Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЛуспеника Д.Д.,
суддів:Гулька Б.І.,Журавель В.І.,
Черненко В.А., Штелик С.П.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до товариства з обмеженою відповідальністю «Тесис», третя особа - директор товариства з обмеженою відповідальністю «Тесис» Куликовський Едуард Володимирович про скасування наказів про оголошення догани, визнання недійсними записів у трудовій книжці про оголошення догани, скасування наказу про звільнення, зміну формулювання причин звільнення, стягнення вихідної допомоги, заборгованості із заробітної плати, компенсації за невикористані дні відпустки, компенсації за затримку розрахунку при звільненні, компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати, відшкодування моральної шкоди за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду м. Києва від 17 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду із указаним позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Тесис» (далі - ТОВ «Тесис»), у якому з урахуванням уточнень просив скасувати наказ від 24 лютого 2015 року № 28-к про оголошення догани; скасувати наказ від 02 березня 2015 року № 29-к про оголошення догани; визнати недійсними записи у трудовій книжці № 25 та № 25 за наказами про оголошення догани; скасувати наказ № 30-к від 02 березня 2015 року про звільнення за прогул; визнати недійсним запис в трудовій книжці № 33 про звільнення за прогул. Змінити формулювання причини звільнення на «звільнений з ініціативи працівника внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю»; стягнути із ТОВ «Тесис» на його користь вихідну допомогу згідно ст. 44 КЗпП України у розмірі 23 194 грн 08 коп.; стягнути із ТОВ «Тесис» на його користь заборгованість із заробітної плати (з урахуванням індексу інфляції), а саме: заборгованість з оплати праці у вихідні дні - 3 062 грн 67 коп., з виплати надбавки до посадового окладу - 36 795 грн 76 коп., з оплати праці у нічний час - 2 626 грн 65 коп.; стягнути із ТОВ «Тесис» на його користь компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 7 151 грн 36 коп. з урахуванням індексу інфляції; стягнути із ТОВ «Тесис» на його користь компенсацію за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 31 321 грн 92 коп; стягнути із ТОВ «Тесис» на його користь компенсацію за несвоєчасну виплату заробітної плати у розмірі 24 352 грн 09 коп.; відшкодування моральної шкоди у розмірі 50 000 грн та 5 000 грн на відшкодування витрат на правову допомогу.

На обґрунтування вимог зазначав, що він працював у ТОВ «Тесис» із 13 січня 2005 року на посаді інженера-конструктора. Трудові відносини мали строковий характер, що підтверджується відповідними наказами. Згідно останнього наказу № 90-к від 14 серпня 2013 року строк дії трудового договору спливав 28 лютого 2015 року.

Вказував, що починаючи з 2012 року на підприємстві почалося грубе порушення законодавства про працю у вигляді несвоєчасної виплати заробітної плати (затримка у декілька місяців), наданні відпусток неповної тривалості та не в зручний час. З огляду на такі порушення він неодноразово протягом 2014-2015 років звертався до роботодавця із заявами про дострокове розірвання трудового договору відповідно до ст. 39 КЗпП України у зв'язку із порушенням відповідачем законодавства про працю. Остання така заява датована 19 лютого 2015 року, однак офіційно не зареєстрована та залишена без розгляду.

24 лютого 2015 року наказом № 28-к йому оголошено догану, наказ надано не було. 28 лютого 2015 року (субота, день спливу строку дії договору) він перебував на робочому місці із 08.00 до 20.00 год, повідомив відповідача про відсутність наміру продовжувати строк дії трудового договору. Таким чином, виконувати обов'язок щодо виходу на роботу 02 березня 2015 року вже не мав, однак, прибувши цього дня на підприємство, дізнався про наказ № 29-к від 02 березня 2015 року про оголошення догани за систематичне порушення трудової дисципліни та про наказ № 30-к про його звільнення за прогул. Копії наказів не надано. У порушення вимог закону про недопустимість занесення до трудової книжки відомостей про стягнення, записи про оголошення доган внесено до його трудової книжки.

Крім того, при звільненні йому не виплачено усіх належних від підприємства сум: неповністю виплачена заробітна плата (не оплачено роботу у вихідні дні 27 грудня 2014 року та 15 лютого 2015 року, роботу у нічний час та не виплачено надбавку до посадового окладу за жовтень-грудень 2013 року), не виплачена компенсація за невикористані відпустки, компенсація за затримку виплати заробітної плати у період із 2012 по 2013 роки. Неналежність розрахунку при звільненні покладає на відповідача також обов'язок виплати середнього заробітку за таку затримку розрахунку.

Позивач посилався також на те, що оскільки його звільнення фактично відбулось внаслідок порушення роботодавцем законодавства про працю, він має право на виплату вихідної допомоги. Наведені протиправні дії відповідача завдали йому моральних страждань.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 04 серпня 2015 року у задоволенні позові ОСОБА_6 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 17 листопада 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_6 Скасовано наказ від 24 лютого 2015 року № 26-к зі змінами, внесеними наказом від 24 лютого 2015 року № 28-к, та наказ від 02 березня 2015 року № 29-к про притягнення ОСОБА_6 до дисциплінарної відповідальності. Визнано недійсними записи у трудовій книжці ОСОБА_6 № 25 та № 25 за наказами про оголошення догани. Скасовано наказ № 30-к від 02 березня 2015 року про звільнення ОСОБА_6 за прогул. Стягнуто із ТОВ «Тесис» на користь ОСОБА_6 5 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди та 5 000 грн у рахунок витрат на правову допомогу. В іншій частині позову ОСОБА_6 відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить змінити рішення апеляційного суду та задовольнити його позов щодо стягнення заборгованості з компенсації за невикористану відпустку; стягнення заборгованості з оплати праці у вихідні дні 15 лютого 2015 року та 28 лютого 2015 року; стягнення заборгованості з виплати надбавки до посадового окладу за період із 01 жовтня 2013 року по 31 грудня 2013 року згідно наказу № 12 від 15 квітня 2013 року «Про доплату, згідно бонусного положення учасникам проекту ІПХТ ЗХЗ»; стягнення компенсації за несвоєчасно виплачену заробітну плату; зміни формулювання причини звільнення; стягнення вихідної допомоги за ст. 44 КЗпП України; в іншій частині рішення апеляційного суду залишити без змін.

Отже, у задоволеній частині позову судове рішення не оскаржується, а тому в касаційному порядку не переглядається (ст. 335 ЦПК України).

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Встановлено, що ОСОБА_6 працював у ТОВ «Тесис»із 13 січня 2005 року на посаді інженера-конструктора. Трудові відносини мали строковий характер, що підтверджується відповідними наказами. Згідно останнього наказу від 14 серпня 2013 року № 90-к строк дії трудового договору спливав 28 лютого 2015 року. Наказом від 02 березня 2015 року № 30-к ОСОБА_6 звільнено за прогул.

Вирішуючи спір, апеляційний суд виходив із того, що строк дії трудового договору ОСОБА_6 закінчився 28 лютого 2015 року, цей день згідно наказу по підприємству був робочим, а тому 02 березня 2015 року ОСОБА_6 прогулу не вчиняв та звільнений із цієї підстави незаконно. Позивач не виявив наміру продовжити трудові відносини із відповідачем, однак оспорив наказ про своє звільнення за прогул із вимогою змінити формулювання причини звільнення на «звільнений з ініціативи працівника внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю».

За ч. 3 ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 39 КЗпП України, строковий трудовий договір (пункти 2 і 3 статті 23) підлягає розірванню достроково на вимогу працівника в разі його хвороби або інвалідності, які перешкоджають виконанню роботи за договором, порушення власником або уповноваженим органом законодавства про працю, колективного або трудового договору та у випадках, передбачених ч. 1 ст. 38 цього кодексу.

За змістом положень ст. ст. 38, 39 КЗпП України, що регулюють порядок та підстави розірвання трудового договору з ініціативи працівника, заява про розірвання трудового договору подається працівником у письмовій формі.

Перевіривши доказами посилання позивача на його звернення до роботодавця із заявою про дострокове розірвання трудового договору у зв'язку із порушенням відповідачем законодавства про працю та встановивши відсутність такої заяви у письмовій формі, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав зміни формулювання причин звільнення ОСОБА_6 із прогулу на порушення власником або уповноваженим органом законодавства про працю. З цих підстав ґрунтується на законі відмова апеляційного суду у стягненні сум вихідної допомоги, оскільки обставин, передбачених диспозицією ст. 44 КЗпП України, не встановлено. У частині відмови у стягненні сум вихідної допомоги рішення апеляційного суду ухвалено згідно закону та залишається без змін за ст. 337 ЦПК України.

Разом з тим, апеляційний суд неправильно застосував у спірних правовідносинах ч. 3 ст. 235 КЗпП України, пряма дія якої уповноважує суд прийняти рішення про зміну формулювання причин звільнення, якщо таке формулювання не відповідає фактичним обставинам справи або чинному законодавству при відсутності підстав для поновлення на роботі.

Тобто, за обставин, коли ОСОБА_6 не підлягає поновленню на роботі, строк дії його трудового договору закінчився, звільнення за прогул є незаконним, а заява позивача про звільнення у зв'язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю відсутня, суд мав вирішити питання про зміну формулювання і вказати в рішенні причину звільнення ОСОБА_6 у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

Відмовляючи у вимогах про стягнення заборгованості із оплати праці за роботу у вихідні дні, заборгованості із виплати надбавки до посадового окладу за жовтень-грудень 2013 року, компенсації за невикористану відпустку, апеляційний суд виходив із того, такі вимоги не підтверджені будь-якими доказами.

Із такими висновками колегія суддів не погоджується.

Обґрунтованість позову у частині стягнення заборгованості із оплати праці за роботу у вихідні дні позивач доводив посиланням на: табель обліку використання робочого часу за лютий 2015 року (Т. 2, а. с. 63), за яким у неділю 15 лютого 2015 року ним відпрацьовано 10,35 год, а в суботу 28 лютого 2015 року - 11,5 год; дані пропускного бюро про його перетин прохідної у лютому 2015 року (Т. 2, а. с. 18); довідку підприємства про його доходи (Т. 1, а. с. 116), де вказано, що кількість робочих днів згідно графіку роботи у лютому 2015 року - 20, а фактична кількість відпрацьованих у цьому місяці робочих днів - 22.

У позовній заяві та уточненнях до неї ОСОБА_6 вихідними днями, за які він просить стягнути доплату, вказав 27 грудня 2014 року та 15 лютого 2015 року, вимог про стягнення боргу із оплати праці за роботу 28 лютого 2015 року позивач не заявляв, а тому у цій частині позов апеляційний суд розглянув у межах ст. ст. 11, 303 ЦПК України.

Наявність підстав для задоволення позову в частині стягнення заборгованості із виплати надбавки до посадового окладу за жовтень-грудень 2013 року ОСОБА_6 доводив Положенням про нарахування і виплату працівникам ТОВ «Тесис» персональної надбавки до посадового окладу, Бонусним положенням учасників проекту ІПХТ ЗХЗ, наказом № 12 від 15 квітня 2013 року «Про доплату, згідно бонусного положення учасникам проекту ІПХТ ЗХЗ», наказами № 13/15 та № 13 від 15 квітня 2013 року про доповнення наказу № 12 від 15 квітня 2013 року, наказом № 60-к від 31 травня 2013 року «Про оцінку результатів роботи (Т. 1, а. с. 117-125).

Невиконаний обов'язок роботодавця щодо виплати компенсації за невикористану відпустку позивач підтверджував електронним листом відділу кадрів (Т. 1, а. с. 61), графіками відпусток за 2012-2014 роки (Т. 1, а. с. 131-149).

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, суд повинен всебічно і повно з'ясувати усі обставини, що складають предмет доказування, дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (ст. ст. 58, 59 ЦПК України), окремо та всі докази у їх сукупності у порядку, передбаченому ст. ст. 185, 187, 189, 212 ЦПК України, що відображається у судовому рішенні. Відхилення того чи іншого доказу, перевагу одного доказу над іншим має бути мотивованим.

В оскаржуваному рішенні апеляційного суду відсутні результати оцінки доказів, які подавалися позивачем на підтвердження його вимог про стягнення заборгованості із оплати праці за роботу у вихідні дні, заборгованості із виплати надбавки до посадового окладу за жовтень-грудень 2013 року та компенсації за невикористану відпустку. Апеляційний суд обмежився формальним висновком про те, що в цій частині вимоги не підтверджені будь-якими доказами. Такий висновок суперечить матеріалам справи, оскільки позивач докази надавав, проте обставини, на підтвердження яких ці докази подано, апеляційним судом не досліджені.

Відмовляючи у позові про стягнення компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати у період із 2012 по 2013 роки та середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, апеляційний суд вказував, що ці вимоги позивач пов'язує із невиплатою йому сум, у стягненні яких колегією суддів апеляційного суду відмовлено.

Такі висновки не ґрунтуються на матеріалах справи.

За змістом ч. 1 ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Згідно ст. 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Обґрунтовуючи вимогу про стягнення компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати у період із 2012 по 2013 роки, позивач зазначав, що у вказаний період виплата заробітної плати проводилася із порушенням строків її виплати, що підтверджував випискою із його банківського рахунку (Т. 1, а. с. 42-45) та розрахунковими листами (Т. 2, а. с. 23-45). Для перевірки обґрунтованості позову в цій частині необхідно досліджувати строки виплати заробітної плати (тобто сум заробітку, що був виплачений, а не спірних сум, які за позовом оспорюються) у період із 2012 по 2013 роки, що залишено без уваги апеляційним судом. У цій частині позов по суті не розглянуто апеляційним судом.

Щодо відповідальності відповідача за затримку розрахунку при звільненні, необхідно зазначити таке.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (ч. 1 ст. 117 КЗпП України).

ОСОБА_6 звільнено 02 березня 2015 року, а фактичний розрахунок з ним проведено 04 березня 2015 року (Т. 1, а. с. 93), тобто із порушенням строків, передбачених ст. 116 КЗпП України. З огляду на вказані обставини, апеляційний суд необґрунтовано звільнив відповідача від відповідальності за затримку розрахунку при звільненні.

З урахуванням викладеного, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню у частині вирішення позову про зміну формулювання причини звільнення, стягнення компенсації за невикористану відпустку, стягнення заборгованості з оплати праці у вихідні дні 27 грудня 2014 року та 15 лютого 2015 року, стягнення заборгованості з виплати надбавки до посадового окладу, стягнення компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати та середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні із передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції відповідно до ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 17 листопада 2015 року у частині вирішення позовних вимог ОСОБА_6 про зміну формулювання причини звільнення, стягнення компенсації за невикористану відпустку, стягнення заборгованості з оплати праці у вихідні дні 27 грудня 2014 року та 15 лютого 2015 року, стягнення заборгованості з виплати надбавки до посадового окладу, стягнення компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати, стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

В.А. Черненко

С.П. Штелик