Справа № 495/6034/16-ц
29 серпня 2016 року м. Білгород-Дністровський
Білгород Дністровський міськрайонний суд Одеської області
у складі головуючого судді Боярського О.О.,
при секретарі Рачицькій І.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Білгород-Дністровському цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Білгород-Дністровської міської ради Одеської області про визнання права власності за набувальною давністю,-
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до Білгород-Дністровської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю на квартиру АДРЕСА_1 , обґрунтовуючи свою вимогу тим, що дозвіл на проживання в зазначеній квартирі йому був наданий в 1998 році командиром військової частини № НОМЕР_1 . Актом приймання-передачі військового майна, відповідно до рішення виконкому Білгород-Дністровської міської ради від 30.06.2004 року, № 105, вказана квартира була передана у власність територіальної громади м. Білгород-Дністровський. По сьогоднішній день ОСОБА_2 проживає в квартирі АДРЕСА_1 , сплачує комунальні послуги протягом 17 років, підтримує технічний стан квартири, здійснює відповідний нагляд, тобто відкрито та добросовісно володіє об`єктом нерухомого майна понад 10 років, що дає йому право на отримання квартири у власність в порядку набувальної давності.
Позивач у судове засідання не з`явився, надав до суду заяву з проханням розглянути справу без його участі та задовольнити позовні вимоги.
Представник Білгород-Дністровської міської ради у судове засідання не з`явився, про час та місце слухання справи сповіщався належним чином.
Відповідно до ч. 2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності.
Згідно ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки всіх осіб, які беруть участь у справі фіксування судового процесу звукозаписувальним засобом не здійснюється.
Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.
Вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази, суд приходить до наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, з 1998 року позивач ОСОБА_1 проживає в квартирі АДРЕСА_1 , даний факт підтверджується показаннями свідків сусідів ОСОБА_3 і ОСОБА_4 та квитанціями про сплату позивачем комунальних послуг за даною квартирою.
У відповідності до ст.12 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей», держава гарантує забезпечення військовослужбовців жилими приміщеннями або заїх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом України та іншими нормативно-правовими актами.
В матеріалах справи наявні письмові пояснення колишнього командира військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_5 , в яких він зазначає, що дійсно в 1998 році начальнику теплогосподарство військової частини ОСОБА_1 була надана квартира АДРЕСА_1 , яка належала в/ч НОМЕР_1 та в якій він проживає по теперішній час.
Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів.
Актом приймання передачі військового містечка № НОМЕР_2 , затвердженого рішенням Білгород-Дністровської міської ради №907-ІV від 29.09.2005 року, до складу якого входить будинок АДРЕСА_2 , було передано із сфери управління Міністерства Оборони України до Білгород-Дністровської міської ради разом із технічною документацією індивідуальною карткою обліку та технічним паспортом на будівлю.
Таким чином, з 2005 року по сьогоднішній день житловий будинок по АДРЕСА_2 знаходиться у комунальній власності Білгород-Дністровської міської ради, яка здійснює державний контроль за використанням і схоронністю житлового фонду, здійснює управління житловим фондом місцевої ради, приймає рішення про надання жилих приміщень, видає ордера на жилі приміщення.
Згідно ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Враховуючи відсутність інших протилежних доказів обгрунтованості позовних вимог та надуманість доводів позивача, які не суперечать матеріалам справи, суд вважає встановленим та повністю доведеним факт проживання позивача в спірній квартирі з 1998 року по сьогоднішній день.
Згідно п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, правила статті 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом.
Верховний Суд України в Ухвалі від 10 червня 2009 року зазначає, що враховуючи положення ст. 5 ЦК України про дію законів у часі та п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, відповідно до якого правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються на випадки, коли володіння майном розпочалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та приймаючи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 р., норми ст. 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року, на момент коли позивач вже 3 роки проживав в спірній квартирі.
Беручи до уваги зазначену позицію Верховного Суду України можна дійти висновку, що право власності на нерухоме майно в порядку набувальної давності у особи виникає після 01 січня 2011 року, та визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 01 січня 2011 року.
Згідно п. 9, 11, 13, 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», особа яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановленоЦК.
При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:
- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;
- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;
- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається.
Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.
Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади (п.13 зазначеної Постанови №5).
Суд ще раз звертає увагу на те, що з 1998 року по 2011 рік та по сьогоднішній день позивач продовжує відкрито та добросовісно володіти і користуватися квартирою АДРЕСА_1 .
Виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв`язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю.
Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (п. 5 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Таким чином, позивач починаючи з моменту передачі йому командиром військової частини квартири, добросовісно, відкрито та безперервно володів квартирою, і відповідно, в розумінні ст. 344 ЦК України набув право власності на це майно в порядку набувальної давності.

Судом встановлено, що факти, викладені позивачем у позовній заяві в обґрунтування своїх позовних вимог і підтверджені ним письмовими доказами є достовірними, і сумніву у суду не викликають, визнання права власності не порушує прав чи інтересів будь-яких інших осіб. У зв`язку з чим, позовні вимоги підлягають повному задоволенню.

На підставі наведеного, відповідно до ст. ст. 11, 15, 16, 344 Цивільного кодексу України, керуючись ст. ст. 174, 213-215, 224-226 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:
Позовну заяву ОСОБА_1 про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ) право власності за набувальною давністю на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 34,4 кв.м., житловою площею 17,4 кв.м., яка складається з однієї житлової кімнати площею 17,4 кв.м., коридору площею 5,5 кв.м., кухні площею 8,0 кв.м., туалету площею 1,0 кв.м., ванної площею 2,5 кв.м.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя