АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3861/16 Справа № 199/1530/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Богун О. О. Доповідач - Макаров М.О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2016 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати по цивільним справам Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Макарова М.О.,

суддів - Максюти Ж.І., Лисичної Н.М.,

при секретарі - Черкас Є.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 лютого 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 та ОСОБА_5, треті особи: Управління Держземагенства у місті Дніпропетровському Дніпропетровської області, Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції, ОСОБА_6, про скасування державного акту шляхом припинення права власності на землю,-

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до відповідачів про скасування державного акта про право власності на землю, посилаючись на те, що вона на підставі договору купівлі - продажу домоволодіння від 21 травня 2011 року вона придбала домоволодіння АДРЕСА_1. Дане домоволодіння придбане у ОСОБА_5, яка на момент укладення договору проживала за вказаною адресою.

Відповідно до цього договору купівлі - продажу попередній власниці ОСОБА_5 належало вказане домоволодіння, яке розташоване на земельній ділянці площею 841 кв.м., з яких ОСОБА_5 належало 400 кв.м., на підставі договору купівлі - продажу земельної ділянки від 03 березня 2008 року №491.

Позивач також зазначила, що оскільки до неї перейшло право власності на дане домоволодіння, вона звернулась до відповідних державних установ для оформлення права власності на вищевказану земельну ділянку, але на її звернення, Управлінням Держземагентства у м. Дніпропетровську Дніпропетровської області листом від 10 грудня 2013 року №28/14 було повідомлено, що за інформацією наявною в Управлінні станом на 01 сучня 2013 року спірна земельна ділянка на праві приватної власності зареєстрована за гр. ОСОБА_4, на підставі рішення міської ради №205/26 від 20 квітня 2005 року, державний акт на право приватної власності па земельну ділянку від 18 травня 2005 року, номер реєстрації НОМЕР_1.

Крім того, земельні ділянки з кадастровими номерами НОМЕР_2 та НОМЕР_3, площею 0,0441 га та 0,0400 га відповідно, за адресою АДРЕСА_1 входять до складу земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1, загальною площею 0,0841 га, яка на праві приватної власності зареєстрована за гр. ОСОБА_4 Однак, станом на 10 грудня 2013 року дві вищезазначені земельні ділянки у Державному кадастрі земель не зареєстровані, правовстановлюючими документами право не посвідчено.

Отже ОСОБА_4, було продано домоволодіння та земельну ділянку двом власникам, про що укладено відповідні договори, однак не було проведено реєстрації переходу прав власності на частини земельної ділянки.

У зв'язку з чим позивач просила скасувати шляхом припинення права власності ОСОБА_4 на земельну ділянку площею 0,0841 га, розташовану по АДРЕСА_1, передану у власність на підставі рішення міської ради №205/26 від 20 квітня 2005 року про що видано державний акт на право приватної власності на земельну ділянку від 18 травня 2005 року, номер реєстрації НОМЕР_1.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 29 лютого 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2-ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі, вказуючи на те, що рішення суду постановлене з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що відсутні правові підстави для скасування шляхом припинення права власності ОСОБА_4 на земельну ділянку площею 0,0841 га, розташовану по АДРЕСА_1, а тому не знаходить правових підстав для задоволення позову.

Так, судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 21 травня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Лозенко В.В. позивачу на праві власності належить домоволодіння АДРЕСА_1. Згідно даного договору ОСОБА_5 передала а ОСОБА_2 прийняла у власність це домоволодіння, яке розташоване на земельній ділянці площею 841 кв.м., з них 400 кв.м. належить гр.. ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 03 березня 2008 року №491 та 441 кв.м., що належать ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 07 липня 2007 року №2519 (а.с. 6 Т.1).

Крім того, відповідно до відповіді Управлінням Держземагенства у м. Дніпропетровську Дніпропетровської області від 10 грудня 2013 року №28/14, яке адресовано гр. ОСОБА_2 та відповіді за запит суду №9-28-0.6-900/15-15 від 24 грудня 2015 року, за наявними в управлінні даними земельна ділянка площею 841 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрована за гр. ОСОБА_4 на підставі рішення міської ради №205/26 від 20 квітня 2005 року та виданого державного акту на право приватної власності па земельну ділянку від 18 травня 2005 року, номер реєстрації НОМЕР_1 (а.с. 8, 182 Т.1)

Також встановлено, що згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 03 березня 2008 року ОСОБА_4 продав громадянці ОСОБА_5 земельну ділянку площею 0,0400 га, згідно з планом, що розташована по АДРЕСА_1, а відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 07 липня 2007 року ОСОБА_4 продав ОСОБА_6 земельну ділянку, площею 0,0441га, згідно з планом, що також розташована по АДРЕСА_1, якій в подальшому було присвоєно кадастровий номер НОМЕР_4 та зареєстровано права власності за ОСОБА_6, а загальна площа цих земельних ділянок за вказаною адресою складає 0,0841 га, (а.с. 240, 241 Т.1, 47-49 Т.2).

Відповідно до ч. 1 ст. 78 ЗК України, право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.

Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них (ч. 2 ст. 78 ЗК України).

Згідно вимог ч.ч.1, 2 ст. 116 ЗК України громадяни і юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу (ч. 1 ст. 118 ЗК України).

Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом (частина перша статті 126 ЗК України).

А відповідно до ч.1 ст. 316, ст. 321 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправне позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Дані положення також викладені і в статті 378 ЦК України, згідно якої право власності на земельні ділянки може бути припинене за рішенням суду у випадках встановлених законом.

Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України та ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Позивач ОСОБА_2 звертаючись із даними позовними вимогами вказувала, що оскільки ОСОБА_4 було продано домоволодіння та земельну ділянку двом власникам, про що укладено відповідні договори, однак не було проведено реєстрації переходу прав власності на частини земельної ділянки, а тому порушено її права, у зв'язку з чим позивач просила скасувати шляхом припинення права власності ОСОБА_4 на земельну ділянку площею 0,0841 га, розташовану по АДРЕСА_1, проте з такими вимогами погодитися не можна з наступних підстав.

Так, статтею 140 ЗК України передбачено, що підставами припинення права власності на земельну ділянку є:

а) добровільна відмова власника від права на земельну ділянку;

б) смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця;

в) відчуження земельної ділянки за рішенням власника;

г) звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора;

ґ) відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб;

д) конфіскація за рішенням суду;

е) не відчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом.

Вказаний перелік є вичерпними, інші юридичні факти, не перераховані у зазначеній статті, не можуть розглядатися як підстави припинення права власності на земельну ділянку.

Судом встановлено, що обставин неправомірності приватизації ОСОБА_4 спірної земельної ділянки та видачі органом місцевого самоврядування в межах їх повноважень Державного акту про право власності на неї позивачем не зазначено та матеріалами справи не встановлено.

Крім того, як зазначалося вище, спірна земельна ділянка площею 0,0841 га складається із двох частин, а саме: земельна ділянка площею 0,0400 га належала гр. ОСОБА_5, яка й продала її позивачці, а інша земельна ділянка площею 0,0441 га належить на праві власності ОСОБА_6, а тому припинення права власності колишнього власника цих земельних ділянок ОСОБА_4 може призвести до порушення прав власності ОСОБА_6 за якою зареєстровано відповідно до норм чинного законодавства право власності на земельну ділянку площею 0,0441 га, інших доказів на підтвердження позовних вимог позивачем суду надано не було, а тому доводи апеляційної скарги про те, що суд не вірно дав оцінку зібраним по справі доказам та обставинам є безпідставним.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що судове рішення ухвалене з додержанням норм процесуального права та у відповідності з нормами матеріального права і відсутні передбачені ст.309 ЦПК України підстави для скасування або його зміни.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - відхилити.

Заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 лютого 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду Дніпропетровської області набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: