Справа № 306/2382/15-ц
У Х В А Л А

Іменем України

22 серпня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючого судді Куштана Б.П. (доповідача), суддів: Боднар О.В., Кондора Р.Ю., при секретарі: Шукаль О.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Свалявського районного суду від 24 листопада 2015 року за позовом публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и л а :

ПАТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу на рішення Свалявського районного суду від 24 листопада 2015 року, яке просив скасувати та ухвалити нове про задоволення позову, а судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Свалявського районного суду від 24 листопада 2015 року в позові ПАТ КБ « ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено. ПАТ КБ «ПриватБанк» в апеляційній скарзі доводить про незаконність рішення, ухвалення його з порушенням норм процесуального та матеріального права. Вважає, що суд першої інстанції помилково відмовив у задоволенні позовних вимог банку в звязку з пропуском строку позовної давності. Доводить про те, що отримані позичальником кошти Банку не повернуті, а позовна давність за вимогами кредитора про повернення процентів за користування кредитом, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Указує, що з відповідача належить стягнути проценти за користування кредитом у межах строку позовної давності, а саме: з 24.09.2012 року по 24.09.2015 року. Суд першої інстанції установив, що останній платіж по кредиту ОСОБА_1 здійснив 04 березня 2009 року. Згідно зі ст. 261 ЦПК України за зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Відповідно до договору сторонами не зазначено строк дії карти, розмір щомісячних платежів і порядок сплати. Із урахуванням факту здійснення останнього платежу суд першої інстанції визнав, що позивач пропустив строк звернення до суду із вимогою про стягнення заборгованості. Апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення залишенню без змін, із таких мотивів. За правилами ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Основним доводом апеляційної скарги є те, що в разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором і наявності простроченої заборгованості по кредиту, зобовязання сплатити відсотки за час фактичного користування кредитними коштами в позичальника виникає щомісячно, а тому позовна давність за вимогами кредитора про повернення процентів за користування кредитом повинна обчислюватись із моменту настання строку погашення чергового платежу. Тобто, позаяк грошові кошти за кредитним договором у належному розмірі повернуто не було, проценти за кредитом підлягають стягненню із відповідача у межах строку позовної давності. У судовому засіданні представник Банку надав довідку-розрахунок заборгованості ОСОБА_1 за період із 31.08.2012 р. по 31.08.2015 р., згідно з яким сума заборгованості по відсотках складає 7142.53 грн., а загальна сума заборгованості разом зі штрафами (500 грн. + 1033.44 грн.) о 8675.97 грн. З цим доводом колегія суддів не погоджується. Установлено, що позичальником 20.12.2007 року була заповнена заява про отримання кредитних коштів на картковий рахунок у сумі 6000 грн. строком дії на 2 роки, з базовою відсотковою ставкою за кредитним лімітом на момент підписання договору 2.0 % на місяць із розрахунку 360 днів у році. Термін дії кредитного ліміту збігається з терміном дії платіжної картки. Правилами користування платіжною карткою (надалі - Правила), які є складовою частиною Умов, визначено, що: строк дії картки вказаний на лицьовому боці картки, картка дійсна до останнього календарного дня, указаного місяця (п. 3.1.1.); строки і порядок погашення за кредитом за платіжними картками зі встановленим мінімальним обовязковим платежем наведені у Памятці клієнта, яка є невідємною частиною договору, платіж включає плату за користування кредитом, передбачену Тарифами, та частину заборгованості за кредитом (п. 5.3.); строки погашення за кредитом за платіжними картками без установленого мінімального обовязкового платежу здійснюються наступним чином: строк погашення процентів щомісячно за попередній місяць; строк погашення кредиту в повному обсязі не пізніше останнього дня місяця, зазначеного на платіжній картці (в полі MONTH) (п. 5.4.). Як видно з розрахунку заборгованості, останній платіж ОСОБА_1 був здійснений 04.03.2009 року (а.с.4). Положення ст.ст. 11-16, 509, 525, 526, 549, 550, 610, 614, 622-625 ЦК України передбачають необхідність належного виконання договірних зобовязань, обовязок позичальника повернути кредитору усе заборговане та права кредитора відповідно до умов договору та положень закону вимагати виконання порушеного зобовязання, стягнення боргу, сплати неустойки; за цими правилами сторони у цивільних відносинах діють на свій ризик і розсуд і повинні діяти добросовісно, обачно, передбачаючи наслідки; особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обовязковим для неї; обовязок доказування розміру боргу, а відтак, і відповідного позову лежить на кредиторові, а обовязок доводити відсутність своєї вини лежить на особі, яка порушила зобовязання. З указаних положень закону, умов договору, а також з норм ст. 536, ст. 631 ч. 1, ст. 1048 ч. 1 ЦК України щодо правової природи процентів за кредитним договором випливає, що сплата процентів за кредитом є істотною умовою договору, здійснюється у строки та на умовах, визначених договором, тож нарахування процентів за ставкою, встановленою договором, за наявності для того підстав може здійснюватися у період дії договору, після закінчення цього строку правових підстав для нарахування, сплати, стягнення таких процентів немає. Щомісячні комісії за своєю правовою природою теж могли нараховуватися лише в період дії кредитного договору. За приписами ст.ст. 256, 257, ст. 258 ч. 1, ч. 2 п. 1, ст. 260, ст. 261 ч.ч. 1, 5, ст. 266, ст. 267 ч.ч. 2-4 ЦК України, сплив позовної давності щодо основної та додаткових вимог, про яку заявлено стороною, є самостійною підставою для відмови в позові. Верховний Суд України у постановах, зокрема, від 06.11.2013 у справі № 6-116цс13, від 19.03.2014 № 6-14цс14 і № 6-20цс14, від 18.06.2014 у справі № 6-61цс14, від 17.09.2014 у справі № 6-95цс14, від 22.10.2014 у справі № 6-127цс14 (ст. 214 ч. 2, ст. 360-7 ЦПК України), зробив висновки, згідно із якими за договором про надання банківських послуг, відповідно до якого позичальник отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку із встановленими щомісячними платежами погашення кредиту та кінцевого строку повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту. Беручи до уваги, що за умовами договору позичальник повинен був сплачувати банку щомісячно до 25-го числа місяця, наступного за звітним, платежі на часткове погашення заборгованості, право на позов після останнього внесення боржником коштів виникло у кредитора 31.03.2009 року, а з урахуванням положень ч.2 ст.1050 ЦК України виникло й право вимагати дострокового повернення всього боргу за кредитним договором. Отже, за встановлених у справі обставин сам по собі строк картки, який встановлений терміном дії на 2 роки на указаний вище момент виникнення права на позов, на початок перебігу позовної давності не впливає та не дає підстав для повязування початку перебігу позовної давності тільки із закінченням строку дії картки. Загальна трирічна позовна давність щодо вимог, право на які виникло 31.03.2009, спливла 30.03.2012, а однорічна спеціальна позовна давність спливла 30.03.2010 р. Таким чином, Банк пропустив строк на звернення до суду про стягнення заборгованоссті з ОСОБА_1 Відповідач в суді першої інстанції подав заяву про застосування строків давності (а.с.29) і суд першої інстанції застосував ці строки відповідно до вимог законодавства. Позивач просив стягнути борг, визначений станом на 31.08.2015, тобто, майже за весь період з моменту укладання кредитного договору і саме в такий спосіб розрахував борг. Розрахунок боргу не можна визнати обґрунтованим за відсутності підстави для стягнення заборгованості за сумою кредиту, яка є базою для інших нарахувань, немає належних підстав і для стягнення за відповідні періоди інших видів платежів, що взаємоповязані та відповідним чином розраховані. Окрім цього, слід враховувати, що виходячи з вимог закону та умов договору, строк погашення кредиту (закриття кредитного ліміту за платіжною карткою), тобто, строк дії кредитного договору був установлений терміном на два роки, сама картка видана 20.12.2007 року. Апелянт посилаючись на право вимагати стягнення процентів, комісії та штрафу у межах трирічної позовної давності, що передувала даті, на яку був розрахований борг, просив стягнути на його користь із відповідача за період з 31.08.2012 по 31.08.2015 проценти за користування кредитом у розмірі 7142,53 грн, штрафи відповідно до п.8.6 Умов та правил надання баньківських послуг: 500 грн. штраф (фіксована частина); 1033,44 грн. штраф ( процентна складова). На обґрунтування такої позиції послався на правові висновки, зроблені Верховним Судом України у постанові від 02.12.2015 у справі № 6-249цс15 і від 29.06.2016 у справі № 6-1188цс16 про те, що за змістом ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом, зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України), а оскільки кошти за кредитним договором в належному розмірі повернуто не було, проценти за кредитом та пеня за процентами підлягають стягненню з відповідача у межах строку позовної давності. Так, зі змісту постанов Верховного Суду України випливає, зокрема, що в обох випадках йшлося про правову ситуацію, коли питання про стягнення боргу, в т.ч., процентів, вирішувалося в контексті питання про зміну строку виконання основного зобовязання виходячи з умов договору та з факту використання кредитором (банком) свого права на дострокове стягнення з позичальника всього заборгованого за кредитним договором шляхом предявлення позову про стягнення боргу до дати, яка первісно в договорі була визначена як строк його дії та термін повернення кредиту позичальником. Питання про припинення (розірвання) кредитного договору не вирішувалося, а питання про позовну давність вирішувалося у цьому конкретному контексті. Тобто, мають місце інші фактичні обставини, аніж у справі, яка розглядається, в якій, на відміну від наведених справ, де договір на відповідний момент не припинився і підлягає виконанню належним чином відповідно до його умов, строк договору закінчився більш ніж за три роки до дня звернення кредитора до суду із позовом до боржника, який заявив про застосування позовної давності. Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обовязки відповідно до договору; закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (ч.ч. 1, 4 ст. 631 ЦК України).Разом із тим, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України). Верховний Суд України у постанові від 16.09.2015 у справі № 6-68цс15 висловив у контексті питання про позовну давність та відповідної практики Європейського суду з прав людини правову позицію, за змістом якої позовна давність є важливим правовим інститутом, покликаним забезпечити правову визначеність, стабільність цивільного обороту, сталість правовідносин, вона, як зазначив Європейський суд з прав людини у ряді своїх рішень, є законним правом правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення; термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу. За таких обставин колегія суддів не погоджується із правовою позицією Банку, яка по суті заперечує можливість належного застосування позовної давності за своєчасно зробленою заявою відповідача, що діяв у цьому питанні правомірно та відповідно до закону, та не вбачає достатніх підстав для застосування у цьому спорі висловлених у прецедентних судових рішеннях правових позицій (ст. 214 ч. 2, ст. 360-7 ч. 1 ЦПК України). У контексті наведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення. Неправильного застосування норм матеріального чи порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, не встановлено. Керуючись ст.ст. 303 ч.1, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, -

у х в а л и л а :

1. Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» відхилити. 2. Рішення Свалявського районного суду від 24 листопада 2015 року залишити без змін. 3. Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів із дня набрання нею законної сили шляхом подачі скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: