Справа № 301/2043/16-ц
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
"22" листопада 2016 р. м. Іршава
Іршавський районний суд Закарпатської області в особі головуючої Пітерських М. О., при секретарі Халак Л.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Іршава цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш авто» про захист прав споживача, визнання недійсним договору фінансового лізингу №001758 від 19 лютого 2016 року та стягнення коштів,
Позовні вимоги мотивовано тим, що 19.02.2016 року між сторонами було укладено договір фінансового лізингу №001758 з додатками (далі - Договір), у відповідності до п.1.1. якого предметом лізингу є легковий автомобіль марки «Great Wall C 30 New».
Вважає, що під час укладення вказаного договору було порушено його права як споживача, тому такий має бути визнаний недійсним, а сплачені позивачем кошти повинні бути повернуті у повному обсязі з наступних підстав. Так, у договорі обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обовязків, передбачених договором, звужені обовязки лізингодавця, передбачені Законом України «Про фінансовий лізинг» та Цивільним кодексом України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обовязків щодо передачі предмета лізингу та його якості, одночасно розширені права лізингодавця всупереч вимогам чинного законодавства щодо порядку розірвання договору, повернення коштів, відповідальності сторін та порядку повернення предмету лізингу.
Пунктом 3.2.6 ст.3 Договору передбачено право лізингодавця розривати договір в односторонньому порядку, проте таке право на розірвання договору не передбачено для лізингооодержувача. Згідно п.10.15 Договору, у разі відмови лізингооджержувача від підписання додаткової угоди про коригування розміру платежів та вартості предмета лізингу, лізингодавець вправі в односторонньому порядку розірвати договір, після чого лізингоодержувач зобовязаний повернути лізингодавцю предмет лізингу протягом 5 календарних днів з моменту отримання від лізингодавця письмової пропозиції про зміну розмірів лізингових платежів. Нечітке визначення підстав зміни вартості платежів, розміру предмету лізингу, порядку перерахунку з одночасним правом змінювати в односторонньому порядку ці умови надають лише одному учаснику відносин право на збільшення платежів та вартості у формально правильній поведінці і призводить до позбавлення іншого учасника правовідносин можливості будь-яким чином впливати на зміну істотної умови договору, якою є розмір лізингових платежів. Крім цього, виконання зобовязань забезпечено лише відповідальністю лізингоодержувача, зокрема, передбачено сплату останнім штрафів та пені, при цьому адекватного захисту прав лізингоодержувача від неналежного виконання договірних зобовязань лізингодавцем умовами договору не передбачено, що свідчить про очевидний дисбаланс між правами та обовязками сторін.
Під час укладення договору відповідач застосував нечесну підприємницьку діяльність, оскільки позбавив позивача достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення. Також до договору не додано графіку сплати лізингових платежів (Додаток 3), сторонами не було погоджено та підписано у момент укладення договору графік покриття витрат та виплати лізингових платежів, що вказує на невизначеність загального обсягу фінансування і є істотним порушенням принципу добросовісності та розумності. Крім того, вартість предмету лізингу сторонами погоджена лише на момент укладення договору, а сам предмет фінансового лізингу належними чином не визначений. Разом з тим, всупереч вимогам Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» у відповідача відсутня ліцензія для надання фінансового лізингу як послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, а при укладенні договору не дотримано вимоги щодо його нотаріального посвідчення.
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не зявився, про день, час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, подав заяву, згідно якої позов підтримав, просив його задовольнити, справу розглянути в його відсутність (а.с. 30, 33, 36).
Представник відповідача, будучи належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання повторно не зявився, причини неявки суду не повідомив, заяв про розгляд справи за його відсутності до суду не подав (а.с. 29, 35).
Дослідивши матеріали справи, з'ясувавши повно і всебічно обставини справи, на які сторона посилалася як на підставу своїх вимог, оцінивши докази на ствердження цих обставин в їх сукупності, суд вважає позовні вимоги задовольнити, виходячи з наступного.
Відповідно до ст.6 ч.2 ст. 11 ЗУ «Про фінансовий лізинг», істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди; лізингоодержувач має право: обирати предмет лізингу та продавця або встановити специфікацію предмета лізингу і доручити вибір лізингодавцю; відмовитися від прийняття предмета лізингу, який не відповідає його призначенню та/або умовам договору, специфікаціям; вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках; вимагати від лізингодавця відшкодування збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням умов договору лізингу.
Зазначені права лізингоодержувача не знайшли свого відображення у змісті оспорюваного договору.
З матеріалів справи вбачається, що 19.02.2016 року між позивачем ОСОБА_1 та ТОВ «Лізиногова компанія «Ваш авто» було укладено договір фінансового лізингу №001758, згідно умов якого відповідач зобовязувався придбати у власність (отримати право власності на предмет лізингу), а саме автомобіль марки «Great Wall C 30 New», та передати предмет лізингу у користування ОСОБА_1 на термін та на умовах, передбачених договором. Договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та діє протягом 78 календарних місяців, але у будь-якому випадку до повного виконання зобовязань за даним договором (а.с. 12).
Згідно п.п. 3.3.1.-3.3.3. Договору, ОСОБА_1 зобовязувався до отримання предмету лізингу, на умовах та у порядку передбачених договором, сплатити передбачені даним договором платежі; прийняти і належним чином використовувати предмет лізингу за його призначенням; у встановлений термін і у повному обсязі сплачувати лізингові та інші платежі відповідно до умов даного договору (а.с. 13).
Пунктом 4.1. Договору передбачено, що предмет лізингу передається у користування лізингоодержувачу не пізніше 120 робочих днів з дати отримання на поточний рахунок лізингодавця адміністративного платежу, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу, у разі наявності; оплатити різниці до вже сплаченого авансового платежу, на умовах, викладених у п.9.4. ст.9 даного договору; у разі затримки строку сплати авансового платежу (не враховуючи право лізингоодержувача виплачувати авансовий платіж протягом 12 місяців), строк поставки предмета лізингу може бути відповідно змінено (а.с.13 на звороті).
Зазначенням у договорі про обовязок лізингоодержувача сплати до моменту передачі предмета лізингу різниці до вже сплаченого авансового платежу, передбачається імовірне подорожчання предмета лізингу. Однак, в договорі не передбачено дій лізингодавця стосовно повернення частини сплаченого авансового платежу лізингоодержувачу як надмірно сплаченої суми у випадку придбання транспортного засобу за нижчою ціною.
Так, у статті 11 Договору викладені умови переходу від лізингодавця до лізингоодержувача права власності на предмет лізингу (викуп предмета лізингу), згідно яких неналежне виконання лізингоодержувачем обовязків зі сплати всіх лізингових платежів, передбачених договором лізингу, означає реалізацію ним права на викуп отриманого у лізинг майна.
Таким чином, на правовідносини, що складаються між сторонами договору фінансового лізингу поширюються, зокрема і елементи договорів оренди та купівлі-продажу.
З огляду на юридичну природу договору фінансового лізингу та положень статті 692 ЦК України споживач послуг, укладаючи такий договір, має право знати обсяг своїх фінансових зобовязань та ціну транспортного засобу, який лізингодавець передає йому в користування за плату з правом викупу. При цьому ціна предмета лізингу є істотною умовою такого договору згідно вимог статей 638, 655, 691 ЦК України.
Зі змісту Договору вбачається, що сторони остаточно не визначились з вартістю предмета лізингу та, як наслідок, не погодили графік сплати лізингових платежів, який в договорі неодноразово згадується як Додаток № 3, але до договору не додається.
Відповідно до п.10.1. Договору, лізинговим платежем є платіж, що сплачується кожного місяця лізингоодержувачем на користь лізингодавця відповідно до графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (Додаток №3 до договору). Кожний лізинговий платіж включає: відсотки (проценти) за користування обсягом фінансування в розмірі 21% річних на залишок частини від обсягу фінансування (винагорода лізингодавця за отримане у лізинг майно); частина від обсягу фінансування (сума, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу); комісія за супроводження договору в розмірі 7 відсотків (а.с. 15).
Графік покриття витрат та виплати лізингових платежів (додаток №3) та сам обсяг таких платежів сторони не погодили та не підписали в момент укладення договору, що вказує на невизначеність загального обсягу фінансування. Вказана обставина є істотним порушенням принципу справедливості та добросовісності, може поставити позивача у невигідні для нього фінансові умови, чого він не знав в момент підписання договору, позаяк не міг передбачити максимальну вартість предмета лізингу, який йому запропонує відповідач.
Таким чином, на момент укладення договору фінансового лізингу лізингоодержувач був позбавлений можливості ознайомитися з обсягом своїх грошових зобовязань та графіком лізингових платежів, що свідчить про невизначеність загального обсягу грошових зобовязань лізингоодержувача.
Зі змісту договору випливає, що лізингоодержувач в жодному разі не може вплинути на вибір продавця та підбір товару за вигідною для нього ціною. Таке обмеження лізингоодержувача та невизначеність з обсягом майбутніх лізингових платежів ставить позивача в повну залежність від відповідача, інтерес якого полягає в отриманні більшого прибутку від якомога дорожчого предмета лізингу.
Фінансовий лізинг є непрямим лізингом і майно, що передається лізингодавцем у користування лізингоодержувача за таким договором, лізингодавець має придбати у відповідного постачальника (продавця) відповідно до умов та специфікацій, встановлених лізингоодержувачем.
У такий спосіб законодавець захищає право споживача фінансових послуг на вільний вибір предмета лізингу, його ціни та обрання контрагента. За договором фінансового лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - у можливості користуватися обраним ним предметом лізингу та придбати його у власність шляхом викупу з зарахуванням до купівельної ціни сплачених лізингових платежів.
У пункті 4.3 Договору вказано, що разом з підписаним актом приймання-передачі лізингодавець передає лізингоодержувачу графік сплати лізингових платежів (план відшкодування або додаток №3 до даного договору), який сторони зобов'язані підписати до моменту підписання акту приймання-передачі предмета лізингу (а.с. 13 на звороті).
Отже, позивач не має права відмовитись від запропонованого та повинен пристати на пропозицію відповідача, а у разі відмови договір може бути розірваний із зарахуванням на рахунок відповідача перших платежів по штрафу та з накладанням на позивача додаткових фінансових санкцій.
З огляду на такі обставини у позивача існують обґрунтовані сумніви в добросовісності відповідача.
Суд також вважає несправедливими і такими, що ставлять в необґрунтовану залежність споживача і ряд інших умов договору, зокрема, щодо страхування предмета лізингу, які викладені в ст.7. Вказані умови звужують право лізингоодержувача на вибір страхової компанії і надають можливість страховій компанії, яку обирає лізингодавець, уникнути обовязку виплатити страхове відшкодування у разі неможливості лізингоодержувача негайно зателефонувати до страхової компанії про настання страхового випадку, тим самим покладаючи цивільну майнову відповідальність лише на лізингоодержувача.
За правилами ч.1 ст.3 ЗУ «Про фінансовий лізинг», ст. 184 та 807 ЦК України предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її.
Однак, відповідач у спірному договорі вказав не ту марку автомобіля, а саме: замість «Лада Пріора 2170», вказав значно дорожчий автомобіль марки «Great Wall C 30 New».
Також, із Договору та додатку №2 вбачається, що предмет фінансового лізингу належним чином не визначений, зокрема відсутні технічні та індивідуальні характеристики автомобіля, рік його випуску, продавець (постачальник), ціна у грошовій одиниці України (а.с. 19).
Статтею 16 ЗУ «Про фінансовий лізинг» встановлено, що лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.
Як вбачається зі змісту договору лізингу, укладеного між сторонами, адміністративний платіж - це першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу першого платежу, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення Договору. Згідно додатку №1 до Договору розмір адміністративного платежу становить 1090,91 доларів США.
З огляду на положення ст. 16 ЗУ «Про фінансовий лізинг» адміністративний платіж не відноситься до витрат лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.
Про те, що адміністративний платіж не є лізинговим платежем свідчить і той факт, що у Договорі у розділі «визначення термінів», лізинговий платіж і адміністративний платіж мають свої окремі визначення, із яких також випливає, що адміністративний платіж не підпадає під визначення лізингового платежу, що наведене у ст.16 ЗУ «Про фінансовий лізинг».
Разом з тим, згідно умов договору вказаний платіж визначається як першочерговий одноразовий платіж, що входить до складу першого платежу, що має бути сплачений лізиногоодержувачем на користь лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладання договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції про сплату (а.с. 12).
Відповідач не обґрунтував співмірність розміру адміністративного платежу за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору виконаній послузі, яка у розумінні ст.16 ЗУ «Про фінансовий лізинг» не є лізинговим платежем, а фактично полягала у виготовленні типової форми договору.
Для позивача договір фінансового лізингу є об'ємним (14 сторінок), юридично складним і тяжким для сприйняття, потребує значного часу для ознайомлення і вивчення його положень і додатків до нього, з огляду на особу позивача, який є юридично необізнаним, що використано представником відповідача і зумовило виникнення даного цивільно - правового спору.
Відповідно до положень ст.19 ЗУ «Про захист прав споживачів», підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.
Згідно п.6 ч.1 ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.
При вирішенні даного спору суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004.
Стаття 627 ЦК України передбачає свободу договору, яка полягає в тому, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживача.
Відповідно до ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Тобто для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно наступних ознак: умови договору порушують принцип добросовісності; умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві.
Застосовуючи цю норму, суди повинні визначати, на підставі яких ознак, зазначених у ч.2 ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів" кваліфікували умови договору несправедливими, і чи тягне несправедливість цих умов недійсність договору в цілому.
Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 11 вересня 2013 року у справі №6-40цс13 та у постанові від 16.08.2016 року у справі №6-330цс16.
З врахуванням вищевикладеного суд вважає, що в спірний Договір включені несправедливі умови, які зазначені у ч.3 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів», а саме: встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору.
В даній справі наявні одночасно всі ознаки, які свідчать про те, що умови спірного договору є несправедливими, позаяк вони порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін та завдають шкоди споживачеві.
Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст.6 ЦК України, сторони мають право врегулювати в договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обовязковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.
Згідно ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 цього Кодексу.
У відповідності до ч.1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Враховуючи вищевикладене суд вважає, що положення договору фінансового лізингу №001758 від 19.02.2016 року не відповідають принципам добросовісності, розумності, справедливості та рівності сторін у договорі. Положення спірного договору порушують вимоги ЗУ «Про фінансовий лізинг» та ЗУ «Про захист прав споживачів», тому договір слід визнати недійсним.
Згідно ч.1 ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Враховуючи наведене суд вважає, що з лізингодавця на користь лізингоодержувача слід стягнути сплачену суму адміністративного платежу.
Дана позиція суду узгоджується з правовою позицією ВСУ від 08.06.2016 року у справі №6-330цс16.
Заперечень проти позову або доказів на спростування позовних вимог відповідач не подав.
Оскільки ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» позивача звільнено від сплати судового збору, суд вважає, відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України, стягнути такий з відповідача в сумі 1102 грн. 40 коп.(551,20 грн.+551,20 грн.) відповідно до кількості задоволених позовних вимог.
Керуючись ст. ст. 3, 6, 203, 215, 216, 509, 627, 806, 807 ЦК України, ст.ст. 1, 3, 6, 11, 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», статтями 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. ст. 11, 15, 57-60, 88 ч.3, 158 ч.2, 197 ч.2, 208, 209, 212-215, 224-225, 292, 294 ЦПК України,
Визнати недійсним договір фінансового лізингу №001758 від 19 лютого 2016 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш авто» та ОСОБА_1.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш авто» на користь держави судовий збір в сумі 1102 (одна тисяча сто дві) гривні 40 копійок.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано позивачем протягом десяти днів з дня отримання його копії до апеляційного суду Закарпатської області через цей районний суд.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.
Головуюча : М. О. Пітерських