Номер провадження: 22-ц/785/7824/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.11.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гайворонського С.П.,

ОСОБА_2,

за участю секретаря Цихиселі Л.Р.,

представників: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Церковного управління (Єпископату) Німецької Євангелічно - лютеранської Церкви України на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 серпня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до Релігійної організації Церковне управління (Єпископат) Німецької Євангелічно - лютеранської Церкви України про визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,

встановила:

Позивач ОСОБА_5 звернулася до суду із зазначеним позовом, який в подальшому уточнювала та просила визнати незаконним наказ № 27 від 26.06.2015 року про її звільнення з посади завгоспу Німецької Євангелічно-лютеранської Церкви України (далі НЄЛЦУ) в селі Петродолинське, поновити її на вказаній посаді та стягнути з Церковного Управління (Єпископату) НЄЛЦУ середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 25880,40 грн., а також допустити негайне виконання рішення в частині стягнення заробітної плати на користь ОСОБА_5 в межах сум виплат за один місяць, визначеної без відрахувань прибуткового податку та інших обовязкових платежів в розмірі 1990,80 грн.

Свої позовні вимоги ОСОБА_5 обґрунтовувала тим, що вона працювала в НЄЛЦУ в селі Петродолинське з 01 червня 2010 року на посаді завгоспу.

01.07.2015 року вона отримала наказ № 27 від 26.06.2015 року, в якому зазначено, що її звільнено з посади завгоспа НЄЛЦУ в селі Петродолинське відповідно до ст.40 КЗпП України, однак в наказі не зазначено, за яким саме пунктом ст.40 КЗпП України звільняється ОСОБА_6

Крім того, на переконання сторони позивача, ОСОБА_5 у разі звільнення її за скороченням штату, повинна була отримати персонально попередження про звільнення, проте такого попередження вона не отримувала.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила суд їх задовольнити.

Представник відповідача позовні вимоги не визнав, посилаючись на їх необґрунтованість.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18 серпня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_5 були задоволені.

В апеляційній скарзі Церковне управління (Єпископат) НЄЛЦУ ставить питання про скасування даного судового рішення, із ухваленням нового про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що звільнення позивачки ОСОБА_5 відбулось з порушенням трудового законодавства.

Однак, з такими висновками суду погодитись не можна, з огляду на наступні обставини.

Так, визнаючи незаконним звільнення позивача, суд в оскаржуваному рішенні послався на Методичні рекомендації «Оформлення наказів відповідно до вимог типової інструкції з діловодства», затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2011 року за № 1242, та які були порушені відповідачем, оскільки останній не зазначив у наказі про звільнення розміри посадового окладу відповідно до штатного розпису, надбавок та доплат, що отримувала ОСОБА_7

Проте, суд не звернув уваги на те, що постановою Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2011 року за № 1242 було затверджено Типову інструкцію з діловодства у центральних органах виконавчої влади, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, у місцевих органах виконавчої влади, до яких відповідач - Церковне управління (Єпископат) НЄЛЦУ не належить.

Іншим порушенням норм трудового права суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні зазначив те, що позивачка ОСОБА_5, відповідно до змісту оспорюваного наказу, звільнено на підставі статті 40 КЗпП України, проте в наказі не зазначено відповідно до якої частини та пункту цієї статті звільнено позивачку, що позбавляє суд можливості встановити, за якою правовою підставою її звільнено.

Однак, із матеріалів справи, наказу про звільнення та позовної заяви ОСОБА_5 чітко вбачається, що її було звільнено саме за п. 1 ст. 40 КЗпП України, тобто у звязку зі змінами в організації виробництва і праці, а не вказання пункту ст. 40 КЗпП України в наказі є помилкою, яка жодним чином не вплинула на права та обовязки сторін і не завдала перешкод позивачці предявити даний позов та розглянути судом спір щодо правовідносин, які виникли між сторонами, саме з приводу звільнення позивачки за п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Тобто, колегія суддів дійшла висновку, що зазначена помилка є формальною і не є підставою для визнання наказу про звільнення позивачки незаконним.

Суд в оскаржуваному рішенні також вказав, що стороною відповідача суду не представлено статуту НЄЛЦУ чи будь-якого іншого правовстановлюючого документу, який би підтверджував повноваження засідання синодального комітету та дотримання правил про скорочення штату у підпорядкованій філії відповідача.

Зазначене суд вказав, виходячи з того, що відповідач як на належну підставу для звільнення позивачки посилався на протокол засідання синодального комітету НЄЛЦУ № 8 від 25 квітня 2015 року, відповідно до змісту якого, зокрема, пункту другого, виключено зі штатного розпису посаду завгоспа НЄЛЦУ у селі Петродолинське Овідіопольського району Одеської області.

Однак, судом не було враховано, що відповідачем у справі є саме Церковне Управління (Єпископат) НЄЛЦУ, яке приймало на роботу позивачку та яке наділено повноваженнями на її звільнення, в свою чергу релігійна громада с. Петродолинське не є «філією» відповідача. Зазначене Церковне Управління (Єпископат) НЄЛЦУ не приймало жодних рішень про скорочення штату у Німецькій Євангелічно-лютеранській релігійній громаді с. Петродолинське.

Зазначене рішення приймало Церковне керівництво (Синодальний Комітет) Церковного Управління (Єпископату) НЄЛЦУ, про що мається відповідний протокол засідання № 8 від 25.04.2015 року (а.с.83-86).

Однак, вказане рішення позивачкою ОСОБА_5 в судовому порядку не оскаржено, незважаючи на те, що воно є обовязковим для виконання і саме в ньому зазначено про скорочення посади завгоспа НЄЛЦУ в с. Петродолинське Овідіопольського району Одеської області, яку займала позивач ОСОБА_5

Що стосується оскаржуваного рішення суду щодо незаконності звільнення позивачки у звязку із скороченням штату працівників, колегія суддів зазначає наступне.

Так, п.1 ст.40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Статтею 42 КЗпП України передбачено, що при скороченні чисельності штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам із більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Згідно зі ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Чинне трудове законодавство не встановлює обмежень щодо строків, заходів, способів, доцільності проведення тих чи інших змін в організації виробництва та праці. Вирішення зазначених питань відноситься до виключної компетенції власника або уповноваженого ним органу, та проводиться ним на його власний розсуд. Субєкт господарювання самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Як вбачається з матеріалів справи, питання перегляду штатного розпису Церковного Управління (Єпископату) НЄЛЦУ, з огляду на фінансовий стан Церкви, обговорювалось її керівництвом та працівниками неодноразово, питання перегляду штатного розпису було включено до порядку денного засідання Церковного Керівництва Церковного Управління (Єпископату) НЄЛЦУ, призначеного на 25.04.2015 року. Зазначені обставини були повязані з тим, що громада НЄЛЦУ неодноразово висловлювала обурення тим, що з усіх громад НЄЛЦУ лише релігійна громада с. Петродолинське має власного завгоспа, який, до того ж, не завантажений роботою.

З цих підстав, рішенням Церковного Керівництва Церковного Управління (Єпископату) НЄЛЦУ № 8 від 25.04.2015 року, у звязку з реорганізацією структурних підрозділів та оптимізацією діяльності відбулося скорочення штату працівників та було скорочено посаду завгоспа НЄЛЦУ в с. Петродолинське.

При цьому, позивач ОСОБА_5 дізналася про зазначене рішення Церковного Керівництва Церковного Управління (Єпископату) НЄЛЦУ в день його прийняття.

Крім того, зміст рішення Церковного Керівництва Церковного Управління (Єпископату) НЄЛЦУ № 8 від 25.04.2015 офіційно був доведений до відома позивачки 26.04.2015 року, що підтверджується актом ознайомлення з рішенням керівництва церкви від 26.04.2015 року вих. № 120/1. Так, із вказаного акту вбачається, що 26.04.2015 року позивачку ознайомили з рішенням та персональним попередженням про майбутнє звільнення у зв'язку зі скороченням посади, прочитавши їх зміст вголос, однак остання від підпису про ознайомлення відмовилася (а.с.61).

У звязку з цим, на адресу позивачки ОСОБА_5 була направлена поштова кореспонденція, в якій зазначалось вищевказане рішення та попередження ОСОБА_5 про її майбутнє звільнення через два місяці.

Однак, позивачка ОСОБА_5 відмовилась від отримання вказаної поштової кореспонденції, не дивлячись на те, що вона надійшла на її адресу саме від канцелярії Церковного управління (Єпископату) НЄЛЦУ (а.с.57-62).

Зазначені обставини в своїй сукупності свідчать про те, що позивач ОСОБА_5 достовірно знала про своє звільнення через 2 місяці, однак ухилялась від підпису, про що свідчить вищезазначений акт, а також її відмова від отримання поштової кореспонденції.

Та обставина, що акт був складений у неділю, не свідчить про його недійсність, оскільки в даному випадку мова йде про правовідносини, які виникли в релігійній організації з приводу виконання трудових обовязків одним із його співробітників. Та обставина, що неділя в релігійній організації є робочим днем, є загальновідомим фактом і не підлягає додатковому доказуванню.

Що стосується посилання позивача ОСОБА_5 на те, що акт складений на компютері, а тому є недійсним, оскільки складався в м. Одесі, а не в с. Петродолинське, то вони є надуманими і такими, що не підтверджені письмовими доказами у справі.

Так, представник Церковного Управління (Єпископату) НЄЛЦУ в суді апеляційної інстанції пояснив, що в НЄЛЦУ с. Петродолинське мається компютер, на якому 26.04.2015 року і було складено акт, який підписали особи, зазначені в акті і які особисто були присутні в НЄЛЦУ с. Петродолинське, оскільки саме там вирішувалось питання про майбутнє скорочення штату працівників.

Зазначені доводи представника відповідача позивачем не спростовані, а припущення позивачки ОСОБА_5 з цього приводу не можуть слугувати доказом у справі, як то передбачено ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

Що стосується доводів позивачки ОСОБА_5, викладених нею в запереченнях на апеляційну скаргу (а.с. 165-168) стосовно того, що ОСОБА_8 Церковного управління (Єпископату) НЄЛЦУ К. Бурлов-Васильєв не мав права підписувати та направляти їй письмове персональне попередження про звільнення ОСОБА_5, то вони є необгрунтованими, оскільки діючим трудовим законодавством України не регламентовано, яка особа має право на підпис та відправлення персонального попередження про майбутнє звільнення працівника (а.с.60).

Зазначених обставин судом першої інстанції не було враховано, як не було враховано і того, що у відповідності до штатних розписів, які існували в Церковному Управлінні (Єпископаті) НЄЛЦУ до 26.04.2015 року та після, дійсно вбачається скорочення штатної одиниці посади завгоспу НЄЛЦУ в селі Петродолинське (а.с.190-192).

Так, суд в оскаржуваному рішенні помилково зазначив, що після скорочення штатної одиниці в штатному розписі залишилась посада завгоспа НЄЛЦУ. Однак судом не було враховано, що ця посада існувала і раніше і цю посаду займав працівник, який працює в м. Одесі на посаді завгоспа НЄЛЦУ. Скорочена була інша посада посада завгоспа НЄЛСУ в с. Петродолинське, а посада завгоспа НЄЛЦУ залишилась, про що свідчать вищевказані штатні розписи.

Крім викладеного колегія суддів також зазначає, що відповідач був позбавлений можливості перевести ОСОБА_5 з її згоди на іншу роботу, оскільки у відповідача не було вільних вакансій, які могли бути запропоновані позивачці.

Крім того, позивач ОСОБА_5 не надала суду належних та допустимих доказів того, що вона мала переважне право на залишення на роботі, як то передбачено ч. 1 ст. 42 КЗпП України, а також доказів того, що вона належить до категорій осіб, які користуються переважним правом, передбаченим ч. 2 статті 43 КЗпП України.

Доводи представника відповідача про те, що такого права позивач ОСОБА_5 не мала, матеріалами справи не спростовані.

Послання позивачки на те, що її чоловіка також було звільнено з НЄЛЦУ зазначених висновків колегії суддів не спростовують.

Колегією суддів також встановлено, що в Церковному Управлінні (Єпископаті) НЄЛЦУ відсутній профспілковий комітет.

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам законодавства не відповідає, доводи апеляційної скарги його повністю спростовують, оскільки звільнення позивачки ОСОБА_5 з посади завгоспу НЄЛЦУ в с. Петродолинське Овідіопольського району Одеської області було здійснено відповідачем у відповідності до діючого трудового законодавства України.

У звязку з цим рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову позивачці ОСОБА_5 у задоволенні позовних вимог.

Таким чином, враховуючи, що в позові ОСОБА_5 про визнання незаконним її звільнення і поновлення її на роботі, слід відмовити, не підлягають задоволенню також її позовні вимоги і про виплату їй середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки ці вимоги є похідними від вищезазначених.

Також безпідставними є доводи позивачки ОСОБА_5 про те, що відповідач не звертався ні до міського, ні до обласного центру зайнятості для надання відомостей про звільнення ОСОБА_5 з посади за п.1 ст.40 КЗпП України, хоча це є обовязком відповідача.

Такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з того, що згідно п.4 ч.3 ст. 50 Закону України «Про зайнятість населення» від 05.07.2012 року № 5067-VІ роботодавці зобовязані в повному обсязі повідомляти територіальні органи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, інформацію про заплановане масове вивільнення працівників у звязку із змінами в організації виробництва і праці.

Зазначене також підтверджується листом в.о. директора Одеського міського центру зайнятості № 1643/13/06 від 17.06.2016 року (а.с.94).

Однак, у звязку з тим, що Церковне управління (Єпископат) НЄЛЦУ не планувало масового звільнення працівників, а лише вирішило питання щодо скорочення однієї посади завгоспу НЄЛЦУ в с. Петродолинське, то зазначена норма права не розповсюджується на виниклі правовідносини. Зазначене свідчить про те, що Церковне управління (Єпископат) НЄЛЦУ не було зобовязано повідомляти центру зайнятості про майбутнє скорочення позивача ОСОБА_5

Що стосується розподілення між сторонами судових витрат, то колегія суддів зазначає наступне.

Так, в суді апеляційної інстанції представник позивача ОСОБА_5 заявила клопотання про те, що апелянтом не в повному обсязі сплачено судовий збір, у звязку з чим розгляд справи слід відкласти та зобовязати апелянта оплатити судовий збір у сумі 303,16 грн.

Однак, колегією суддів у задоволенні вказаного клопотання було відмовлено, у звязку з його безпідставністю.

При цьому колегія суддів виходила із наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, позов був предявлений ОСОБА_5 03.08.2015 року, тобто до введення в дію змін до Закону України «Про судовий збір» - 01.09.2015 року, у звязку з чим позивач мав сплатити до суду за кожну із позовних вимог по 243,60 грн., а сього 730,80 грн., однак в силу п.1 ч.1 ст.5 ст. Закону України позивач ОСОБА_5 звільнена від сплати судового збору.

У звязку з цим, та у відповідності до п.6 ч.1 ст.4 Закону України «Про судовий збір», в редакції, яка була чинною на час подання апеляційної скарги, апелянт - Церковне управління (Єпископат) НЄЛЦУ за подання апеляційної скарги мав сплатити судовий збір у розмірі 110% ставки, яка підлягала сплаті при поданні позовної заяви, тобто у сумі 803,88 грн.

Оскільки, як вбачається з матеріалів справи, апелянтом за подання апеляційної скарги сплачена значно більша сума, ніж та, яку вони були зобовязані сплатити, а саме 1515,8 грн., то апелянт не повинен додатково сплачувати судовий збір.

Крім того, враховуючи, що апеляційна скарга Церковного управління (Єпископату) НЄЛЦУ повністю задоволена, сплачений нею судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 803,88 грн. може бути за його заявою компенсований за рахунок держави, в порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України, як то передбачено ст. 88 ЦПК України, а надлишково сплачений судовий збір у сумі 711,92 грн. повернутий апелянту за його заявою.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.2, ч.1, ст.307, п.4 ч.1 ст.309, ст.ст. 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу Церковного управління (Єпископату) Німецької Євангелічно - лютеранської Церкви України задовольнити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 серпня 2016 року скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до Релігійної організації Церковне управління (Єпископат) Німецької Євангелічно - лютеранської Церкви України про визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції України.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

ОСОБА_9

ОСОБА_2