АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 вересня 2016 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Лисака І. Н.

суддів: Височанської Н.К., Міцнея В.Ф.,

секретар Чебуришкіна Н.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», треті особи: ОСОБА_2 та Чернівецький міський відділ державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області, про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, за апеляційною скаргою ОСОБА_1, подану в його інтересах за довіреністю ОСОБА_3, на ухвалу Першотравневого районного суду м. Чернівці від 17 серпня 2016 року,-

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2016 року за дорученням та в інтересах ОСОБА_1 від його імені до суду звернувся ОСОБА_4 із заявою про визнання виконавчого листа №2-1446/2009, виданого 08.12.2012 року Першотравневим районним судом м. Чернівці, таким, що не підлягає виконанню.

Ухвалою Першотравневого районного суду м. Чернівці від 17 серпня 2016 року у задоволені заяви відмовлено.

В апеляційній скарзі на цю ухвалу представник заявника ОСОБА_3 просить її скасувати та постановити нову, якою заяву ОСОБА_1 задовольнити. Зазначає, що суд першої інстанції при постановленні ухвали порушив ст.ст.57-59 та ст.369 ЦПК України, що в силу ст.312 цього Кодексу є наслідком її скасування.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах заявлених в суді першої інстанції вимог, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, виходячи з наступного.

справа № 22-ц/794/1266/16 р. Головуючий у І інстанції Скуляк І.А.

категорія: 27 Доповідач Лисак І.Н.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд керується ст.303 ЦПК України та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

На підставі ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

В силу ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно абз. 1 ч.1 ст. 60 ЦПК України та ч. 3 цієї норми кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до ч.1 ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

На підставі частин 2 та 4 ст. 369 ЦПК України суд, який видав виконавчий лист, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню, та стягнути на користь боржника безпідставно одержане стягувачем за виконавчим листом. Суд ухвалою вносить виправлення до виконавчого листа, а у разі якщо його було видано помилково або якщо обов'язок боржника відсутній повністю чи частково у зв'язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин, суд визнає виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню повністю або частково. Якщо стягнення за таким виконавчим листом уже відбулося повністю або частково, суд одночасно на вимогу боржника стягує на його користь безпідставно одержане стягувачем за виконавчим листом.

Обґрунтуваннями підстав для задоволення заяви був перехід права власності на нерухоме майно згідно договору іпотеки №26024 від 18.10.2006 року на підставі виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 від 03.08.2015 року, згідно якого майно вибуло із власності іпотекодавця ОСОБА_1 та перейшло у власність правонаступнику іпотекодержателя ТзОВ «Кей-Колект», що, на думку заявника, в силу ст.ст. 36-37 Закону України «Про іпотеку» припинило зобовязання та визнає недійсними усі подальші вимоги іпотекодержателя.

Відмовляючи у задоволені заяви про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, суд першої інстанції виходив з того, що заявник не надав визначеного в ч.4 ст.369 ЦПК України доказу припинення обовязку боржника внаслідок його добровільного виконання, з чим погоджується колегія суддів.

Так, виконавчий лист був виданий 08.12.2012 року Першотравневим районним судом м. Чернівці на підставі рішення цього суду від 08.12.2009 року про солідарне стягнення з ОСОБА_2, ОСОБА_1 та ОСОБА_6 на користь комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк» заборгованості за кредитним договором від 18.10.2006 року 310 317,18 грн. Відомості про перехід 03.08.2015 року права власності на іпотечне майно на підставі виконавчого напису нотаріуса ОСОБА_5 на підставі договору іпотеки від 18.10.2006 року, що є похідним від кредитного договору, заявником визнається, отже відсутність цих документів в матеріалах справи під час розгляду заяви судом першої інстанції не впливає на правильність вирішення справи.

Оскільки виконавчий лист стосувався стягнення заборгованості в сумі 310 317,18 грн. (а.с.18), то підставою для визнання його таким, що не підлягає виконанню, передбаченою ч.4 ст. 369 ЦПК України, є повністю чи часткова відсутність обовязку боржника у звязку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Посилання як на доказ добровільного виконання погашення заборгованості боржником на підставі настання наслідків, передбачених ст.36 Закону України «Про іпотеку», є такими, що не містять ознак добровільності та суперечать закону.

Так, згідно із ч.3 ст.33 цього Закону звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ст.36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов'язання є недійсними.

Заявником не надано суду доказів укладення додаткових угод щодо задоволення вимог іпотекодержателя, а умови договору іпотеки від 18.10.2006 року (а.с.15-17) не містять застережень, за якими перехід права власності на іпотечне майно від іпотекодателя до іпотекодержателя є наслідком припинення зобовязань, а навпаки, п.5.1. цього договору визначає таке застереження, як в рахунок виконання основного зобовязання.

Звернення стягнення на предмет іпотеки за обставинами справи відбулося на підставі виконавчого напису нотаріуса, що не заборонялося ч.2 ст.36 Закону України «Про іпотеку», та не є тотожнім із задоволенням вимог за договором і на що не поширюються правила ч.4 цієї норми.

Заява про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, посилань на інші причини, допустимі ч.4 ст.369 ЦПК України, не містить, через що з урахуванням диспозитивності цивільного процесу зясування обсягу заборгованості на момент вчинення виконавчого напису та вартість майна, на яке звернуто стягнення, виходить за межі розгляду цієї справи.

Крім того, відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини право на виконання рішення, яке виніс суд, є невідємною частиною «права на суд», а ефективний захист сторони у справі, а отже, і відновлення справедливості, передбачає зобовязання адміністративних органів виконувати рішення (наприклад, пункт 40 рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції»).

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження.

З огляду на зазначене ухвала суду про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, є перепоною в завершенні судового провадження.

Аналогічна правова позиція, яка в силу ст.3607 ЦПК України є обовязковою для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, викладена в постанові Верховного Суду України у справі 6-599цс16 від 13.04.2016 року.

Таким чином, ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, що в силу п. ч.1 ст. 312 ЦПК України є підставою для її відхилення і залишення оскаржуваної ухвали без змін.

На підставі вищевикладеного, керуюсь ст.ст. 307, 312, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, подану в його інтересах за довіреністю ОСОБА_3, відхилити.

Ухвалу Першотравневого районного суду м. Чернівці від 17 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: