Ухвала

іменем україни

27 липня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Завгородньої І.М., Карпенко С.О.,

Коротуна В.М.,, ПисаноїТ.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3, товариства з обмеженою відповідальністю «Українське фінансове агентство «Верус» про стягнення кредитної заборгованості, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2010 року закрите акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, товариства з обмеженою відповідальністю «Українське фінансове агентство «Верус» (далі - ТОВ «УФА «Верус») про стягнення кредитної заборгованості.

На обґрунтування позовних вимог посилалось на те, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитні договори від 22 вересня 2006 року № DNHPAK01980075 та від 20 березня 2007 року № DNHPAK01980007, відповідно до умов яких банк надав кредит у розмірі 96 541,88 дол. США з терміном виконання до 19 вересня 2013 року, та 158 387,04 дол. США з терміном виконання до 19 березня 2014 року, а відповідач зобов'язався повернути отриманий кредит, сплатити відсотки у встановленому розмірі та строки, передбачені в договорі.

12 січня 2009 року між ТОВ «УФА «Верус» та позивачем було укладено договір поруки № 467, відповідно до умов якого ТОВ «УФА «Верус» зобов'язалось відповідати перед позивачем за виконання відповідачем своїх обов'язків за кредитними договорами.

У зв'язку з неналежним виконанням зобов'язань за вказаними кредитними договорами у відповідача утворилась заборгованість за договором від 22 вересня 2006 року у розмірі 58 499,32 дол. США та за кредитним договором від 20 березня 2007 року у розмірі 75 339,89 дол. США, яку позивач просив стягнути з відповідача на свою користь.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 грудня 2010 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» у рахунок повернення заборгованості за кредитним договором від 22 вересня 2006 року суму у розмірі 217 510 грн 64 коп.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» у рахунок повернення заборгованості за кредитним договором від 20 березня 2007 року суму у розмірі 597 825 грн 44 коп.

Стягнуто солідарно з ТОВ «УФА «Верус», ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» у рахунок повернення заборгованості за кредитними договорами від 22 вересня 2006 року - 200 грн, від 20 березня 2007 року - 200 грн, а всього 400 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У іншій частині у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 лютого 2015 року заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 грудня 2010 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «Приват Банк» просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої доводи порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 кредитна заборгованість у повному обсязі не погашена, а тому існують підстави для задоволення позову.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення, апеляційний суд виходив з того, що банк скористався своїм правом на звернення стягнення на заставлені автомобілі у рахунок погашення кредитних зобов'язань, та посилаючись на запис на кредитних договорах про те, що кредит на автомобіль погашений, як доказ погашення кредитної заборгованості, вважав, що відсутні підстави для задоволення позову.

Проте із вказаними висновками суду апеляційної інстанції погодитися не можна, виходячи з наступного.

Судами встановлено, що між позивачем та ОСОБА_3 було укладено кредитні договори від 22 вересня 2006 року № DNHPAK01980075 та від 20 березня 2007 року № DNHPAK01980007, відповідно до умов яких банк надав кредит у розмірі 96 541,88 дол. США з терміном виконання до 19 вересня 2013 року та 158 387,04 дол. США з терміном виконання до 19 березня 2014 року, а відповідач зобов'язався повернути отриманий кредит, сплатити відсотки у встановленому розмірі та строки, передбачені в договорі.

12 січня 2009 року між ТОВ «УФА «Верус» та позивачем було укладено договір поруки № 467, відповідно до умов якого ТОВ «УФА «Верус» зобов'язалось відповідати перед позивачем за виконання відповідачем своїх обов'язків за кредитними договорами.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_3 зазначав, що він 04 жовтня 2010 року нотаріально посвідченою довіреністю уповноважив ПАТ КБ «ПриватБанк» правом розпоряджатися автомобілем «LexusLS 460» державний номерний знак НОМЕР_1, з направленням коштів, отриманих за продаж автомобіля, на погашення кредитної заборгованості. Того ж дня ОСОБА_4 нотаріально посвідченою довіреністю уповноважила ПАТ КБ «ПриватБанк» правом розпорядження автомобілем «Lexus RS 350» державний номерний знак НОМЕР_2, з направленням коштів, отриманих за продаж автомобіля, на погашення кредитної заборгованості. Керівником філії «Будинок Губернатора» банку ОСОБА_5 на сторінках наявних у ОСОБА_3 екземплярів кредитних договорів від 22 червня 2006 року та 20 березня 2007 року вчинив запис «кредит на автомобіль погашений» та засвідчив своїм підписом та печаткою.

При цьому апеляційний суд, посилаючись на вищевказані довіреності та екземпляри кредитних договорів від 22 червня 2006 року та 20 березня 2007 року з відміткою про те, що кредит на автомобіль погашений, вважав, що заборгованість за кредитним договором погашена.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Статтею 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Отже, висновки апеляційного суду щодо погашення кредитної заборгованості є передчасними, оскільки належним доказом наявності чи відсутності заборгованості є розрахунок банку. При цьому апеляційний суд доводів банку та наданий ним розрахунок про наявність заборгованості за кредитним договором не спростував.

Враховуючи, що судом апеляційної інстанції не встановлені фактичні обставини справи, які мають значення для правильного вирішення справи, при ухваленні рішення були порушені норми матеріального та процесуального права, таке рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 лютого 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: І.М. Завгородня

С.О. Карпенко

В.М. Коротун

Т.О. Писана