АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3935/16 Справа № 205/1680/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Кочкова Н.О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2016 року м. Дніпро

1 вересня 2016 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

Головуючої - судді Кочкової Н.О.,

суддів - Григорченка Е.І., Каратаєвої Л.О.,

при секретарі - Григорєвій В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання недійсними правочинів, - за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 лютого 2016 року, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зазначеним позовом, в обґрунтування якого (з урахуванням уточнень) посилався на те, що 09 березня 2012 року між ним та відповідачем був укладений договір позики, згідно якого він передав, а відповідач отримав від нього 420000 доларів США, які зобовязався повернути до 09 березня 2013 року. Факт надання позики підтверджується розписками від 09 березня 2012 року та 27 грудня 2012 року. У зазначений у договорі час відповідач борг повністю не повернув, тому позивач просив стягнути з нього борг за договором позики у сумі 575 460 доларів США 64 центи, в тому числі неповернену суму позики в розмірі 379 300доларів США, інфляційні втрати у сумі 106 204 долари США, заборгованість по процентах від суми позики в розмірі 73 434 доларів США 40 центів, 3 % річних від простроченої суми в розмірі 16 522 долари США 24 центи та судові витрати по справі (а.с. 1-4, 155).

15 червня 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з зустрічним позовом про визнання недійсними правочинів, в обґрунтування якого посилався на те, що кошти у сумі 420000 доларів США ніколи не отримував, через що договір та розписка від 09 березня 2012 року та додаткова угода від 25 жовтня 2013 року є фіктивними (а.с. 98-106).

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 лютого 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені частково, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором позики у розмірі 3 030 607 грн. та відсотки від простроченої суми у розмірі 58 673,48 грн.; стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 3775 грн. 80коп. судового збору. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 про визнання правочинів недійсним відмовлено (а.с. 192-197).

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, та порушення судом норм процесуального і матеріального права, ставить питання про скасування рішення суду та відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 і просить задовольнити його зустрічний позов, а саме визнати недійсним договір позики від 09.03.2012 р. на суму 420000 доларів США та додаткову угоду від 25.10.2013 р. до договору позики від 09.03.2012 р. між ОСОБА_3 і ОСОБА_2, та застосувати правові наслідки недійсності (нікчемності) правочину до сум, якими заволодів відповідач за розписками: від 09.03.2013 р. у розмірі 30700 доларів США за розпискою від 09.03.2013 р. від 25.10.2013 р. у розмірі 3893 доларів США, від 23.12.2013 у розмірі 10000 доларів США, від 25.11.2013 р. у розмірі 3893 доларів США, від 25.12.2013 р. у розмірі 3893 доларів США, від 25.01.2014 р. у розмірі 3793 доларів США; від 25.02.2014 р. у розмірі 3793 доларів США; від 26.06.2014 у розмірі 7586 доларів США; від 14.07.2014 р. у розмірі 3600 грн.; від 24.07.2014 р. у розмірі 3000 доларів США та 5920 грн.; від 28.08.2014 р. на суму 4100 доларів США, від 26.09.2014 р. на суму 4500 доларів США, а також до сум які відповідач (безпідставно отримав) на свій картковий банківський рахунок № 245430 в ПАТ КБ «ПриватБанк» в період з 25.12.2013 р. до 14.07.2014 р. у розмірі 88870,00 грн., стягнувши із ОСОБА_2 кошти у гривні за офіційним курсом НБУВ на день ухвалення рішення (а.с.202-211).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України та роз'яснень, викладених у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року N 12 "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку" перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Встановлено, що 09 березня 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у письмовій формі був укладений договір позики, згідно якого позивач передав, а відповідач отримав у борг кошти у сумі 420000 доларів США, які зобовязався повернути протягом 12 місяців, а саме до 09 березня 2013 року, про що зазначено в пункті 2 Договору (а.с. 5). Того ж дня ОСОБА_3 на підтвердження факту укладення договору та отримання коштів власноручно написав розписку, в якій зазначив, що він взяв в борг у ОСОБА_2 420 000 доларів США, та зобовязується повернути до 09 березня 2013 року (а.с.10).

Відповідно до розписки від 27 грудня 2012 року, написаної власноручно, ОСОБА_3 несе відповідальність за договором позики від 09.03.2012 року в розмірі 420 000 доларів США, по договору позики від 16.07.2012 року в розмірі 30 000 доларів США, а також по договору позики від 27.11.2012 року в розмірі 9 000 доларів США перед ОСОБА_2, в разі порушення строків повернення боргу, зобовязався переоформити на ОСОБА_2 домоволодіння за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Сировця, 41 (а.с.11).

25 жовтня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладена додаткова угода до договору позики від 9 березня 2012 року, згідно якої сторони домовились продовжити строк повернення коштів у сумі 3 110 507 грн., що по курсу НБУ складає 389300 доларів США на строк - 183 дні, при цьому позичальник зобовязується сплатити відсотки 12% річних; погашення заборгованості відбувається частинами: 25 грудня 2013 року 79 900грн., що складає 10 000 доларів США, 25 квітня 2014 року 159 800грн., що складає 20 000 доларів США (а.с.6-9).

Із матеріалів справи вбачається, що рішення суду у частині відмови у задоволенні зустрічного позову зовсім не має обґрунтування, при задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив із того, що у звязку з неналежним виконанням ОСОБА_3 своїх зобовязань, відповідач має повернути залишок боргу у розмірі 3 030 607 грн., оскільки 25 жовтня 2013 року відбулась зміна грошової одиниці основного зобовязання з валюти на гривню, а стягуючи проценти у загальній сумі 58673 грн. 48 коп., суд 1 інстанції посилався на ст. 625 ЦК України, але фактично стягував 12% річних за період з 25 жовтня 2013 по 25 квітня 2014 року, а за період з 10 березня 2013 по 25 жовтня 2013 і з 25 квітня 2014 по 22 лютого 2016 року 3% річних.

Однак, із вказаними висновками погодитись неможливо, оскільки суд 1 інстанції не застосував закон, який підлягав застосуванню, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення (п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України).

Вирішуючи спір, апеляційний суд виходить із наступного. Згідно із ст. 204 ЦПК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитись письмовими доказами, засобами аудіо- відеозапису та іншими доказами; рішення суду не може ґрунтуватися на поясненнях свідків.

Статтею 1051 ЦК України встановлено, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

У постанові Верховного суду України по справі №6-116цс14 викладена правова позиція про те, що відповідно до змісту ст. 234 ЦК України фіктивний правочин це правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлені цим правочином. Якщо сторонами вчинено правочин для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, він є не фіктивним, а удаваним (ст. 235 ЦК України). Відповідно до п.24, 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними») для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. За удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК України, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Згідно із ч.3 ст. 10, ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 не посилався на те, що договір позики 9 березня 2012 року та додаткова угода від 25 жовтня 2013 року були укладені під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. А на підтвердження своїх доводів про неотримання коштів ОСОБА_3 належних і допустимих доказів не надав, оскільки його посилання на те, що ОСОБА_2 не надав суду відомостей про джерело отримання валютних коштів не має правового значення для вирішення даного спору. Доводи ОСОБА_3 щодо інших боргових зобовязань між ним та ОСОБА_2 також не мають правового значення, а посилання на те, що додаткова угода вчинена для того, щоб приховати договір позики від 9 березня 2012 року не підтверджено належними і допустимими доказами.

Посилання ОСОБА_3 на протокол допиту ОСОБА_2 у рамках кримінального провадження, - не являється належним і допустимим доказом у розумінні ст. 57, 64 ЦПК України, тим більше, що кримінальне провадження закрито на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України (встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення) (а.с.136).

За змістом частин 1, 2 статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобовязанням її повернення), так і дати її отримання.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Розписка про отримання в борг грошових коштів за своєю суттю є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що підстав для визнання договору позики та додаткової угоди від 25 жовтня 2013 року недійсними не вбачається, тому слід відмовити у задоволенні зустрічного позову.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Частина 2 ст. 1047 ЦК України допускає предявлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

Згідно із ст.1049, 1050 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

За таких обставин та виходячи із того, що позичальник отримав у борг кошти у доларах США, саме в такій валюті і сумі він повинен їх повернути, а посилання відповідача на те, що додатковою угодою від 25 жовтня 2013 року сторони змінили валюту зобовязання, - не заслуговує на увагу, оскільки у тексті зазначеної додаткової угоди дослівно вказано: сторони прийшли до згоди продовжити позичальнику строк повернення коштів по договору позики від 9 березня 2012 року у сумі 3 110 507 грн., що по курсу НБУ складає 389 300 доларів США, а позичальник зобовязується повернути позикодавцю суму позики частинами і сплатити відсотки; строк повернення коштів продовжується за проханням позичальника, проценти 12% річних, нараховуються протягом 183 днів з дня підписання даної угоди, і сплачуються щомісячно, ні пізніше 5 числа (а.с.6).

Згідно із ч.2 ст. 533 ЦК України якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент у іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до п. 12 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 30.03.2012, № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" у разі, якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК України.

За таких обставин, та виходячи із того, що ОСОБА_3 сплачено на погашення суми позики 40 700 доларів США (а.с.12,14), залишилась неповернутою частина позики у сумі 379 300 доларів США, яка і підлягає стягненню.

Правила щодо сплати процентів від суми позики містяться у статті 1048 ЦК України. Так, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Отже, у частині першій статті 1048 ЦК України, що має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором.

Указане правило спрямоване на захист інтересів позикодавця у разі, якщо договором позики розмір процентів не визначений.

Випадки, коли договір позики вважається безоплатним, зазначені в частині другій статті 1048 ЦК України. Визначене вказаною нормою правило про безоплатність договорів позики є імперативним і не може бути змінене за погодженням сторін.

Таким чином, законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Саме така правова позиція визначена у постанові Верховного суду України № 6-36цс14 від 2 липня 2014 року, яка є обовязковою для врахування всіма судами України.

Із матеріалів справи вбачається, що договором позики від 9 березня 2012 року не було передбачено нарахування та одержання позикодавцем процентів від суми позики, тому за весь період користування чужими грошовими коштами відповідач повинен сплатити проценти на рівні облікової ставки Національного банку України.

Сума боргу Період простроченняКількість днів простроченняРозмір облікової ставки НБУСума
42000010.03.2012 - 22.03.2012137.7500 %1156,15
42000023.03.2012 - 09.03.20133527.5000 %30 295,08
38930009.03.2013 - 09.06.2013937.5000 %7 439,37
38930010.06.2013 - 12.08.2013647.0000 %4 778, 26
38930013.08.2013 - 24.12.20131346.5000 %9 289,87
37930025.12.2013 - 14.04.20141116.5000 %7 497,67

379300 15.04.2014 - 16.07.2014 939.5000 %9 181,14
379300 17.07.2014 - 12.11.201411912.5000 %15 457,78
379300 13.11.2014 - 06.02.20158614.0000 %12 511,7
379300 07.02.2015 - 03.03.20152519.5000 %5 065,99
379300 03.03.2015- 05.03.2015230.0000 %623,5

А всього розмір процентів складає: 1156,15 + 30 295,08 + 7 439,37 + 4 778,26 + 9 289,87 + 7 497,67 + 9 181,14 + 15 457,78 = 12 511,7 + 5 268,63 + 623,5 = 103 296.51 долари США.

Із матеріалів справи вбачається, що фактично на погашення відсотків ОСОБА_3 сплачено: 25 жовтня 2013 року 3893 доларів США (а.с.12), 25 листопада 2013 року 3893 доларів США (а.с.13), 25 грудня 2013 року 3893 доларів США (а.с.15), 25 січня 2014 року 3793 доларів США, (а.с.16), 25 лютого 2014 року 3793 доларів США (а.с.17), 27 червня 2014 року 7586 доларів США (а.с.18), 24 липня 2014 року 3793 долари США, 26 вересня 2014 року 4 500 доларів США, 28 серпня 2014 року 4 100 долари США, а всього 39 244 долари США.

Крім того, позивач отримав на свій розрахунковий рахунок 27.06.2013 7200 грн., 25.06.2013 12000 грн., 27.06.2013 7000 грн., 27.06.2014 63450 грн., 25.07.2013 36700 грн., 25.12.2013 15680 грн., 24.04.2013 - 2400 грн., 14 липня 2014 - 3600грн., 12 червня 2014 37 200 (а.с.89, 108), і отримання зазначених сум не заперечував.

Виходячи із того, що відсотки згідно із ст. 1048, 533 ЦК України являються складовою частиною зобовязань, вони повинні сплачуватись позичальником у валюті зобовязання. Тому слід визначити еквівалент коштів, отриманих ОСОБА_2 на погашення відсотків у гривнях, у доларах США. Відповідно: 7200 грн. станом на 27.06.2013 року складає 900, 78 доларів США, 12000 грн. станом на 25.06.2013 року складає 1501, 31 долар США, 7000 грн. станом на 27.06.2013 року складає 875,76 доларів США, 63450 грн. станом на 27.06.2014 року складає 7 938, 20 доларів США, 36700 грн. станом на 25.07.2013 року складає 4 591,52 долари США, 15680 грн. станом на 25.12.2013 року складає 1 961, 72 долари США, 2400 грн. станом на 24.04.2013 року складає 300,26 доларів США, 3600грн. станом на 14 липня 2014 року складають 307, 95 доларів США, 37 200грн. станом на 12 червня 2014 року складають 3 193, 13 доларів США.

Всього позивач отримав на свій розрахунковий рахунок кошти, еквівалентні 21570,87 доларів США, а також отримав 39 244 долари США, що підтверджується письмовими доказами. Отже, борг відповідача за процентами складає: 103 296.51 - 21570,87 - 39 244 = 42 481, 88 доларів США, ця сума процентів і підлягає стягненню з відповідача.

Згідно із ч.2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобовязання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Із додаткової угоди від 25 жовтня 2013 року вбачається, що сторони домовились продовжити позичальнику строк повернення коштів по договору позики від 9 березня 2012 року на 183 дні, тобто до 25 квітня 2014 року, тому розрахунок 3% річних здійснюється, починаючи із 26 квітня 2014 року.

Сума боргу Період простроченняКількість днів простроченняРозмір процентів річнихЗагальна сума процентів
37930026.04.2014 - 05.03.20153143 %9789.06

Таким чином, 3% річних складають 9789.06 доларів США, і ця сума підлягає стягненню з відповідача.

Що стосується позовних вимог у частині стягнення інфляційних втрат, апеляційний суд виходить із того, що Державним комітетом статистики України розраховується індекс інфляції, що визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто зменшення купівельної спроможності гривні. Тому у задоволенні зазначених позовних вимог ОСОБА_2 слід відмовити.

На підставі ч.3 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені і документально підтверджені судові витрати у сумі 3654грн.

Керуючись ст. 307, п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, апеляційний суд,

В И Р І Ш И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 лютого 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити частково. Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 у рахунок повернення боргу за договором позики: 379 000 доларів США сума позики, 42 481,88 доларів США відсотки, 9789,06 доларів США 3% річних, а всього 432 649,34 долари США. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення інфляційних втрат відмовити.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання недійсними правочинів відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 у рахунок повернення судових витрат 3654грн.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Судді: