Справа № 338/563/16-ц
Провадження № 22-ц/779/1734/2016
Головуючий у 1 інстанції Круль І.В.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Девляшевського В.А.,

суддів: Беркій О.Ю., Пнівчук О.В.,

секретаря: Драганчук У.М.,

з участю: позивача ОСОБА_2 та його представника

ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» про визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення коштів, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Богородчанського районного суду від 08 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У травні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» з позовом про визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення коштів. Позовні вимоги мотивував тим, що умови договору фінансового лізингу №004337, укладеного між сторонами 15.04.2016 року, зокрема сплата половини вартості товару, комісії за організацію та оформлення договору у розмірі 10% та інших платежів, не відповідають діючому законодавству та порушують його права як лізингоодержувача та споживача. Крім того, вказував, що даний договір повинен був бути нотаріально посвідченим. А тому позивач просив визнати вищевказаний договір недійсним та стягнути на його користь 20 000 грн комісії, сплачених ним за організацію укладення договору та судові витрати.

Рішенням Богородчанського районного суду від 08 липня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій посилається на порушення судом норм процесуального та невірне застосування норм матеріального права. Апелянт вказує на те, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні його позову, не врахував правові позиції ВСУ з вирішення аналогічного спору. Також судом не враховано того, що за умовами договору лізингу він повинен був сплатити відповідачу більше половини вартості трактору, комісію за організацію та оформлення договору у розмірі 10% від вартості товару, аванс 50%, комісію за передачу предмета лізингу 3%, а також інші платежі за реєстрацію та страхування предмета лізингу. А покладений на нього обовязок по сплаті вищезазначених платежів, зазначає апелянт, містить ознаки фінансової послуги, яка у разі її надання потребує відповідної ліцензії, якої відповідач не має. Також апелянт вказує на те, що включений в умови договору платіж комісійна винагорода за організаційні заходи, повязані з підготовкою та укладенням договору у розмірі 10% від вартості предмета лізингу не є лізинговим, оскільки не входить до переліку платежів, зазначеного у ст. 16 ЗУ «Про фінансовий лізинг». Окрім того, ОСОБА_2 звертає увагу суду на те, що спірний договір фінансового лізингу повинен був бути посвідчений нотаріально, оскільки він містить елементи договору оренди та договору купівлі-продажу транспортного засобу. Посилаючись на вищенаведене, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Представник ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» в судове засідання не з'явився з невідомих причин, хоч був належним чином повідомлений про розгляд справи. Отже, є правові підстави для розгляду справи у його відсутності.

В засіданні апеляційного суду ОСОБА_2 та його представник апеляційну скаргу з вищенаведених мотивів підтримали.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2 та його представника, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції прийшов до висновків про відсутність підстав для визнання недійсним договору фінансового лізингу, оскільки умови даного договору за своїм змістом відповідають вимогам ЗУ «Про фінансовий лізинг» і визнати їх несправедливими не можна. Однак, погодитись із цими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може на підставі такого.

Згідно із ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1)чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, 3) які правовідносини випливають із встановлених обставин, 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення в даній справі не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено і з матеріалів справи вбачається, що 15 квітня 2016 року між сторонами було укладено договір фінансового лізингу №004337 з додатками, згідно п.1.1 якого відповідач лізингодавець зобовязується придбати та передати на умовах фінансового лізингу в користування предмет лізингу, визначений у п.3.1 договору, а позивач лізингоодержувач зобовязується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору (а.с.8-14).

Предметом даного договору згідно п.3.1 був міні-трактор ДТЗ-244. Відповідно до додатку № 1 до договору вартість предмета лізингу становить 200 000 грн, щомісячний платіж 8333,33 грн, комісія за організацію (10%) 20 000 грн, комісія за передачу 6 000 грн, авансовий платіж 100 000 грн (зворот а.с.15).

На виконання умов названого договору 15.04.2016 року ОСОБА_2 здійснив одноразово платіж у розмірі 20000 грн, що підтверджується квитанцією (а.с.19). Сплачені ним кошти становили обумовлену договором комісію за організацію, а не платіж іншого виду.

Відповідно до положень ч. ч. 1, 2 ,3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими, тобто якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язку на шкоду споживача. виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору.

Аналізуючи зміст укладеного мі сторонами договору фінансового лізингу, колегія суддів приходить до висновку, що значна частина його умов є несправедливими відносно споживача та суперечать загальним принципам, зазначеним в ч.1 ст.808 ЦК України, а також положенням Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки фактично всю відповідальність та всі ризики покладено на споживача (лізингоодержувача) та виключення такої для лізингодаця.

Зокрема, відповідно до п. 3.5 договору лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за виконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу, тощо. За вищевказаними зобов'язаннями відповідає продавець, відомості про якого в договорі і додатках до нього взагалі відсутні.

Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» встановлено, що за договором фінансового лізингу зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно ст. 806 ЦК України визначено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до ч. 2 ст. 632 ЦК України зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

Відповідно до додатку № 1 до договору вартість предмета лізингу становить 200 000 грн, відсоток платежів 50% від вартості предмета лізингу, щомісячний платіж становить 8333,33 грн, комісія за організацію - 10 % від вартості предмета лізингу (20 000 грн), а комісії за передачу предмета лізингу - 3 % (6 000 грн).

Згідно з додатком № 2 до договору вартість предмету лізингу становить 200 000 грн, авансовий платіж 50 %, сума лізингу 100 000 грн, викупна вартість 3000 грн, відсоткова ставка 12,50 %, комісія 5 % та щомісячний платіж 2 512,22 грн, а також витрати, які сплачує лізингоодержувач за відвантаження предмета лізингу комісією за передачу трактора у сумі 106 000 грн.

Пунктом 5.4. договору зазначено, що у разі збільшення вартості предмета лізингу до моменту повної сплати авансового платежу лізингоодержувачем, останній повинен одноразово сплатити різницю такої вартості до моменту купівлі-предмету лізингу лізингодавцем з метою відповідності відсоткового розміру авансового платежу визначеного у додатку № 1 до цього договору фактичній вартості предмета лізингу на момент його купівлі у продавця, а також одноразово сплатити різницю комісії за організацію до моменту купівлі предмета лізингу лізингодавцем. У разі зменшення вартості предмета лізингу на момент його передачі лізингоодержувачу різниця комісії за організацію поверненню не підлягає.

Окрім того згідно з п. 8.3. договору у випадку виникнення податкових та прирівняних до них платежів лізингодавець має право вимагати зміни розміру лізингових платежів, а лізингоодержувач зобов'язаний прийняти такі зміни.

Відповідно до п. 8.8. договору коригування розміру лізингових платежів у випадках передбачених цим договором не призводить до збільшення загальної вартості предмета лізингу. Відповідно також не збільшується частина лізингових платежів, які відшкодовують (компенсують) частину вартості предмета лізингу. Зазначене коригування індексує частину лізингових платежів - комісію (винагороду) лізингодавця в частині витрат на фінансування предмета лізингу.

Згідно з п. 8.12 договору передбачено, що розмір лізингової плати може індексуватися в залежності від конвертації гривні в іноземну валюту та змінами ситуації на грошовому ринку.

Стаття 524 ЦК України визначає, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Згідно зі статтею 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Як вбачається предмет лізингу, лізингові платежі визначені у національній валюті України, еквівалент у іноземній валюті не визначався, а тому прив'язка до зміни курсу долара США чи євро по відношенню до гривні не ґрунтується на вищевикладених вимогах закону.

Також вбачається зі змісту п.п. 5.4., 8.3., 8.8. і 8.12. договору, розмір лізингової плати може індексуватися та змінюватися в залежності від зміни законодавства, розміру податків і прирівняних до них платежів, зміни ситуації на грошовому ринку, які впливають на вартість предмету лізингу. Проте формули перерахунку не передбачено.

Крім того, лізингодавець залишив за собою право на односторонню зміну лізингових платежів.

В п.8.3. договору зазначено, що у випадку виникнення податкових та прирівняних до них платежів, лізингодавець має право вимагати зміни розміру лізингових платежів, а лізингоодержувач зобов'язаний прийняти такі зміни. Лізингодавець може письмово повідомити лізингоодержувача про суму лізингового платежу (п. 8.4. договору). Пункт 8.15. договору за змістом теж свідчить про право лізингодавця в односторонньому порядку змінювати платежі.

Також п.8.12. договору передбачає, що в разі відмови лізингоотримувача від підписання додаткової угоди про коригування розміру платежів та вартості предмету лізингу лізингодавець вправі в односторонньому порядку розірвати договір, вимагати повернення предмету лізингу, а вже сплачені споживачем платежі не повертаються.

Таким чином, колегія суддів, аналізуючи вищезазначені положення договору, приходить до висновку про те, що навіть при сплаті лізингоодержувачем лізингових платежів, що перевищують більше ніж 50 відсотків вартості предмета лізингу лізингодавець має право не повертати дані кошти, що фактично є компенсацією за невиконання п. 8.12 договору.

В той же час, за договором у позивача відсутні права на одержання будь-якої компенсації від відповідача у зв'язку із невиконанням договору.

Нечітке визначення підстав зміни вартості платежів, розміру предмету лізингу, порядку перерахунку з одночасним правом змінювати в односторонньому порядку ці умови, надають лише одному учаснику відносин право на збільшення платежів та вартості у формально правильній поведінці і призводить до позбавлення іншого учасника правовідносин можливості будь-яким чином впливати на зміну істотної умови договору.

Тому колегія суддів констатує, що вищезазначені положення договору свідчать про несправедливість умов, які вказані у п.п. 4, 5, 7, 11, 13 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а виконання зобов'язань забезпечено лише відповідальністю лізингоотримувача, оскільки в п. 12.1, 12.2, 12.3, 12.7, 12.10, 12.11, 12.12 договору передбачена сплата лізингоодержувачем штрафу .

Таким чином, оскільки договором забезпечено захист інтересів лише лізингодавця, вказане свідчить про очевидну диспропорцію між правами та обов'язками сторін.

Отже, для визнання умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків і завдають шкоди споживачеві.

Аналізуючи положення договору фінансового лізингу №004337, колегія суддів приходить до висновку, що ознаки, які вказують на несправедливість по відношенню до споживача, наявні у договорі, а тому договір фінансового лізингу підлягає визнанню недійсним.

Згідно з ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно з п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Відповідно до положень ч. 1, п. 4 ч. 3, ч. 5, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Забороняються як такі, що вводять в оману недостовірне повідомлення про наявність обмеженої кількості товарів або з метою спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Таким чином, Законом України «Про захист прав споживачів» встановлено недійсність правочинів, здійснених з використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема у введенні в оману споживачів, шляхом пропонування з метою реалізації однієї продукції до реалізації іншої, позбавлення споживачів достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення.

Згідно з ст. 21 Закону України «Про захист споживачів» крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач; будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію.

Таким чином, оскільки Договір фінансового лізингу №004337 від 15.04.2016 року з Додатками № 1, 2, 3, підлягає визнанню недійсним, із відповідача на користь позивача слід стягнути кошти у розмірі 20 000 грн.

За таких обставин рішення суду першої інстанції не може залишатися в силі і підлягає до скасування з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2

Крім того з відповідача згідно ч.1 ст.88 ЦПК України та ст.1 Закону України №4191 У1 "Про граничний розмір компенсації витрат у цивільних та адміністративних справах" від 20 грудня 2011 року слід стягнути сплачений судовий збір та витрати на правову допомогу адвоката, оскільки ці платежі є обгрунтованими і вони підтверджені документально.

Приймаючи до уваги вище викладене, колегія суддів вважає, що оскаржене рішення не може бути залишене в силі, оскільки не являється законним і обгрунтованим. В даному випадку є правові підстави для ухвалення нового рішення.

Керуючись ст. ст. 218; 307; 308; 313; 319; 324; 325 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Богородчанського районного суду скасувати. Ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 задовольнити. Визнати недійсним договір фінансового лізингу №004337 від 15.04.2016 року.

Стягнути з ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» на користь ОСОБА_2 20 000 (двадцять тисяч) грн, 551,20 (п'ятсот п'ятдесят одну) грн судового збору, 2500 (дві тисячі п'ятсот) грн витрат на правову допомогу.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий В.А. Девляшевський

Судді: О.Ю. Беркій

ОСОБА_4