У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Хопти С.Ф.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

ЗакропивногоО.В., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 16 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») звернулося до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 30 березня 2007 року між ним та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, за умовами якого відповідач отримав кредит у сумі 100 тис. доларів США, із сплатою 14,5 % річних строком користування до 29 березня 2022 року.

У рахунок забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 30 березня 2007 року з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено іпотечний договір, який посвідчено приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу за № 1984, за умовами якого в іпотеку банку передано нерухоме майно, а саме: житловий будинок АДРЕСА_1 з надвірними господарсько-побутовими будівлями та спорудами.

Боржник своїх зобов'язань за кредитним договором не виконував належним чином, внаслідок чого виникла заборгованість у загальному розмірі 4 003 553 грн 61 коп.

Таким чином, у рахунок погашення кредитної заборгованості банк просив звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на спірний житловий будинок, земельну ділянку та з метою збереження предмета іпотеки передати його в управління банку до моменту реєстрації права власності на предмет іпотеки.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Заочним рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 жовтня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 16 грудня 2015 року заочне рішення міськрайонного суду скасовано і ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково.

У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором від 30 березня 2007 року у загальній сумі 3 469 972 грн 8 коп. станом на 2 червня 2015 року, звернуто стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок АДРЕСА_1 з надвірними господарсько-побутовими будівлями та спорудами, що належить ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності, шляхом визнання права власності на зазначений будинок за ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» за ціною, визначеною на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності на момент проведення державної реєстрації права власності на зазначене майно, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Предмет іпотеки: вищезазначений житловий будинок з надвірними господарсько-побутовими будівлями та спорудами, передано в управління ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до моменту реєстрації права власності на предмет іпотеки за ПАТ «Фінанси та Кредит».

У решті позову ПАТ «Фінанси та Кредит» відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив із того, що відсутні правові підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки, банком не надано належного розрахунку кредитної заборгованості та доказів виконання заочного рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 серпня 2010 року про стягнення кредитної заборгованості. Також банком не зазначено вартості частки у нерухомому майні, кожного з іпотекодавців. Спірна земельна ділянка не була передана в іпотеку банку за окремим іпотечним договором, а тому на неї також не може бути звернуто стягнення.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення районного суду та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, виходив із того, що наявні правові підстави для стягнення кредитної заборгованості, зменшення розміру пені та звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за банком права власності на житловий будинок та передання його в управління банку до моменту реєстрації права власності на предмет іпотеки за банком з метою вжиття заходів щодо забезпечення збереження предмета іпотеки. Відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання права власності на земельну ділянку, суд апеляційної інстанції виходив із того, що ПАТ «Фінанси та Кредит» не здійснено реєстрації права власності на житловий будинок, а тому не можна здійснити реєстрацію права власності на земельну ділянку та зазначене суперечить ст. 334 ЦК України.

Проте повністю з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Установлено, що 30 березня 2007 року між ТОВ Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого остання отримала кредит у сумі 100 тис. доларів США, що згідно із встановленим Національним Банком України офіційним курсом гривні до долара США станом на 30 березня 2007 року еквівалентно 505 тис. грн, зі строком повернення цих коштів до 29 березня 2022 року.

У рахунок забезпечення виконання зобов'язань за цим договором 30 березня 2007 року між ТОВ Банк «Фінанси та Кредит» та іпотекодавцями ОСОБА_3, ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки, предметом якого є належний останнім на праві власності одноповерховий житловий будинок по АДРЕСА_1 загальною площею 163,80 кв. м, житловою площею 116,20 кв. м, з надвірними господарсько-побутовими будівлями та спорудами.

У зв'язку з невиконанням ОСОБА_3 своїх договірних зобов'язань, утворилася заборгованість за період з 15 квітня 2010 року по 23 січня 2014 року у загальній сумі 2 727 784 грн 21 коп., з яких: 61 798,50 доларів США - заборгованість зі сплати відсотків за користування кредитними коштами, що згідно зі встановленим Національним Банком України офіційним курсом гривні до долара США станом на 23 січня 2014 року еквівалентно 493 955 грн 41 коп., 232 772 грн 20 коп. - пеня за несвоєчасну сплату основного боргу за період з 24 січня 2013 року по 23 січня 2014 року, 2 001 056 грн 60 коп. - пеня за несвоєчасну сплату відсотків за період з 24 січня 2013 року по 23 січня 2014 року.

Задовольняючи частково позов, суд апеляційної інстанції у резолютивній частині зазначив про погашення заборгованості за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки за ціною, визначеною на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності на момент проведення державної реєстрації права власності на зазначене майно, на рівні, не нижчому за звичайні ціні на цей вид майна.

Положеннями ч. 1 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

При цьому суд не зазначив початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначеної відповідно до ч. 6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку». Посилання суду апеляційної інстанції у резолютивній частині рішення на визначення початкової ціни предмета іпотеки під час здійснення виконавчого провадження суперечить вимогам ст. ст. 39 та 43 Закону України «Про іпотеку».

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 8 червня 2016 року у справі № 6-1239цс16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Таким чином, ураховуючи, що апеляційним судом не встановлені всі фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи, та допущені порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, судове рішення апеляційного суду відповідно до ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 16 грудня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий С.Ф. Хопта

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.П. Штелик