки вони відповідають встановленим по справі обставинам та ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

За змістом ч. 3 ст. 10 та ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч. 1 ст. 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно роз'яснень п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Як роз'яснив Верховний Суд України у п.п. 5,12 Постанови Пленуму "Про практику застосування судами законодавства про, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок" від 04 жовтня 1991 року № 7, будинок, що належав одному з подружжя, може бути визнаний за ст. 25 КпШС України (яка аналогічна ст. 62 СК України) спільним майном подружжя якщо в період шлюбу істотно збільшилась його цінність внаслідок трудових чи грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. При цьому, на суму вартості будинку до його поліпшення збільшується частка сторони, якій він належав, в тому числі і в тому випадку, якщо суд відступає від рівності часток подружжя. Спорудження господарських будівель (сараїв, гаражів, тощо) не є підставою для збільшення встановленого раніше розміру частки у праві власності на будинок.

Оцінюючи обґрунтованість позову ОСОБА_2, колегія суддів враховує, що законом встановлено виключні умови, за яких збільшене в своїй вартості майно може бути визнано об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за яких один з подружжя може набути право на спільне майно, що за час шлюбу істотно збільшилось у своїй вартості, та прийшов до висновку, що позов є необґрунтованим, матеріалами справи не підтверджений.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з'ясуванню шляхом порівняння станом на час вирішення спору вартості об'єкта в стані, що існував до поліпшення, та його вартості після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначена на час розгляду справи ринкова вартість будинку не є тим фактором, який єдиний безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об'єкта.

На підтвердження істотного збільшення вартості спірного майна позивачем надано звіт з незалежної оцінки майна, за яким ринкова вартість спірного домоволодіння станом на 27 лютого 2013 року складала 1 378 600 гривень. (а.с. 3-4)

Відповідно до ст. ст. 58, 59 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Наданий позивачем звіт з незалежної оцінки майна, за яким визначена ринкова вартість спірного домоволодіння станом на 27 лютого 2013 року, не може бути прийнятий судом, як належний доказ, враховуючи, що оцінювач, який склав цей звіт, не був попереджений про кримінальну відповідальність, передбачену ст. ст. 384, 385 КК України за дачу завідомо неправдивого висновку та за відмову від дачі висновку.

При цьому колегія суддів враховує, що за змістом даного звіту, безпосередньо огляд експертом не проводився, висновок складений на підставі технічного паспорту на житловий будинок від 10.08.2005р., без відома та участі власника будинку ОСОБА_5

Колегія суддів приймає до уваги, що позивачу роз'яснювалося судом право заявити клопотання про призначення судової експертизи для з'ясування обставин щодо збільшення вартості спірного майна, однак позивач даним правом не скористався, вказавши, що після розірвання шлюбу відповідачем були проведені ремонтні роботи та поліпшення у будинку, до яких позивач не має жодного відношення, а тому проведення експертизи на час розгляду справи у суді втратило сенс.

Відтак, жодним чином не заперечується право позивача провести оцінку спірного майна, на що він посилається в позові, однак в якості безспірного доказу акт такої оцінки не може бути прийнятий судом.

Крім того, доказів вартості спірного будинку станом на час отримання у власність відповідачем у дійсних цінах позивачем не надано, а інвентаризаційна оцінка, зазначена в договорі дарування, не може бути взята до уваги.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивачем не надано доказів істотного збільшення майна внаслідок затрат подружжя, незалежно від інших факторів, зокрема тенденцій до загального подорожчання чи здешевлення конкретного майна, і істотного збільшення вартості майна як об'єкта, його якісних характеристик.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 липня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий Таргоній Д.О.

Судді: Голуб С.А.

ОСОБА_10