АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1725/16Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 19 Кіхтенко Н. І.
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоБородійчука В. Г.
суддівПодороги В. М., Демченка В. А.
при секретаріКолеснику Я. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 на рішення Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 08 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_6 про стягнення інфляційних витрат та 3 % річних за порушення (прострочення) виконання грошового зобов'язання.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши сторони, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

29 березня 2016 року ОСОБА_8 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_6 про стягнення інфляційних витрат та 3 % річних за порушення (прострочення) виконання грошового зобов'язання.

В обгрунтування позовних вимог ОСОБА_8 вказувала, що 07 травня 2009 року між нею (позивачем) і відповідачем було укладено попередній договір, посвідчений нотаріально, відповідно до умов якого відповідач зобов'язалася продати, а позивач купити земельну ділянку площею 0.0692 га по АДРЕСА_1 та будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_2 з укладенням основного договору не пізніше 30 квітня 2010 року, за ціною, вираженою у грошовій одиниці України - гривні, що буде еквівалентом 169 000 доларів США за курсом, що буде на день укладення основного договору. При підписанні попереднього договору та у послідуючому позивачем було передано відповідачу аванс на загальну суму 307 395 грн., які були стягнуті в судовому порядку 30 травня 2013 року, у зв'язку з порушенням відповідачем умов договору.

Оскільки вказану суму відповідач не повернула до даного часу, тому позивач і просить стягнути вказані 3% річних від вказаної суми та індекс інфляції за час прострочення повернення вказаної суми авансу на користь позивача, у загальній сумі 214 713, 27 грн..

Рішенням Корсунь-Шевченківського районного суду черкаської області від 08 червня 2016 року позов ОСОБА_8 задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 станом на 23 березня 2016 року 25 972 грн. 77 коп. - 3 % річних від простроченої невиплаченої суми та 188 740 грн. 50 коп. інфляційні втрати за час прострочення повернення авансу в сумі 307 395 грн., який було стягнуто в судовому порядку рішенням апеляційного суду м. Київ від 30 травня 2013 року у справі № 22-ц/796/4696/2013 у зв'язку з порушенням відповідачем умов попереднього договору від 07 травня 2009 року (з урахуванням змін до нього).

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 2 147,14 грн. судових витрат у справі (сплачений судовий збір).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_6 - ОСОБА_7 просить скасувати рішення Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 08 червня 2016 року як незаконне та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до відхилення з слідуючих підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ст. 213 ЦПК України вказує, що рішення суду повинно бути законним та обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Статтею 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед значення. Суд оцінює належність, допустимість достовірності кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Судом встановлено, що між сторонами по справі було укладено попередній договір (а.с. 7-9), посвідчений нотаріально, відповідно до умов якого відповідач зобов'язалася продати, а позивач купити земельну ділянку площею 0,0692 га по АДРЕСА_3 та будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_3 з укладенням основного договору не пізніше 30 квітня 2010 року, за ціною, вираженою у грошовій одиниці України - гривні, що буде еквівалентом 169 000 доларів США за курсом, що буде на день укладення основного договору. При підписанні попереднього договору та у послідуючому, позивачем було передано відповідачу аванс на загальну суму 307 395 грн., що станом на 02 липня 2009 року по курсу НБУ становило 40 000 доларів США.

Вказана сума коштів була стягнута з відповідача в судовому порядку 30 травня 2013 року в зв'язку з порушенням відповідачем умов договору, зокрема, щодо повернення суми авансу у разі не укладення основного договору, рішенням апеляційного суду м. Києва, яке є чинним (а.с. 17-20).

Отже, судом першої інстанції було правильно встановлено, що по рішенню апеляційного суду м. Києва від 30 травня 2013 року у відповідача виник обов'язок сплатити на користь позивача суму авансу у розмірі 307 395 грн. і відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України дані обставини встановлені судом і не підлягають повторному доказуванню. Тобто, таке зобов'язання зводиться до сплати грошей, відтак, є грошовим зобов'язанням.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог (а.с. 44-46), суд першої інстанції мотивував свої висновки тим, що умова попереднього договору про необхідність повернення авансу в разі не укладення основного договору є грошовим зобов'язанням і, у разі невиконання якого застосовується положення ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки договором є домовленість двох або більше сторін, яка спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань передбачені, зокрема, приписами ст. 625 ЦК України.

Вважаючи, що позивачем надано обгрунтовані докази своїх позовних вимог судом стягнуто інфляційні втрати та 3 % річних за порушення (прострочення) відповідачем виконання грошового зобов'язання.

В апеляційній скарзі (а.с. 70-76) представник ОСОБА_6 - ОСОБА_7 вказує на незаконність рішення районного суду з тих підстав, що судом першої інстанції не звернуто уваги на ту обставину, що укладення попереднього договору в даному випадку не створює для сторін будь-яких грошових зобов'язань, оскільки сплачені в рахунок виконання такого договору платежі визнаються авансовими й повертаються в тому розмірі, в якому вони передавалися, тому до спірних правовідносин приписи ч. 2 ст. 625 ЦК України не застосовуються. Так як, рішенням апеляційного суду м. Києва від 30 травня 2013 року суму авансу з відповідача ОСОБА_6 стягнуто на підставі ч. 3 ст. 635 ЦК України та прийнято відмову позивача від позовних вимог в частині стягнення коштів з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення повернення авансу та 3 % річних, тому в задоволенні позову необхідно відмовити, оскільки судом прийнята відмова від позову і провадження по справі в цій частині закрито.

Перевіряючи обгрунтованість доводів апеляційної скарги, законність та вмотивованість судового рішення районного суду, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції є правильним, відповідає вимогам чинного законодавства, а доводи апеляційної скарги спростовуються встановленими обставинами справи та наявними матеріалами справи і не дають підстав для зміни чи скасування рішення суду.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майна, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

Так, у ч. 5 ст. 11 ЦК України визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникнути з рішення суду.

Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індеску інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже положення зазначеної норми права передбачають, що зобов'язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

З огляду на вищезазначене, суд першої інстанції встановивши, що з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 рішенням суду від 30 травня 2013 року стягнуто суму авансу в розмірі 307 395 грн. і таке зобов'язання зводиться до сплати грошей, отже є грошовим зобов'язанням, дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності між сторонами грошових зобов'язань, які відповідач по справі належним чином не виконує, що дає підстави для стягнення на користь позивачки інфляційних витрат за весь час прострочення та 3 % річних від простроченої суми, які входять до складу грошового зобов'язання, оскільки боржник зобов'язаний відшкодувати інфляційні витрати від знецінення неповернутих коштів за час виконання рішення суду про стягнення суми.

Як встановлено в судовому засіданні, позивач просить стягнути із відповідача 3 % річних від простроченої несплаченої суми і така сума становить 25 972 грн. 77 коп. та 188 740 грн. 50 коп. інфляційних втрат за час прострочення повернення присудженої до стягнення суми авансу 307 395 грн. Розрахунок 3 % та індекс інфляції здійснено з 30 травня 2013 року ( з дня набрання законної сили судового рішення) по 23 березня 2016 року - дату подання позову. Дані розрахунки були перевірені судом першої та апеляційної інстанції і є правильними.

Посилання представника апелянта на ту обставину, що позивач відмовилась від даних позовних вимог і в цій частині рішенням апеляційного суду м. Києва провадження закрите не можуть бути визнані судом обгрунтованими, оскільки позивач звернулась до суду з позовом про сплату вказаних сум, нарахованих з 30 травня 2013 року (дня набрання законної сили вказаним судовим рішенням про стягнення авансу) по 23 березня 2016 року (дату подання даного позову). Позивачка відмовлялась від стягнення відповідних сум, нарахованих станом на 04 жовтня 2012 року, тобто дату подання позову до Солом'янського районного суду м. Києва. Таким чином, районним судом правильно було встановлено, що в даному випадку ОСОБА_8 звернулась до суду з позовом про інший предмет позову, з інших підстав. При цьому індекс інфляції, 3 % річних від простроченої суми підлягають сплаті до моменту фактичного повернення боргу.

Районним судом правильно було враховано, що рішення апеляційного суду м. Києва ухвалено 30 травня 2013 року і норма ч. 1 ст. 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, відтак обов'язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача. Позивач, звертаючись із вказаними позовними вимогами не пропустив строк звернення з ними до суду за захистом своїх прав, оскільки строк, як часова категорія, характеризується не тільки початком, а й кінцевим моментом. Суд першої інстанції правильно визначився із вказаними правовідносинами та правомірно не відмовив позивачу в задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності.

Оскільки, вимога про повернення коштів відповідачем виконана не була, заборгованість по сплаті коштів не погашена, тому на думку колегії суддів, суд першої інстанції правильно застосував норми діючого законодавства та задовольнив позовні вимоги шляхом стягнення суми інфляційних витрат та 3 % річних за порушення (прострочення) виконання грошового зобов'язання.

Такі висновки районного суду узгоджуються з позицією ВСУ, висловлену ним під час розгляду справ та винесенню постанов № 6-90ц13 від 18.09.13 року та 5-86кз16 від 30.03.16 року.

Вірним є також висновок суду в частині відшкодування судових витрат по сплаті судового збору, пов'язаних з поданням позовної заяви, оскільки позов було задоволено, а згідно зі змістом ч.ч. 1, 5 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув позовні вимоги належним чином, всім дослідженим доказам дана належна правова оцінка і підстав для скасування рішення суду з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 відхилити.

Рішення Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 08 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_6 про стягнення інфляційних витрат та 3 % річних за порушення (прострочення) виконання грошового зобов'язання в частині стягнення інфляційних витрат за порушення (прострочення) виконання грошового зобов'язання залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий :

Судді :