АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/2101/16Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 39 Черниш Т. О.
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоВасиленко Л. І.
суддівПодороги В. М., Демченка В. А.
при секретаріГаджієвій Ю. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 10 серпня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про знесення самочинного паркану,

в с т а н о в и л а :

12 січня 2016 р. ОСОБА_6 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_7 про знесення самочинного паркану.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що площа присадибної ділянки по АДРЕСА_1 складає 2 035 метрів квадратних і розташована у межах старого глинища зі складним рельєфом місцевості. Ділянка з усіх сторін огороджена суцільною стіною із каменю та цегли, що викликає застій повітря, підвищену вологість і негативно впливає на мікроклімат садиби. Забудова території включає господарські будівлі, сад-город, місця для відпочинку та житлові приміщення. Проектування нових об'єктів проводиться на підставі дозволу міськвиконкому, нотаріального узгодження співвласників та діючих норм та правил. Позивач зазначає, що всупереч цьому порядку відповідач ОСОБА_7 збудувала внутрішній паркан для визначення меж своєї приватної землі, використавши для цього землі спільного користування. Паркан глухий, комбінований (стовпи - цегла, фундамент - бетон, заповнення - метало-профіль). За рахунок спільних земель також обладнала біля нього ще й свою інфраструктуру: місце для припаркування авто, для садіння квітів і зберігання залишків буддеталей і конструкцій. Паркан перекриває рух по доріжці до частини двору, що знаходиться за будинком. Зміна дворового простору призвела до погіршення провітрюваності, ускладнення проїзду та проходу до дворової вбиральні і заважає в утриманні її у належному технічному стані через снігові намети взимку, зливи та інші негативні кліматичні та експлуатаційні умови.

Виходячи з викладеного позивач просив суд винести рішення, яким вважати паркан, самовільно розміщений та збудований ОСОБА_7 без документа, що посвідчує право на земельну ділянку без проекту із порушенням будівельних норм і прав співвласників - самочинним будівництвом та позбавити ОСОБА_7 права власності на паркан.

Зобов'язати ОСОБА_7 повернути у спільне майно будинку незаконно захоплені під саморобний паркан землі та привести їх у попередній стан; зобов'язати ОСОБА_7 знести в установленому порядку самовільно збудований паркан, а також за власний рахунок внести зміни в інвентаризаційну справу БТІ на будинок по АДРЕСА_1.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 10 серпня 2016 р. в задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просить скасувати дане рішення та направити справу для ухвалення нового рішення.

При цьому апелянт посилався на те, що суд неправомірно приєднав до матеріалів справи застарілі недостовірні документи відповідача. Зазначив, зо ОСОБА_7 не подав жодного дозвільного документа на будівництво. Вважає, що достовірність усних пояснень відповідача не встановлена, у зв'язку з відмовою суду витребувати від Уманського БТІ інвентаризаційної справи.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає до відхилення.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивач в судовому засіданні не вказав на те, в чому ж полягає порушення його прав та яких саме, та чим обмежується його право спірним парканом, а також відповідно позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 10, ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_6, звертаючись 12.01.2016 р. в суд з позовом до ОСОБА_7 про знесення самочинного паркана, в якості доказу, що підтверджує заявлені ним вимоги, до позовної заяви долучив ксерокопію плану земельної ділянки (викопіювання з плану кварталу) по АДРЕСА_1 на якому власноруч наніс самочинний, згідно його тверджень, паркан. а. с. 3.

При цьому мотивував свої вимоги, зокрема і тим, що спірний паркан відповідачем побудований на землях спільного користування.

Відповідно до ч. 3 ст. 373 ЦК України право власності на земельну ділянку поширюється на поверхневий (ґрунтовий) шар у межах цієї ділянки, на водні об'єкти, ліси, багаторічні насадження, які на ній знаходяться, а також на простір, що є над і під поверхнею ділянки, висотою та глибиною, які необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд.

Частиною 5 ст. 373 ЦК України визначає, що власник земельної ділянки може використовувати на свій розсуд все, що знаходиться над і під поверхнею цієї ділянки, якщо інше не встановлено законом та якщо це не порушує прав інших осіб.

Разом з тим статтею 103 ЗК України, яка регламентує зміст добросусідства, передбачено, що власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається щонайменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо).

Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх

Згідно з положеннями ст. ст. 16, 391, 386 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право, в тому числі шляхом знесення будівлі у разі порушення прав власника і неможливості усунення цих порушень іншим способом.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Цією нормою передбачено загальне правило про те, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (ч. 2 ст. 376 ЦК України).

Згідно із ч. 4 ст. 376 ЦК України, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 02 липня 2004 р. ОСОБА_6 та ОСОБА_7 є співвласниками житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

ОСОБА_7 у 2005 р. приватизувала належну їй земельну ділянку по АДРЕСА_1. На момент того, як ОСОБА_7 стала власником АДРЕСА_1, спірний паркан вже стояв. В послідуючому, ОСОБА_7, будучи власником належної їй земельної ділянки, саме на своїй частині земельної ділянки, замість старого паркану, побудувала новий.

Відповідно до наявного в матеріалах справи листа від 27.12.2011 р. № 311/7-1-19 міськрайонного управління Держкомзему у м. Умань та Уманському районі Черкаської області за результатами перевірки дотримання вимог земельного законодавства, за адресою АДРЕСА_1 встановлено, що земельна ділянка, яка належить ОСОБА_7 відповідає конфігурації та розмірам, згідно технічної документації та державного акта на право власності на землю, виданого 21 червня 2005 р., порушень вимог законодавства не виявлено. а. с. 26.

При вирішенні спору суд першої інстанції також врахував і те, що сам позивач ОСОБА_6 не додав до матеріалів справи належних документів, які б, відповідно до вимог ст. 126 ЗК України, посвідчували його право власності чи право користування земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1.

Отже позивач не довів того, що земельна ділянка, на якій відповідачем збудовано спірний паркан знаходиться на земельній ділянці спільного користування.

Враховуючи викладене, приведені вимоги закону, надані сторонами докази в підтвердження своїх вимог та заперечень, суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку про відмову в задоволенні позову.

Колегія суддів вважає безпідставним посилання ОСОБА_6 на те, що суд до матеріалів справи приєднав застарілі недостовірні документи за 2011 р., оскільки, згідно до його твердження викладеного в апеляційній скарзі, спірний паркан був побудований у 2014 р., так як у підтвердження їх недостовірності ним не надано відповідних доказів.

Щодо посилання ОСОБА_6 в апеляційній скарзі на те, що суд відмовив у витребуванні доказів, то і дане твердження є безпідставним, постільки в оскаржуваному рішенні суд констатував той факт, що позивач, в підтвердження заявлених вимог, не надав суду належних та допустимих доказів і не ставив питання в судовому засіданні про їх витребування. В свою чергу матеріали справи не містять клопотань позивача про витребування доказів, поданих відповідно до вимог ст. 137 ЦПК України.

Таким чином враховуючи те, що посилання ОСОБА_6 в апеляційній скарзі на порушення норм процесуального права, не знайшли свого підтвердження при розгляді даної справи, а судом повно та всебічно перевірені надані сторонами докази, дана їм належна оцінка у рішенні, які належним чином мотивовані і за своїм змістом та формою відповідають вимогам матеріального та процесуального закону, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а судове рішення залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 10 серпня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про знесення самочинного паркану, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з дня набрання нею законної сили.

Головуючий :

Судді :