Ухвала

іменем україни

12 жовтня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Завгородньої І.М., Коротуна В.М.,

Мазур Л.М., ПоповичО.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3, правонаступником якої є ОСОБА_4, яка діє від свого імені та в інтересах ОСОБА_5, до ОСОБА_6 про поділ майна подружжя, за касаційними скаргами ОСОБА_6 та ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Київської області від 01 серпня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6 про поділ майна подружжя.

На обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що з 21 лютого 1998 року вона перебувала з ОСОБА_6 у зареєстрованому шлюбі. На підставі рішення Славутицького міського суду Київської області від 11 листопада 2010 року шлюб між сторонами розірвано. Під час проживання у шлюбі позивачем та відповідачем було придбано трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 Зазначена квартира була придбана на ім'я ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна. Вартість квартири складала 442 700 грн. Посилаючись на те, що сімейні стосунки між сторонами не підтримуються, шлюб розірвано, добровільної згоди про поділ майна між сторонами не досягнуто.

Посилаючись на вказане, позивач просила визнати квартиру АДРЕСА_1 об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнати за нею право власності на 1/2 частини зазначеної квартири.

Рішенням Славутицького міського суду Київської області від 16 травня 2014 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 01 серпня 2014 року рішення Славутицького міського суду Київської області від 16 травня 2014 року скасовано й ухвалено нове рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_3

Визнано квартиру АДРЕСА_1 спільною частковою власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_6

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/12 частини квартири АДРЕСА_1

Визнано за ОСОБА_6 право власності на 11/12 частини квартири АДРЕСА_1

Ухвалами Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України від 23 вересня 2014 року та 28 серпня 2014 року відкрито касаційне провадження за касаційними скаргами ОСОБА_6 та ОСОБА_3 у зазначеній справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України від 17 грудня 2014 року зазначену справу призначено до судового розгляду.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України від 25 листопада 2015 року зупинено провадження у справі до залучення до участі у справі правонаступника ОСОБА_3, яка померла 01 серпня 2015 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України від 13 червня 2016 року відновлено провадження у справі. Залучено правонаступників ОСОБА_3 - ОСОБА_4, яка діє від себе та в інтересах ОСОБА_5 до участі у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6 про поділ майна подружжя.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, правонаступником якої є ОСОБА_4, яка діє від свого імені та в інтересах ОСОБА_5, просила скасувати рішення суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції й залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційні скарги підлягають задоволенню частково з таких підстав.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що при зверненні до суду позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки початок його перебігу вважається з моменту розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем, а саме 11 листопада 2010 року.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, суд апеляційної інстанції, виходив із того, що позивачем строк позовної давності для звернення до суду не пропущено та спірне майно підлягає розподілу з визначенням часток.

Проте повністю із вказаними висновками апеляційного суду повністю погодитися не можна, виходячи з наступного.

Судами встановлено, що 21 лютого 1998 року ОСОБА_3 та ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 11 листопада 2010 року, що підтверджується свідоцтвом про одруження та рішенням Славутицького міського суду Київської області від 11 листопада 2010 року.

Встановлено, що під час шлюбу, 22 червня 2004 року згідно з договором купівлі-продажу було придбано квартиру АДРЕСА_1. Зазначена квартира була придбана на ім'я ОСОБА_6

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 СК України).

Визначаючи розмір часток у спільному майні подружжя ОСОБА_6, апеляційний суд виходив з того, що частка ОСОБА_6 є більшою, оскільки більша частка грошей на придбання спірної квартири є особистою власністю ОСОБА_6, так як вона отримана від продажу квартири, що належала його сім'ї на праві власності.

Проте будь-яких належних доказів щодо придбання спірної квартири саме за частку грошей від продажу квартири, що належала його сім'ї на праві власності не надано.

Отже всупереч вказаним вимогам та нормам ст. ст. 212-214, 303 ЦПК України апеляційний суд не встановив у повному обсязі фактичні обставини, що мають значення для справи, не дотримався вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України щодо обов'язку сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, дійшов помилкового висновку про розподіл часток у спільній сумісній власності подружжя ґрунтуючи свої висновки на припущеннях.

Враховуючи, що судом апеляційної інстанції не встановлені фактичні обставини справи, які мають значення для правильного вирішення справи, при ухваленні рішення були порушені норми матеріального та процесуального права, таке рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_6 та ОСОБА_3, правонаступником якої є ОСОБА_4, яка діє від свого імені та в інтересах ОСОБА_5, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Київської області від 01 серпня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: І.М. Завгородня

В.М.Коротун

Л.М. Мазур

О.В.Попович