Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/1641/16 Головуючий у суді І-ї інстанції Іванова Л. А.
Доповідач Чельник О. І.
УХВАЛА

іменем України

27.07.2016 колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого: Чельник О.І.

суддів: Єгорової С.М., Франко В.А.

при секретареві: Постоєнко А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кіровограді апеляційну скаргу ОСОБА_2, який діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 10 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2, який діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Служба у справах дітей Кіровоградської міської ради, про визнання недійсним договору іпотеки

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2016 року ОСОБА_2, який діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_3, звернувся в суд з позовом до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі по тексту ПАТ КБ «ПриватБанк»), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Служба у справах дітей Кіровоградської міської ради (далі по тексту Служба у справах дітей) про визнання договору іпотеки недійсним. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що 30 вересня 2005 року між ним та ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником прав та обов'язків якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», було укладено кредитний договір на суму 37 200,00 доларів США. В забезпечення виконання зобов'язання за даним договором 30 вересня 2005 року між ним та відповідачем було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Водяницькою А.В. За умовами договору в іпотеку банку було передано квартиру АДРЕСА_1 Вказував, що на момент укладання договору іпотеки у вказаній квартирі були зареєстровані ОСОБА_2, ОСОБА_5, а також неповнолітні діти ОСОБА_6, 1997 року народження, та ОСОБА_3, 2002 року народження. Однак, при укладанні договору іпотеки згода органу опіки та піклування на здійснення даного правочину була відсутня. Вважав це підставою для визнання правочину недійсним. Просив визнати договір іпотеки від 30 вересня 2005 року недійсним, вилучити з Державного реєстру іпотек реєстрацію обтяження на квартиру АДРЕСА_1 та зобов'язати відповідача повернути оригінали правовстановлюючих документів на дану квартиру.

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 10 травня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, який діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, відмовлено.

Не погодившись із зазначеним рішенням суду позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Заслухавши доповідача, представників сторін, дослідивши письмові докази по справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду у межах, встановлених ст.303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, виходячи з такого.

Судом встановлено і підтверджено письмовими доказами у справі, що 30.09.2005 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір№KGAWGK01583675 на суму 37 200,00 доларів США.

В забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором від 30.09.2005 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Водяницькою А.В., зареєстрований під номером 4498 (а.с.10).

Предметом іпотеки за даним договором є нерухоме майно, а саме квартира АДРЕСА_1.

Відповідно до п.2 Договору іпотекою забезпечується виконання зобов'язань іпотекодавця, що випливають з кредитного договору від 30.09.2005 року, а саме повернення кредиту у сумі 33 600,00 доларів США у строк до 29 вересня 2015 року та сплати процентів за користування кредитом у розмірі 1,33 відсотків щомісяця, починаючи з дати списання коштів з позичкового рахунку до дати погашення кредиту, а також сплати пені, штрафу у порядку та розмірі, визначених кредитним договором.

Підставою недійсності договору іпотеки позивач вказував відсутність обов'язкової згоди органу опіки та піклування при укладанні зазначеного договору, оскільки на момент його укладання в квартирі, яка є предметом договору іпотеки, проживав та мав право користування малолітній ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, що підтверджується довідкою КП «ЖЕО №2» від 14.01.2016 року (а.с.4).

Згідно з вказаною довідкою станом на 30.09.2005 року у квартирі, яка є предметом договору іпотеки, було зареєстровано чотири особи, одна з яких - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, що підтверджується копією свідоцтва про народження НОМЕР_1 від 17.06.2002 року (а.с.11).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції вірно дослідив та належно оцінив надані докази відповідно до ст.212 ЦПК України, а також правильно виходив з того, що на час укладення спірного договору іпотеки ОСОБА_2 мав право власності щодо предмета іпотеки, тому при нотаріальному посвідченні оспорюваного правочину не було необхідності в отриманні згоди органу опіки та піклування, а визнання такого договору недійсним через відсутність згоди органу опіки та піклування не є підставою для визнання договору недійсним

Згідно зі ст.16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 цього Кодексу.

Так, відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.ч.2, 3 ст.215 ЦК України).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Відповідно до ч.ч.2, 3 ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень.

Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей.

Відповідно до ч.6 ст. 203, ч.1 ст. 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

За таких обставин вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте, сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

При вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки необхідно в кожному конкретному випадку:

1) перевіряти в дитини наявність права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання;

2) враховувати добросовісність поведінки іпотекодавців щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору;

3) з'ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки.

Відповідно до ч.ч.2, 3, 4 ст.13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Отже, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи і укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.

Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, що передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбаченні законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування.

Передбачене статтею 177 СК України, статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» та статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» (який набрав чинності з 01 січня 2006 року, тобто вже після укладення сторонами договору іпотеки ) положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямоване на захист майнових прав дітей. Тому, підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом її батьків є порушення майнових прав дитини внаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 30 вересня 2016 року по справі №6-384цс15, яка відповідно до вимог ч.1 ст.360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Крім того, слід зазначити, що згідно з положеннями Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 03 березня 2004 року №20/5 при посвідченні договорів відчуження нерухомості, договорів застави (іпотеки) надання довідок з житлово-експлуатаційних контор або квартальних комітетів про прописку осіб в жилих приміщеннях, які відчужувались або заставлялись, до першого січня 2006 року, тобто до набрання чинності Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», не передбачалось.

Підставою позовних вимог про визнання договору іпотеки недійсним позивач зазначив факт відсутності дозволу органу опіки та піклування на укладення такого договору. В той же час ОСОБА_2 не посилався на факти порушення майнових прав дитини внаслідок укладення такого договору. Крім того, з матеріалів справи убачається, що при укладенні спірного договору ОСОБА_2, який є законним представником неповнолітнього ОСОБА_3, не повідомив нотаріуса про права на майно, що передавалось в іпотеку, малолітньої дитини.

За таких обставин у суду не було підстав для задоволення позову про визнання недійсним іпотечного договору, укладеного ОСОБА_2, оскільки його укладення хоч і відбулося без попереднього дозволу органу опіки та піклування, якого на час виникнення правовідносин Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 03 березня 2004 року №20/5 не передбачалось, проте відсутність дозволу не призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження існуючого права малолітнього ОСОБА_3 на користування житлом.

Наведені в апеляційній скарзі доводи висновків суду не спростовують.

Враховуючи викладене колегія суддів дійшла висновку, що ухвалене у справі судове рішення відповідає вимогам чинного законодавства щодо законності й обґрунтованості та підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, який діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 10 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: О.І. Чельник

Судді: С.М. Єгорова

В.А. Франко