Справа № 464/4406/15 Головуючий у 1 інстанції: Радченко Е.А.
Провадження № 22-ц/783/3959/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Т. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді: Приколоти Т.І.

суддів: Тропак О.В., Федоришина А.В.

при секретарі: Івановій О.О.

з участю: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 ОСОБА_5 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 26 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Львівського комунального підприємства «Житловик-С», Сихівської районної адміністрації та Львівської міської ради про визнання договору дійсним,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 26 квітня 2016 року відмовлено у задоволенні позовуОСОБА_4 до Львівського комунального підприємства «Житловик-С», Сихівської районної адміністрації та Львівської міської ради про визнання дійсним договору житлового найму.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_4-ОСОБА_2

В апеляційній скарзі зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм процесуального права. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов. Зазначає, що ОСОБА_4 працював на виробничому обєднанні «Полярон» з 1974 року. Йому було надано право на проживання в гуртожитку на вулиці Угорській, 2 в кімнатах № 314 та 315. За користування вказаними приміщеннями ОСОБА_4 сплачував рахунки ЛКП «Новий Львів», а з дня його ліквідації ЛКП «Житловик-С». Рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 9 березня 2007 року гуртожиток набув статусу житлового будинку. Вказує, що позивач проживає у вищезазначених приміщеннях, регулярно сплачує квартплату та вартість житлово-комунальних послуг, проте договір житлового найму з ним не укладено. Просить визнати дійсним договір житлового найму кімнати № 314 в будинку № 2 на вулиці Угорській у м. Львові між ОСОБА_4 та ЛКП, а також зобовязати ЛКП укласти із ОСОБА_4 договір житлового найму кімнати № 314 в будинку № 2 по вулиці Угорській у м. Львові.

Заслухавши суддю-доповідача,учасників процесу, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить відхилити.

Встановлено, що позивач з 1974 року по 2009 року працював на ВО «Полярон» та звільнений з роботи у звязку із скороченням штату працівників.

2 лютого 1998 року адміністрацією ВО «Полярон» видано ордер № 86 на вселення позивача в гуртожиток за адресою: м. Львів, вул. Угорська, 2. З 6 липня 1998 року позивач зареєстрований та постійно проживає у гуртожитку.

Вказані обставини встановлені рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 2 червня 2015 року і рішенням Апеляційного суду Львівської області від 22 вересня 2015 року та на підставі вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню.

З матеріалів справи, а саме з довідки та акту про фактичне проживання, а також з квитанцій про оплату житлово-комунальних послуг вбачається, що позивач проживає в кімнаті № 314 вищезазначеного гуртожитку та користується житлово-комунальними послугами.

Згідно рішення виконкому Львівської міської ради № 139 від 9 березня 2007 року гуртожитку за адресою: м. Львів, вул. Угорська, 2 надано статус житлового будинку. Ухвалою Львівської міської ради від 29 березня 2007 року № 721 вказаний будинок прийнятий у власність територіальної громади м. Львова. Рішенням виконкому Львівської міської ради № 636 від 27 червня 2008 року внесено зміни до п. 4 вказаного рішення та зобовязано Сихівську районну адміністрацію укласти договори житлового найму з мешканцями, які зареєстровані і проживають у будинку.

Статтею 47 Конституції України закріплено право кожного громадянина України на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 4 ЖК Української РСР, до складу житлового фонду відносяться житлові будинки, а також житлові приміщення в інших будівлях. Жилі будинки та жилі приміщення в інших будівлях, що належать державі, складають державний житловий фонд.

Частиною 1 ст. 5 ЖК Української РСР передбачено, що державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих Рад народних депутатів (житловий фонд місцевих Рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд).

На час вселення позивача у спірну кімнату в гуртожитку, порядок надання жилої площі в гуртожитку підприємства, правила користування гуртожитками та їх утримання визначалися Примірним положенням про гуртожиток, яке затверджене постановою Ради Міністрів УРСР від 3 червня 1986 року № 208, яка втратила чинність на підставі Постанови Кабінету Міністрів України № 582 від 12 серпня 2015 року.

Відповідно до п.п. 9, 10 цього Положення та ст. 129 ЖК Української РСР на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку, адміністрація підприємства, установи, організації видає ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану в гуртожитку жилу площу.

З матеріалів справи вбачається, що 2 лютого 1998 року позивачу видано ордер на жилу площу в гуртожитку. Тобто, вселення позивача в гуртожиток відбулося на законних підставах.

Відповідно до рішення виконавчого комітету Львівської міської ради № 490 від 29 квітня 2011 року «Про завершення впорядкування проживання мешканців у будинку по вул. Угорська, 2» передбачено утворення двох містобудівних одиниць (житловий будинок і гуртожиток) у будинку по вул. Угорській, 2. Згідно даного рішення соціальний гуртожиток заплановано розмістити в лівому крилі, де і розташована кімната № 314. Тому закріплення їх за громадянами не передбачено.

Згідно ухвали Личаківського районного суду м. Львова від 13 липня 2007 року, яка набрала законної сили, позивач отримав квартиру АДРЕСА_1.

Незважаючи на це, позивач продовжує проживати в кімнаті № 314 вищезазначеного будинку і користуватися житлово-комунальними послугами.

Згідно із ст. 61 ЖК Української РСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму житлового приміщення, який укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем і наймачем, на імя якого видано ордер.

Правилами користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 8 жовтня 1992 року № 572 передбачено, що користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків здійснюється згідно з свідоцтвом на право власності або договором найму (оренди).

Встановлено, що договір найму на спірну кімнату у позивача вітсутній.

Договір найму з позивачем не укладався, оскільки ордером за позивачем не було закріплено конкретної кімнати, на теперішній час закріплення за громадянами кімнат, розташованих в лівому крилі будинку (де і розташована кімната № 314), не передбачено, а ухвалою суду від 13 липня 2007 року визнано мирову угоду, за умовами якої позивачу замість ліжко-місця в гуртожитку було виділено інше житло.

Статтею 62 ЖК Української СРС дійсно передбачено, що до відносин, які випливають з договору найму жилого приміщення, у відповідних випадках застосовуються також правила цивільного законодавства.

Однак, з ч. 3 ст. 810 ЦК України випливає, що положення цього Кодексу не застосовуються до найму житла, що є обєктом права державної або комунальної власності.

Посилання позивача на норми цивільного законодавства під час розгляду даного спору є безпідставними, оскільки житло, договір найму якого позивач просить визнати недійсним, є обєктом комунальної власності. Суд не може в даному випадку застосувати вимоги ст. 218 ЦК України про можливість визнання правочину дійсним в разі його виконання однією стороною і прийняття виконання іншою стороною.

Захист житлових прав з приводу житла, що є обєктом права державної або комунальної власності, здійснюється виключно на підставі ЖК Української СРС та виданих відповідно до них актів житлового законодавства.

Захист прав це передбачені законом способи охорони прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способом захисту субєктивних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Власник порушеного права може скористатися не любим, а цілком конкретним способом захисту свого права, передбаченим законом або договором.

Визнання договору найму жилого приміщення дійсним не передбачено чинним законодавством як спосіб захисту прав.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення ухвалене судом на підставі наявних у справі доказів, оцінених судом належним чином кожного окремо на їх достовірність, допустимість та достатність, взаємний звязок у сукупності; встановлених судом обставини.

При встановленні зазначених обставин судом першої інстанції не було порушено норм матеріального і процесуального права, рішення суду відповідає вимогам закону та обставинам справи. Висновки суду ґрунтуються на аналізі зібраних по справі доказів.

З такими висновками суду належить погодитися, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду. Підстави для скасування рішення суду відсутні, а тому апеляційну скаргу належить відхилити

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1, ст.307, ст.ст. 308, 313, ч.1 п.1 ст.314, ст.315, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 26 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: