У Х В А Л А

4 березня 2016 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Сімоненко В.М., Лященко Н.П., Яреми А.Г.,-

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 листопада 2015 року в справі за позовом ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про визнання договору фінансового лізингу недійсним, стягнення коштів,

встановила:

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 7 липня 2015 року позов ОСОБА_4 задоволено частково, визнано недійсним договір фінансового лізингу від 21 березня 2015 року № 001343, укладений між товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» та ОСОБА_4 Стягнуто з відповідача на користь позивача сплачені за договором фінансового лізингу кошти в сумі 80.000 грн. та судові витрати в сумі 800 грн., в решті позову відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду від 16 вересня 2015 року рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 7 липня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову ОСОБА_4 в задоволенні позову.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 листопада 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Апеляційного суду від 16 вересня 2015 року залишено без змін.

У лютому 2016 року від ОСОБА_4 надійшла заява про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 листопада 2015 року з підстав передбачених пунктами 1, 2 частини 1 статті 355 ЦПК України - неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а саме частин 2, 3, 5, 6 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності або встановленої законом компетенції судів щодо розгляду цивільних справ, зокрема, статей 74-76, 298, 305 ЦПК України.

На підтвердження зазначених підстав подання заяви ОСОБА_4 посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 вересня 2015 року, 31 серпня 2015 року, 27 травня 2015 року, 22 липня 2015 року, 4 листопада 2015 року та від 18 листопада 2015 року в яких, на його думку, зазначені норми матеріального та процесуального права застосовані по-іншому.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що у допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

За положеннями пунктів 1, 2 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах та неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності або встановленої законом компетенції судів щодо розгляду цивільних справ.

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

У справі про перегляд якої подано заяву, відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_4 суд апеляційної інстанції, з висновком якого погодився й суд касаційної інстанції, виходив з недоведеності позивачем введення його в оману з боку відповідача чи обману, а також наявність умов для визначення такого договору несправедливим, чи укладеним через нечесну підприємницьку діяльність, а тому суд дійшов висновку про відсутність підстав, передбачених статтею 230 ЦК України, статтями 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» для визнання спірного договору недійсним.

У той самий час надані для порівняння ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ:

- від 17 вересня 2015 року в справі про визнання договору недійсним та відшкодування майнової й моральної шкоди, суд касаційної інстанції погодився з висновками попередніх інстанцій про визнання договору фінансового лізингу недійсним із застосуванням наслідків його недійсності з огляду на доведеність позивачем того, що відповідач не має ліцензії на надання послуг у сфері ринків фінансових послуг та умови договору фінансового лізингу відповідно до положень Закону України «Про захист прав споживачів» є несправедливими, оскільки містять обмежені права лізингоодержувача як споживача послуг;

- від 31 серпня 2015 року в справі про визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення коштів, суд касаційної інстанції погодився з висновками попередніх інстанцій про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення з відповідача на користь позивача сплаченого адміністративного платежу з огляду на доведеність позивачем, що оспорюваний договір фінансового лізингу порушує принципи добросовісності, умови якого призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін та завдають шкоди споживачеві відповідно до статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Отже, у справах наявні різні фактичні обставини, що не свідчать про неоднакове застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, на які посилається заявник.

Надана для порівняння ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 листопада 2015 року не може бути прикладом неоднакового застосування норм матеріального права, оскільки суд касаційної інстанції скасував рішення судів першої та апеляційної інстанцій та направив справу на новий розгляд з підстав, передбачених статтею 338 ЦПК України, у зв'язку з порушенням норм процесуального права, що призвело до неможливості встановити та перевірити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.

Не свідчать про неоднакове застосування судами касаційної інстанції норм матеріального права надані ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 липня 2015 року в справі про стягнення заборгованості за кредитним договором, від 4 листопада 2015 року в справі про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, від 27 травня 2015 року в справі про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, визнання недійсною відмови від отримання спадщини, визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом та заповітом, оскільки вони постановлені у справах з іншим предметом спору, підставами позову, змістом позовних вимог, матеріально-правовим регулюванням спірних правовідносин, ніж у справі, яку просить переглянути заявник.

Із огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що наведені у заяві ОСОБА_4 доводи не вказують на неоднакове застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах та норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності або встановленої законом компетенції судів щодо розгляду цивільних справ, а тому в допуску справи до провадження необхідно відмовити.

Керуючись статтями 355, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

ухвалила:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про визнання договору фінансового лізингу недійсним, стягнення коштів відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.М. Сімоненко

Н.П. Лященко

А.Г. Ярема