У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоТкачука О.С.,
суддів: Висоцької В.С., Колодійчука В.М.,Гримич М.К., Фаловської І.М.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки, за касаційними скаргами публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» та ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Чернівецької області від 20 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду із зазначеним позовом до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»), обґрунтовуючи його тим, що 30 березня 2006 року між ним та акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є позивач ПАТ «УкрСиббанк», був укладений кредитний договір, згідно з умовами якого банк зобов'язався надати йому готівкові кошти у вигляді кредиту в розмірі 34 000 євро на термін до 30 березня 2027 року, а він зобов'язався повернути кредитні кошти, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов'язання у повному обсязі у строки, передбачені цим договором.

Згідно з пунктом 1.3.1 договору плата за користування кредитною лінією у вигляді процентів (процентна ставка) становить 10,8 % річних.

07 серпня 2009 року між ними укладено додаткову угоду № 1 до договору про надання споживчого кредиту від 30 березня 2006 року, згідно з умовами якого викладено абзац перший п.1.3.4 кредитного договору в такій редакції: 1.1 - строк сплати процентів встановлено з 01 по 25 число (включно) кожного місяця, наступного за тим, за який були нараховані банком такі проценти, а також викладено додаток № 1 до договору «Графік погашення кредиту» в типовій редакції згідно з Додатком № 1 до цієї додаткової угоди (п.1 додаткової угоди), однак чому банком було змінено нумерацію основного договору, йому не відомо, оскільки існує тільки кредитний договір від 30 березня 2006 року.

На забезпечення зобов'язань за цим договором 30 березня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» і ОСОБА_7, ОСОБА_8 укладено договори поруки.

Також на забезпечення зобов'язань за цим договором 30 березня 2006 року між ним та АКІБ «УкрСиббанк» укладено договір іпотеки, за умовами якого він передав в іпотеку квартиру АДРЕСА_1.

Зазначав, що до 2014 року він добросовісно виконував умови кредитного договору, однак, внаслідок проведення в 2014 році розрахунків своїх платежів за кредитом, а також залишку тіла кредиту ним було виявлено, що відповідач невірно визначив сукупну вартість кредиту, тому він звернувся до експерта за відповідним науковим дослідженням цього кредитного договору.

На даний час він не має заборгованості перед відповідачем за укладеним кредитним договором.

Згідно з висновком експертного економічного дослідження від 18 листопада 2014 року, складеного судовим експертом ТОВ АФ «Вест-Аудит» Кукулом І.Я., встановлено, що банком допущено невиконання вимог п.п. д) п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якого перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформленням договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо).

При укладенні додаткової угоди від 07 серпня 2009 року № 1 банком також допущено невиконання вимог п. 3.3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року за № 168, зареєстрованих 25 травня 2007 року за № 541/13808 в Міністерстві юстиції України.

Експертом на підставі розрахунків за період користування кредитним коштами з 30 березня 2006 року по 30 березня 2027 року встановлено, що позичальник зобов'язаний погасити сукупну вартість кредиту в розмірі 72 988 євро 55 євроцентів, в тому числі: за тілом кредиту в сумі 34 000 євро, за відсотками в сумі 38 988 євро 55 євроцентів, що в процентному значенні (реальна процентна ставка) складає 11,87%.

Посилаючись на вказані обставини, просив суд визнати недійсними кредитний договір від 30 березня 2006 року із змінами, внесеними додатковою угодою № 1 до договору про надання споживчого кредиту від 07 серпня 2009 року, та договір іпотеки від 30 березня 2006 року, укладені між ним та АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк».

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 30 березня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 20 травня 2015 року рішення районного суду скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову з інших правових підстав.

У касаційній скарзі ПАТ «УкрСиббанк» просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення апеляційного суду та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга ОСОБА_6 підлягає відхиленню, а касаційна скарга ПАТ «УкрСиббанк» - задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Статтею 337 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судами встановлено, що 30 березня 2006 року між ОСОБА_6 та АКІБ «УкрСиббанк» укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 34 000 євро, зі строком повернення до 30 березня 2027 року під 10,8 % річних за користування кредитом.

07 серпня 2009 року між ними було укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору від 30 березня 2006 року, якою внесено зміни, зокрема щодо щомісячного строку сплати процентів.

На забезпечення зобов'язань за цим договором 30 березня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» і ОСОБА_7, ОСОБА_8 укладено договори поруки.

На забезпечення зобов'язань за цим договором 30 березня 2006 року між ОСОБА_6 та АКІБ «УкрСиббанк» укладено договір іпотеки, за умовами якого він передав в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_6, суд першої інстанції виходив з того, що перед укладенням кредитного договору позичальник був ознайомлений із загальними умовами кредитування і погодився з ними.

Крім того, зазначив, що укладений кредитний договір був спрямований на реальне настання правових наслідків, обумовлених ним, позивач прийняв кредит наданий банком і зобов'язався повернути його у встановлені кредитним договором строки та розмірі з урахуванням процентів.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, відповідають матеріалам справи й вимогам закону. При цьому доказам, поданим сторонами, судом надана належна правова оцінка (ст. 212 ЦПК України).

Апеляційний суд, скасовуючи рішення місцевого суду, виходив з того, що оспорюваний кредитний договір укладений з порушенням вимог закону, його умови є несправедливими, проте позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Проте погодитись із такими висновками суду апеляційної інстанції не можна.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Таким вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції не відповідає з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року № 6-1341цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів України.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив характер правовідносин між сторонами, правильно застосував норми матеріального права, та дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з огляду на їх безпідставність.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом було скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищогоспеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» задовольнити.

Рішення апеляційного суду Чернівецької області від 20 травня 2015 року скасувати, залишити в силі рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 30 березня 2015 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

М.К.Гримич

В.М.Колодійчук

І.М. Фаловська