АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження №22ц/790/4975/16
Справа №640/4505/16-ц Головуючий1 інстанції - Сенаторов В.М.
Категорія: інші Доповідач - Кіпенко І.С.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2016 р. Судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - Кіпенка І.С.,

суддів - Кіся П.В., Кружиліної О.А.,

за участі секретаря - Сементовської О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, представника ОСОБА_3 на ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 21 червня 2016 року по справі за заявою ОСОБА_3, зацікавлена особа - Приватне підприємство «Ріелторська компанія «Слава» про скасування рішення третейського суду,

в с т а н о в и л а:

22 березня 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із заявою про скасування рішення постійно діючого третейського суду при асоціації «Українська правничо-консалтингова спілка» по справі №908-1/15 від 18 листопада 2015 року про задоволення позову Приватного підприємста «Ріелторська компанія «Слава» (далі ПП «Ріелторська компанія «Слава») та стягнення з ОСОБА_3 на користь ПП «Ріелторська компанія «Слава» 30000 грн. штрафу.

В обґрунтування заяви ОСОБА_3 зазначав, що рішення постійно діючого третейського суду при асоціації «Українська правничо-консалтингова спілка» по справі №908-1/15 від 18.11.2015 року було прийняте без повідомлення його про розгляд позову, надіслання позовної заяви та виклику в судове засідання, тобто, третейський суд вирішив питання про його права та обов'язки без його участі у справі. Крім того, заявник зазначав, що він не укладав жодних угод із ПП "Ріелторська компанія "Слава", в тому числі із третейським застереженням. Відносини, що склалися між ним та ПП "Ріелторська компанія "Слава" лежать у сфері захисту прав споживача, а тому, він вважає, що справа не підвідомча третейському суду.

В судовому засіданні суду першої інстанції представник заявника ОСОБА_3 просила їх заяву задовольнити, а вказане рішення третейського суду скасувати з наведених ними підстав.

Представник ПП «Ріелторська компанія «Слава» в судовому засіданні суду першої інстанції проти скасування рішення третейського суду заперечував.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 21 червня 2016 року в задоволенні заяви ОСОБА_3 про скасування рішення третейського суду - відмовлено.

Не погодившись з вказаною ухвалою представник заявника ОСОБА_3 оскаржила її в апеляційному порядку.

Посилаючись на незаконність та необґрунтованість вказаної ухвали, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить оскаржувану ухвалу скасувати та постановити нову ухвалу про задоволення заяви ОСОБА_3 та скасувати рішення третейського суду.

Обґрунтовуючи свою апеляційну скаргу представник заявника ОСОБА_3 вказує, що є споживачем послуг, які відповідно до договору йому надає ПП «Ріелторська компанія «Слава» та на вказані відносини поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів». А тому, для скасування рішення третейського суду були всі законні підстави, оскільки, відповідно до п.14 ч.1 ст.6 Закону України «Про третейські суди», на розгляд третейського суду заборонено передавати справи у спорах про захист прав споживачів.

Перевіряючи законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції відповідно до вимог ст.303 ЦПК України, в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.312 ЦПК України розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив із відсутності передбачених ст.389-5 ЦПК України підстав для скасування рішення третейського суду.

Судова колегія з вказаними висновками суду погоджується з наступних підстав.

Одним зі способів реалізації права кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права та свободи від порушень і протиправних посягань у сфері цивільних і господарських правовідносин є звернення до третейського суду.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про третейські суди» та ст.17 ЦПК України сторони мають право передати спір на розгляд третейського суду, крім випадків, встановлених законом.

Реалізація цього права сторонами можлива у випадку укладення між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам Закону України «Про третейські суди».

Відповідно до ст.12 цього Закону третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди.

Як встановлено судовим розглядом та підтверджується матеріалами справи, що між ПП «Ріелторська компанія «Слава» та ОСОБА_3 було укладено договір на надання послуг про продаж нерухомого майна №000030 від 08 серпня 2014 року, за яким позивач мав виключне право на надання комплексу інформаційно-консалтингових послуг з відчуження нерухомого майна відповідача.

Пункт 3.9 вказаного договору містить в собі домовленість сторін щодо передачі будь-якого спору на розгляд постійно діючому Третейському суду при асоціації «Українська правничо-консалтингова спілка».

Рішенням постійно діючого Третейського суду при асоціації «Українська правничо-консалтингова спілка» від 18 листопада 2015 року позов ПП «Ріелторська компанія «Слава» задоволено та стягнено з ОСОБА_3 на користь ПП «Ріелторська компанія «Слава» 30000 грн. штрафу.

Відповідно до ч.1, 2 ст.389-5 Цивільного процесуального кодексу України, рішення третейського суду може бути оскаржене та скасоване лише з таких підстав: 1) справа, по якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону; 2) рішення третейського суду прийнято у спорі, не передбаченому третейською угодою, або цим рішенням вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди. Якщо рішенням третейського суду вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди, то скасовано може бути лише ту частину рішення, що стосується питань, які виходять за межі третейської угоди; 3) третейську угоду визнано недійсною компетентним судом; 4) склад третейського суду, яким прийнято рішення, не відповідав вимогам статей 16-19 цього Закону; 5) третейський суд вирішив питання про права і обов'язки осіб, які не брали участь у справі.

Підвідомчість справ третейським судам визначено ст.6 Закону України «Про третейські суди». Згідно з п.16 ч.1 вказаної норми третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Виходячи з положень Закону України «Про захист прав споживачів» та роз'яснень, викладених в абз.3 п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 12 квітня 1996 року «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», споживачем, права якого захищаються на підставі Закону, є лише громадянин (фізична особа), котрий придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити товари (роботі, послуги) для власних побутових потреб, а не виконавець, який виконує роботи або надає послуги, а тому, звернення ріелторської компанії з позовом до споживача її послуги про стягнення штрафу в зв'язку з порушення останнім умов укладеного договору за своєю правовою природою не є захистом прав споживача.

Отже, встановивши, що спір між ПП «Ріелторська компанія «Слава» та ОСОБА_3 з приводу якого третейським судом було ухвалено рішення, що оскаржується, не стосується захисту прав останнього, як споживача послуг, оскільки його предметом є стягнення зі ОСОБА_3 штрафу передбаченого договором про на надання послуг з продажу нерухомого майна, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що третейський суд не вийшов за межі своєї компетенції та розглянув спір у рамках третейської угоди.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на правові позиці викладені в постанові Верховного суду України від 02 вересня 2015 року по справі №6-856цс15, постанові від 20 травня 2016 року по справі №6-64цс15 та постанові від 03 лютого 2016 року по справі №6-230цс15.

Однак, вказані правові позиції Верховного суду України стосуються заборони розгляду третейськими судами спорів між кредитодавцем та позичальником (споживачем), які виникають як під час укладення, так і виконання саме договору про надання споживчого кредиту.

Саме на вказані правовідносини поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів» незалежно від предмета й підстав позову та незважаючи на те, хто звертається з позовом до суду - банк або інша фінансова установа чи споживач.

Судова колегія вважає, що ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням вимог матеріального і процесуального права, є законною та обґрунтованою, а доводи викладені в апеляційній скарзі були предметом судової перевірки та не дістали об'єктивного підтвердження.

Керуючись ст.ст.303, 304, п.1 ч.2 ст.307, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, представника ОСОБА_3 - відхилити.

Ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 21 червня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: І.С. Кіпенко

Судді: П.В. Кісь

О.А. Кружиліна