Справа № 344/9939/16-ц
Провадження № 2/344/4339/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2016 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області

в складі: головуючої судді Польської М.В.

при секретарі c/з ОСОБА_1.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Івано-Франківську цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою м.Івано-Франківськ, вул.. Мазепи 2/8.

Позивач подала до суду заяву в якій просила завершувати розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала, проти заочного розгляду справи не заперечувала.

Відповідач подав до суду заяву, в якій визнав позов, просив справу розглядати без його участі.

Суд, дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності позивачу (а.с.4-9).

Відповідач був зареєстрований за місцем проживання в даній квартирі, як син позивача.

Отже право на користування квартирою в свій час було набуто відповідачем, однак в подальшому таке право на проживання втрачено згідно встановлення факту не проживання його з 2014 року по місцю реєстрації, що підтверджено належними доказами.

За ст..383 ЦК України власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання та членів своєї сімї.

Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (частина друга статті 386 ЦК).

При розгляді цивільної справи за даним позовом предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК УРСР підстави для позбавлення права на житло.

Члени сімї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону. Законом, на який зроблено посилання в частині першій статті 405 ЦК, не може бути ЖК УРСР. Для регулювання відносин між власником житла та членами його сімї законодавець використав правову конструкцію (сервітут), яка раніше до цих відносин не застосовувалась. Тому, хоча положення житлового законодавства і підлягають переважному застосуванню до житлових відносин на підставі ст..3 ЖК УРСР, до правовідносин із приводу сервітуту вони можуть застосовуватись лише за аналогією. З урахуванням цього треба визнати, що стосовно права членів сімї власника помешкання на користування ним, чинним є правило ч.1 ст.405 ЦК, що передбачає визначення власником житлових приміщень, які мають право займати члени сімї.

Оскільки інше не встановлено чинними законами, договором, заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, відсутність особи понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що призводить до втрати права користування помешканням.

Як слідує зі ст..71, 72 ЖК при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу.

Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

З огляду на викладене, вважаючи на те, що відповідач визнав позовні вимоги, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають до задоволення.

На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 383, 386 ЦК України, ст..71, 72 ЖК, керуючись ст.ст. 212-215, 224-226 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити

Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрованого за адресою ІНФОРМАЦІЯ_2, таким, що втратив право користування житловим приміщенням, яке знаходиться за адресою АДРЕСА_2.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Польська М.В.