Справа № 750/7464/16-ц Провадження № 22-ц/795/1921/2016 Головуючий у I інстанції -Коверзнев В. О. Доповідач - Харечко Л. К.
Категорія - цивільна
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 листопада 2016 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - судді Харечко Л.К.,

суддів: Онищенко О.І., Вінгаль В.М.,

з участю секретаря Шкарупи Ю.В., представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Сівер Транс» на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 09 вересня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сівер Транс» про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, зобов'язання оплатити лікарняний лист,

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 09 вересня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено частково, визнано незаконним наказ Товариства з обмеженою відповідальністю «Сівер Транс» від 24.06.2016 року № 16-к про звільнення ОСОБА_3 з посади водія автотранспортних засобів та поновлено останнього на посаді водія автотранспортних засобів ТОВ «Сівер Транс» з 25.06.2016 року. Стягнуто з ТОВ «Сівер Транс» на користь позивача середній заробіток за час вимуш еного прогулу в сумі 4670 грн. 56 коп. та 1000 грн. у відшкодування моральної шкоди. В задоволенні решти вимог відмовлено. Стягнуто з ТОВ «Сівер Транс» на користь держави судовий збір в сумі 4134 грн..

В апеляційній скарзі Товариство з обмеженою відповідальністю «Сівер Транс» просить скасувати вказане рішення суду і ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_3 у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення місцевим судом норм матеріального і процесуального права.

Доводи скарги зводяться до того, що звільнення позивача відбулось на законних підставах, оскільки твердження суду першої інстанції щодо відсутності в наказі про звільнення описової та мотивувальної частини із зазначенням обставин вчинення позивачем порушення трудового законодавства та обґрунтування доцільності застосування до нього дисциплінарного стягнення не передбачено. Статтею 149 КУпАП України передбачено відібрання письмових пояснень від порушника трудової дисципліни, однак в даному випадку було застосоване дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення з роботи, про відмову з ознайомленням з яким було складено доповідну та акт. Факт перебування позивача в стані алкогольного сп'яніння підтверджений відповідними доказами, а саме актом від 13.06.2016 року та випискою, а посилання суду на те, що в акті відсутня графа для підпису позивача про ознайомлення з актом та засвідчений підписами свідків запис про відмову позивача від підписання даного акту не заслуговує на увагу, оскільки, як такої форми написання актів взагалі не визначено. Не погоджується відповідач і з висновками суду про те, що крім водія позивач був ще й експедитором та з тим, що 12.06.2016 року не був для позивача робочим днем, а також з тим, що не було надано суду доказів на підтвердження встановлення позивачу в період відрядження графіку роботи, адже спеціального графіку роботи в період відрядження не передбачено, а 12.06.2016 року для позивача був робочим днем, що підтверджується даними, зафіксованими системою супутникового зв'язку JPS. Також зазначено і про порушення судом норм процесуального права щодо прийняття уточнень про визнання наказу про звільнення незаконним та поновлення на роботі, замість скасування наказу та те, що суд не задовольнив клопотання про відкладення розгляду справи.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 з 12.03.2012 року працював на посаді водія автотранспортних засобів в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Сівер Транс». Наказом (розпорядженням) про відрядження від 20.05.2016 року позивача було відряджено з 21.05.2016 року по 13.06.2016 року з метою виконання послуг з міжнародного перевезення вантажів автомобільним транспортом. Наказом директора ТОВ «Сівер Транс» від 24.06.2016 року позивача - водія автотранспортних засобів було звільнено з роботи з 24.06.2016 року за появу на робочому місці в нетверезому стані (п. 7 ст. 40 КЗпП України). Підставою зазначено виписку з медичної картки.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених в п. п. 22, 25 Постанови «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року № 9, у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за п.7 ст.40 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені ст.ст. 147 (1), 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок тощо, а також, вирішуючи позови про поновлення на роботі осіб, трудовий договір з якими розірвано за п.7 ст.40 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що з цих підстав можуть бути звільнені з роботи працівники за появу на роботі у нетверезому стані в будь-який час робочого дня, незалежно від того, чи були вони відсторонені від роботи, чи продовжували виконувати трудові обов'язки.

Законодавство про працю України встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників.

Обов'язок доведення факту появи на роботі в нетверезому стані лежить на роботодавці, тому саме він зобов'язаний надавати докази наявності підстав для звільнення працівника.

Так, згідно з наказом про звільнення з роботи, підставою для прийняття рішення про звільнення ОСОБА_3 з роботи стала виписка з медичної карти, яка була складена за наслідком його обстеження 13.06.2016 року (01 год. 00 хв.) в амбулаторно - поліклінічному закладі з метою виявлення алкоголю. Інших обставин чи обґрунтування доцільності застосування до позивача дисциплінарного стягнення в наказі не зазначено.

Також, відповідачем 13.06.2016 року (не зважаючи на те, що факт знаходження позивача в нетверезому стані був виявлений у вечірній час 12.06.2016 року, зі слів представників коли він відпочивав (спав) у автомобілі) був складений акт, яким було зафіксовано перебування ОСОБА_3 в стані алкогольного сп'яніння на робочому місці.

Однак, виписка з медичної карти складена майже через три години після акту, за відсутності належних доказів місця перебування позивача в цей час, а зазначений акт не є тим самим допустимим доказом з точки зору цивільно-процесуального законодавства, оскільки в ньому не зазначено, де саме перебував позивач в стані алкогольного сп'яніння. Відсутні в акті і дані про ознайомлення позивача з цим актом, а також відсутні графа для його підпису про ознайомлення та підписи свідків про засвідчення відмови позивача підписати цей акт.

Отже, досліджуючи надані відповідачем докази звільнення ОСОБА_3, апеляційний суд приходить до висновку, що зазначені виписка та акт не є беззаперечними доказами перебування позивача в нетверезому стані на робочому місці, в зв'язку з чим повністю погоджується з наданою судом першої інстанції правовою оцінкою вказаним обставинам.

Крім того, як підтверджено матеріалами справи, ОСОБА_3 з 21.05.2016 року по 13.06.2016 року включно перебував у відрядженні з метою доставки вантажів, як по Україні, так і поза її межами.

Як зазначав відповідач, на підставі даних систем супутникового зв'язку JPS було встановлено, що позивач 12.06.2016 року був в дорозі протягом двох годин і починаючи з 18 год. 16 хв. постійно знаходився на зупинці, а факт його перебування в нетверезому стані було зафіксовано о 22 год. 15 хв. в с. Іванків Київської області на автостоянці в кабіні автомобіля, вказуючи також на те, що цей день і час для нього були робочими.

Проте, відповідно до Кодексу законів про працю України, поява на роботі в нетверезому стані - це означає появу в такому вигляді на території установи в робочий час. Не може бути підставою для звільнення поява в нетверезому вигляді на робочому місці у вільний від роботи час, у вихідний день, під час відпустки, тощо.

Відповідно до ст. 60 КЗпП України на роботах з особливими умовами і характером праці в порядку і випадках, передбачених законодавством, робочий день може бути поділений на частини з тією умовою, щоб загальна тривалість роботи не перевищувала встановленої тривалості робочого дня.

Тобто, поділ робочого дня на частини означає можливість встановлення перерви в роботі більше двох годин.

Так, особливості регулювання робочого часу та часу відпочинку водіїв колісних транспортних засобів та порядок його обліку регулюються Положенням про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів, затвердженим наказом Міністерства транспорту та зв'язку України від 07.06.2010 року № 324, Європейською угодою щодо роботи екіпажів транспортних засобів, які виконують міжнародні автомобільні перевезення.

П/п 2.9 Положення про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів передбачає введення для водіїв робочого дня з розподілом зміни на дві частини за умови, що тривалість цих частин не перевищує чотири години з урахуванням часу, необхідного для повернення на місце стоянки.

Також, п. 4, п. 5 зазначеного Положення встановлено, що після керування протягом чотирьох годин водій повинен зробити перерву для відпочинку та харчування тривалістю не менше 45 хвилин, якщо не настає період щоденного відпочинку. Перерва для відпочинку та харчування не включається в робочий час водія. Тривалість перерви для відпочинку та харчування встановлюється Перевізником за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації, а час початку і закінчення перерви встановлюється правилами внутрішнього трудового розпорядку. Водії використовують час перерви на свій розсуд. Тривалість щоденного відпочинку водія протягом будь-якого двадцятичотиригодинного періоду, рахуючи від початку робочого дня, має бути не менше 10 послідовних годин.

Статтею 8 Європейської угоди щодо роботи екіпажів транспортних засобів, які виконують міжнародні автомобільні перевезення передбачено, що протягом кожних двадцяти чотирьох годин водій повинен мати період щоденного відпочинку тривалістю принаймні одинадцять послідовних годин, який може бути скорочений мінімум до дев'яти послідовних годин відпочинку не більше трьох разів протягом будь-якого одного тижня за умови, що до кінця наступного тижня, як компенсація, водію буде надано відпочинок еквівалентної тривалості.

Із даних систем супутникового зв'язку JPS, наданих відповідачем (а.с. 56) вбачається, що позивач 12.06.2016 року керував автотранспортним засобом на протязі 4 години з 18.16 до 22.16, після чого зупинився для відпочинку, а отже його дії не суперечили ні вищезазначеному положенню, ні іншим законодавчим нормам, що регулюють питання робочого часу та часу відпочинку водіїв колісних транспортних засобів.

Також, колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що навіть за умови належного доведення відповідачем перебування позивача в стані алкогольного сп'яніння 12.06.2016 року після 22 години, цей час не можна вважати робочим часом позивача, адже це був нічний час вихідного дня (неділі) і він знаходився в кабіні автомобіля, який знаходився на автостоянці.

Викладені вище обставини свідчать про те, що відповідач за відсутності законних підстав притягнув ОСОБА_3 до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення за п.7 ст.40 КЗпП України.

Доводи апеляційної скарги щодо не перебування позивача на посаді експедитора не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Таким чином, суд першої інстанції в повній мірі дослідив обставини даної справи та дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог про визнання наказу про звільнення незаконним та поновлення позивача на роботі з 25.06.2016 року та про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, завданої ОСОБА_3 незаконним звільненням з роботи.

Інші доводи апеляційної скарги про прийняття судом уточнень про визнання наказу про звільнення незаконним та поновлення на роботі, замість його скасування та те, що суд не задовольнив клопотання про відкладення розгляду справи, не можуть бути підставами для скасування рішення, оскільки уточнення позову є правом позивача, а про оголошення перерви по справі до 09 вересня 2016 року представник відповідача був повідомлений, однак не з'явився, в зв'язку з чим судом було ухвалено визнати неявку представника відповідача неповажною.

На підставі викладеного, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Сівер Транс» відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 09 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:Судді: