Провадження № 2/127/458/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.03.2016 Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Сичука М.М.,

при секретарі Гороховій О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниця цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон»» про визнання договору недійсним та стягнення коштів, -

Встановив:

ОСОБА_1 в грудні 2015 року звернулась до суду з позовом до ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» про визнання договору недійсним та стягнення коштів, посилаючись на те, що 26.10.2015 року вона уклала з відповідачем - ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» у м. Житомир договір № 003055 фінансового лізингу з додатками.

Повіривши переконанням представника відповідача, за вказівкою останнього, ОСОБА_1 був здійснений платіж в сумі 16000,00 грн. на рахунок ТОВ «Лізингова компанія «Еталон». Вже приїхавши у м. Вінницю, позивач ознайомилась з даним договором і зрозуміла, що її обурили умови договору, що вони є невигідними для ОСОБА_1 як для споживача, наявний істотний дисбаланс права та обовязків сторін.

В порушення ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» в договорі фінансового лізингу № 003055 є обмеження права позивача стосовно відповідача у разі повного або часткового невиконання чи належного виконання відповідачем договірних зобовязань; надання відповідачу права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи відповідача.

Відповідно до п. 4.3.6 договору фінансового лізингу № 003055 відповідач має право розірвати договір в односторонньому порядку у випадку неможливості здійснити поставку предмета лізингу третьою особою. При цьому для позивача наступають негативні наслідки, передбачені п. 12.12 цього договору, а саме за вирахування штрафу 20% сплачених авансових платежів та неповернення комісії за організацію.

В порушення ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» в договорі фінансового лізингу № 003055 є надання можливості відповідачу не повертати кошти на оплату, здійснену позивачем, у разі відмови позивача укласти або виконати договір, без встановлення права позивача на одержання відповідної компенсації від відповідача у звязку з розірванням або невиконанням ним договору.

Відповідно до п. 4.3.5 договору фінансового лізингу № 003055 відповідач має право розірвати договір в односторонньому порядку без попередження позивача.

Також п. 12.5 договору передбачено права відповідача достроково припинити дію договору. При цьому право позивача на розірвання договору з власної ініціативи тягне за собою негативні фінансові наслідки згідно п. 12.12 договору фінансового лізингу № 003055.

В порушення ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» в договорі фінансового лізингу № 003055 передбачено право відповідача не повертати кошти на оплату, здійснену позивачем, у разі відмови позивача укласти або виконати договір, без встановлення права позивача на одержання відповідної компенсації від відповідача у звязку з розірванням або невиконанням ним договору п. 4.3.6., 12.12. договору фінансового лізингу № 003055.

Крім того відповідно до п. 2.1. договору фінансового лізингу № 003055 комісія за організацію передбачає покриття витрат з моменту проведення перемов між сторонами договору, включаючи пошук предмета лізингу, супровід договору до моменту його остаточного виконання. Згідно додатку № 1 до договору розмір комісії на організацію становить 16000,00 грн. Він був сплачений згідно квитанції 0.0.453366389.1 від 26.10.2015 року.

В той же час, відповідно до п. 8.2.3 договору фінансового лізингу № 003055 передбачена також плата комісії за супровід договору, розмір якої, згідно додатку № 2 складає 5%.

У договорі фінансового лізингу № 003055 від 26.10.2015 року предмет договору відповідно до закону не визначений. Позивач вважає, що умови фінансового лізингу № 003055 від 26.10.2015 року суттєво обмежують її права як споживача.

ОСОБА_1 надала до суду заяву про зміну підстав позову, де також вказала на відсутність нотаріального посвідчення договору, в якій просить визнати недійсним договір фінансового лізингу № 003055 від 26.10.2015 року та стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» 16000,00 грн.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 та позивач ОСОБА_1І позовні вимоги підтримали повністю, в межах заявлених вимог та на підставах зазначених у позові. Позов просили задоволити.

Відповідач ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» в судове засідання представника не направили, надіслали на адресу суду заперечення, в якій просили слухати справу без участі представника, позов просили залишити без задоволення.

Вислухавши осіб, які беруть участь в справі, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

26 жовтня 2015 року між ОСОБА_1І та ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» було укладено договір фінансового лізингу № 003055.

Як вбачається з додатку № 1 до Договору фінансового лізингу № 003055 від 26.10.2015 року, вартість предмета лізингу складає 160000,00 грн.

Відповідно до додатку № 2 до Договору фінансового лізингу № 003055 від 26.10.2015 року, встановлено графік сплати лізингових платежів.

Згідно додатку № 3 до Договору фінансового лізингу № 003055 від 26.10.2015 року, відповідач взяв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу - автомобіль «ChevroletAveo», без визначення предмету лізингу, що відповідають поняттю індивідуально визначеної речі (рік випуску, колір, об'єм двигуна, індивідуальних технічних характеристик, індивідуальної комплектації, тощо).

На виконання договору фінансового лізингу позивачем ОСОБА_1 було сплачено на користь відповідача 16000,00 грн., що підтверджується копією квитанції № 0.0.453366389.1 від 26.10.2015 року.

Аналізуючи зміст даного договору, суд встановив, що як вбачається з п. 3.5 Договору, лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець.

Згідно з п. 1.3 вище вказаного Договору фінансового лізингу, лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу (Chevrolet, модель Aveo), зазначений у п. 1.1 договору та специфікації, що є додатком № 2 до договору у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених договором.

Проте, в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару.

Крім того, всупереч вимогам Закону України «Про фінансовий лізинг» та норм ЦК України, у договорі і у специфікації відсутня обов'язкова для договору фінансового лізингу істотна умова щодо його предмету у обсягах, визначених законом.

Згідно ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» до таких істотних умов договору лізингу відноситься умова про предмет лізингу, який згідно ч. 1 ст. 3 закону та ч. 1 ст. 807 ЦК України визначається як неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Згідно ч. 1 ст. 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що відрізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками є незамінними.

Також суд враховує, що згідно ч. 1 ст. 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.Тому, визначення особи продавця є обов'язковою, що в договорі є відсутнім.

Таким чином, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, то пункт 3.5 Договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та ін. суперечить положенням ст. 808 ЦК України щодо солідарної відповідальності продавця і лізингодавця, і водночас це обмежує права споживача на захист і отримання відшкодування у передбачених законом випадках. Отже, такі умови договору не відповідають вимогам ст.203 ЦК України та є несправедливими.

Частинами 1, 2 , 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Дані положення відображені і у положеннях Хартії захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної ОСОБА_3 Європи від 17 травня 1973 року N 543, якою зокрема, передбачається, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача.

Крім того, як вбачається з п. 6.4 Договору, лізингодавець звільняється від відповідальності стосовно будь-яких претензій, вимог або проваджень проти лізингодавця як власника предмета лізингу щодо будь-якого травмування, смерті, пошкодження або втрати, спричинених навколишньому середовищу, юридичним або фізичним особам або майну, що пов'язано з володінням, експлуатацією, транспортуванням та ін. предмета лізингу.

Але, на підставі п. 10.3 Договору, страхування предмета лізингу здійснюється за рахунок споживача, але на користь лізингодавця.

Пунктом 8.13 Договору встановлено, що у разі зміни розміру лізингових платежів, сторони укладають відповідну додаткову угоду до основного договору та підписують акт коригування вартості предмета лізингу. При цьому, передбачено, що у разі відмови споживача від підписання такої додаткової угоди, лізингодавець має право розірвати договір в односторонньому порядку, вимагати повернення предмета лізингу, а вже сплачені споживачем лізингові платежі поверенню не підлягають. Таким чином, позивачу як споживачу фактично не надається можливість відмовитися від зміни (збільшення) розміру лізингових платежів відповідачем в процесі виконання договору, а за таку відмову встановлена відповідальність у вигляді розірвання договору відповідачем і неповернення вже сплачених платежів.

До істотних умов договору лізингу Закон України «Про фінансовий лізинг» відносить умову про лізингові платежі, які, згідно ч. 2 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Перелік лізингових платежів є вичерпним.

Умовами договору передбачені такі лізингові платежі (ст. 8 договору№ 003055): перший лізинговий платіж, який складається із: комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням договору («комісія за організацію»); авансу ціни предмета лізингу; комісію за передачу предмета лізингу.

Крім того, позивач зобов'язується за договором сплачувати «другий лізинговий платіж» (п. 8.2.3 ст. 8 договору), який складається з: відшкодування вартості предмета лізингу; сплати відсоткової ставки за користування предметом лізингу; сплати комісії за супроводження договору.

Таким чином, як вбачається із наведених договірних умов, складові першого лізингового платежу - «комісія за організацію» та «аванс ціни предмету лізингу» - виходять за межі переліку таких платежів, передбачених законом.

Розділом 12 Договору «Відповідальність сторін і порядок повернення предмета лізингу» встановлена відповідальність споживача перед лізингодавцем за невиконання будь-яких умов договору, і водночас відсутня така відповідальність лізингодавця перед споживачем, що створює значну перевагу у правах лізінгодавця над правами та обовязками лізингоотримувача.

Так, пунктами 12.1-12.12 Договору стосовно лізингоотримувача встановлена відповідальність у вигляді сплати штрафних санкцій, одностороннього розірвання договору лізингодавцем, відшкодування збитків, повернення предмета лізингу. Споживач же позбавлений можливості захистити свої права та інтереси у випадку порушення відповідачем умов договору.

Згідно п. 12.12 Договору, у випадку розірвання даного договору лізингоодержувачем до сплати останнім на рахунок лізингодавця авансового платежу, лізинговадець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання договору в сумі 20 % від сплаченої суми авансових платежів. В такому випадку комісія за організацію даного договору лізингоодержувачу не повертається.

Відповідно ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», до несправедливих умов договору відноситься надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору.

Аналізуючи норму статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Отже, положення розділу 12 Договору є несправедливими, оскільки встановлюють жорстку відповідальність за порушення умов договору лише споживача, усувають відповідальність відповідача, не надають право споживачу вимагати дострокового розірвання договору, передбачають покладення на споживача штрафу за дострокове розірвання договору, і надають відповідачу право не повертати суму комісії за організацію договору у випадку дострокового розірвання договору споживачем.

Окрім того, згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Судом не встановлено наявності ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), та що суперечить вимогам законодавства.

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) зурахуваннямособливостей, встановлених цим параграфом та законом.

До відносин, повязаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України.

Згідно ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Судом встановлено, що договір фінансового лізингу № 003055 від 26 жовтня 2015 року, укладений між сторонами, нотаріально посвідчено не було.

Відповідний правовий висновок викладено в Постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року (справа № 6-2766цс15).

Відповідно, виходячи з аналізу змісту договору лізингу, суд вважає доведеним включення відповідачем у договір несправедливих умов.

Згідно ч. ч 5, 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаним недійсним у цілому.

На підставі ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Враховуючи характер і суть правовідносин, що склалися між сторонами, як це вбачається із наведених вище і встановлених судом обставин, і зважаючи на те, що за обставинами справи, умови спірного договору є несправедливими та непрозорими, унаслідок чого утворився дисбаланс договірних прав і обов'язків на шкоду споживачеві, а ТОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» не надало належних та допустимих доказів на підтвердження обґрунтованості визначеної комісії в розмірі 10% вартості предмета лізингу лише за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням цього договору чи спричинених на цій стадії виконання договору збитків при його розірванні, що унеможливлюють повернення сплачених позивачем грошових коштів, суд вважає, що є достатні правові підстави для задоволення позову.

Сплата 10% від вартості предмета лізингу в сумі 16000,00 грн. лише за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням договору, є тією обставиною, при роз'ясненні якої договір укладений не був би, як такий що не відповідає принципу справедливості, а його розмір є неспівмірним з затратами лізингодавця при укладенні договору, оскільки за вчинення лізингодавцем інших дій на виконання договору, передбачені інші платежі, які належить сплатити лізингоодержувачу.

Відповідно до ст.13 Конституції України, держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання.

Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ст. 55 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Новоселецький проти України" від 11 березня 2003 року, "Федоренко проти України" від 1 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст.15 ЦК України).

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 Постанови ПВС України від 12.06.2009 року №2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції").

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

При вирішенні даного цивільно - правового спору суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004.

Враховуючи вищевказане, оцінивши всі докази та обставини, суд вважає необхідним позов задоволити та в зв'язку з визнанням вищевказаного договору недійсним стягнути з відповідача на користь позивача сплачену ним суму комісії за організацію договору в розмірі 16000,00 грн.

Керуючись ст.ст. 203, 215, 216, 220, 806, 807 ЦК України, ст.ст. 15, 18, 19, 21, 22 ЗУ «Про захист прав споживачів», ст.ст. 11, 15, 59, 60, 203, 209, 213, 214, 215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов задоволити.

Визнати недійсним договір фінансового лізингу № 003055 від 26.10.2015 року, укладений між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон»».

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон»» на користь ОСОБА_1 внесені за договором фінансового лізингу № 003055 від 26.10.2015 року кошти в сумі 16000 (шістнадцять тисяч) гривень 00 копійок.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон»» на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 974 (девятсот сімдесят чотири) гривні 40 копійок.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Вінницької області через Вінницький міський суд Вінницької області шляхом подачі апеляційної скарги на протязі 10 діб з моменту винесення рішення, а особами, які не були присутні під час проголошення рішення в той самий строк з моменту отримання копії рішення суду.

Суддя: