АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 серпня 2016 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого-судді Кулянди М. І.

суддів: Половінкіної Н.Ю., Перепелюк Л.М.

секретар: Чубрей І.І.

за участю позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 30 червня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання права спільної сумісної власності на майно, набуте за час спільного проживання та визнання права власності на ? частину вказаного майна, -

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання права спільної сумісної власності на майно, набуте за час спільного проживання та визнання права власності на ? частину вказаного майна.

В обґрунтування позову посилався на те, що з 16 серпня 2001 року до 07 лютого 2011 року перебували з ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі, в якому мають двох дітей: доньку - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Вказував, що з вересня 2011 року до 23 листопада 2013 року вони спільно проживали однієї сім'єю без реєстрації шлюбу по АДРЕСА_1.

Проживаючи однією сім'єю без реєстрації шлюбу, 25 червня 2012 року, придбали будівлю магазину-кафе, загальною площею 119,40 кв.м., а також сарай, вбиральню, огорожу та підвал, що знаходиться по АДРЕСА_2

22ц-1107/16 головуючий по 1 інстанції Олексюк Т.І.

Категорія: 69 доповідач Кулянда М.І.

10 жовтня 2013 року було оформлено договір купівлі-продажу та складено акт прийому-передачі вказаного майна і у всіх документах зазначено ОСОБА_3 власником вищезазначеного майна, хоча він був ініціатором придбання вказаної будівлі, а також частково сплачував кошти за придбання магазину-кафе.

У зв'язку з наведеним, просив суд:

встановити факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 01 вересня 2011 року по 23 листопада 2013 року;

визнати спільною сумісною власністю будівлю магазину-кафе, загальною площею 119,40 кв.м., що знаходиться по АДРЕСА_2, а також сарай, вбиральню, огорожу, підвал;

визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину будівлі магазину-кафе, загальною площею 119,40 кв.м., що знаходиться по АДРЕСА_2, а також сараю, вбиральні, огорожі, підвалу.

Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 30 червня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

На вказане рішення суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позов у повному обсязі.

Вважає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, прийняте з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, осіб, які беруть участь у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах заявлених в суді першої інстанції вимог, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Згідно з роз'ясненнями, які викладені у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", правила ст. 74 СК України поширюються на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Тобто, при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що ця норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, які притаманні подружжю.

Для визнання осіб такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, встановленню підлягають факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, упродовж якого було придбане спірне майно, з'ясування обсягу спільно нажитого майна, часу та джерела його придбання, наявність спільного побуту; існування взаємних прав та обов'язків.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України.

Колегія суддів вважає, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження його проживання однією сім"єю з ОСОБА_3, наявності спільного побуту, існування між ними взаємних прав та обов'язків.

Доводи апелянта проте, що суд першої інстанції при ухваленні рішення не взяв до уваги покази свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які були допитані в судових засіданнях і підтвердили, що сторони певний час проживали разом, здійснювали підприємницьку діяльність, робили застілля, не заслуговують на увагу, оскільки жоден із вказаних свідків не показали, що сторони вели спільне господарство, що у них був спільний бюджет, з якого вони здійснювали спільні витрати, зокрема, на придбання магазину-кафе, а також придбання іншого майна в інтересах сім'ї.

Помилковими є посилання апелянта на довідки Верхньостанівецької сільської ради Кіцманського району № 220 та №221 від 11 лютого 2016 року, № 726 від 28 травня 2016 року, Верхньостанівецького навчального закладу №3 від 08 лютого 2016 року, фотографії та відео, як на доказ підтвердження факту проживання однією сім'єю, оскільки довідки, фотографії та відео не можуть бути належними та допустимими доказами на підтвердження факту проживання однією сім'єю сторін, так як вони не підтверджують ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім'ї.

Також суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відсутність підстав для визнання спільною сумісною власністю будівлі магазину-кафе, що знаходиться по АДРЕСА_2 Чернівецької області, а також сараю, вбиральні, огорожі та підвалу і обґрунтовано відмовив у задоволенні позову про визнання права власності на 1/2 частину вказаної будівлі магазину-кафе.

Доводи апеляційної скарги про те, що спірна будівля є спільною сумісною власністю позивача та ОСОБА_3 не можуть бути враховані з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом сторони з 16 серпня 2001 року до 07 лютого 2011 року перебували у зареєстрованому шлюбі

Згідно протоколу №1 від 25 червня 2012 року засідання аукціонної комісії Кіцманської районної спілки споживчих товариств з продажу основних засобів Брусницького сільського споживчого товариства переможцем аукціону щодо придбання лоту №1 ( будівлі магазину-кафе, загальною площею 119,40 кв.м, а також сараю, вбиральні, огорожі та підвалу, що знаходяться по АДРЕСА_2 стала ОСОБА_3

10 жовтня 2013 року між Брусницьким ССТ та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу вказаної будівлі магазину-кафе. Цього ж дня, складено акт приймання - передачі Брусницьким ССБ будівлі магазину-кафе ОСОБА_3 і зареєстровано за нею право власності на зазначене майно.

Згідно пояснень, які були надані ОСОБА_3 в суді першої та апеляційної інстанції, а також доказів, які підтверджують джерело доходів, за які нею придбано спірне майно, а саме:

-кредитні кошти в сумі 100 000 гривень, які нею особисто отримані в кредит 26 червня 2012 року у ПАТ «ВТБ Банк» (а.с.61- 68);

-отримання нею 31 травня 2013 року суми страхового відшкодування в розмірі 35 000гривень, що підтверджується страховим полісом № 100160339 від 23 травня 2013 року та повідомленням про отримання переказу ОСОБА_3 (а.с.69 - 72);

-отримання нею доходів за 2012 рік в сумі 194 617 гривень та за 2013 рік в сумі 217 020 гривень, що підтверджується довідкою про доходи фізичної особи-підприємця (а.с.60);

При цьому, ОСОБА_1 не надано доказів про його доходи на момент придбання будівлі магазину-кафе, вкладення особистих коштів та фізичної праці в створення вказаного майна.

Надаючи пояснення в суді апеляційної інстанції позивач підтвердив, що з 2001 року зареєстрований як фізична особа-підприємець, однак, на момент придбання магазину не мав доходів.

Посилання апелянта на розписку, як на доказ спрямування коштів на придбання магазину є безпідставними, виходячи з наступного.

Як вбачається із змісту розписки, ОСОБА_1 позичив у ОСОБА_7 100 000 доларів США, вказана розписка датована 03 червня 2012 року, а договір купівлі-продажу магазину-кафе та акт приймання-передачі даного майна оформлені 10 жовтня 2013 року. Крім того, апелянтом не надано доказів, що отримані ним у позику кошти були спрямовані на придбання магазину-кафе.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Норми цієї статті встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, а також визначають підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя).

За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільної участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

Згідно правової позиції, висловленої Верховним Судом України 01 липня 2015 року у справі №6-612цс15, зазначено, що для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Отже, позивачем не були доведені обставини, що спірне майно було придбане ним та ОСОБА_3 внаслідок їх спільної праці, що вони вчиняли спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, що сторони вели спільне господарство, побут та бюджет.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачає.

Керуючись ст. ст. 307, 308 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 30 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно: