Категорія 41Доповідач Медяний В. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Вінницької області в складі :

головуючого Медяного В.М.,

суддів : Ковальчука О.В., Жданкіна В.В.,

при секретарі Агеєвій Г.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання поширених відомостей недостовірними, такими, що принижують честь та гідність, відшкодування моральної шкоди,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 грудня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

У липні 2015 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 про визнання поширених відомостей недостовірними, такими, що принижують честь та гідність, відшкодування моральної шкоди.

Зазначає про те, що в провадженні Вінницького міського суду Вінницької області перебувала в цивільна справа № 127/535/14-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю.

Вважає, що під час розгляду даної справи представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_3 зневажливо та принизливо поставилась до неї, порушуючи її право честі та гідності.

Так зокрема, 13.06.2014 року у Вінницькому міському суді Вінницької області під час судового засідання ОСОБА_3 образливо висловлювалась в сторону позивача ОСОБА_2 та привселюдно звинуватила її у смерті її чоловіка, сказавши, що це вона «вбила його».

Крім цього, в судовому засіданні 29.10.14 року ОСОБА_3 також продовжувала її ганьбити та принижувати, розпускаючи брехливі ствердження про те, що ОСОБА_2 нібито зраджувала свого покійного чоловіка. Попри все, звинуватила її в присутності учасників судового процесу та суддів ще й в доведенні чоловіка до самогубства, що ніяк не відповідає дійсності.

Також ОСОБА_3 неодноразово в присутності інших осіб ображала її нецензурними виразами, висловлювала завідомо неправдиві образливі та грубі слова, що принижують її честь та гідність.

У зв'язку з цим позивач вважає, що відповідач ОСОБА_3 своїми неправомірними діями порушила її право на повагу честі та гідності, завдала їй моральну шкоду, яка полягає в душевних стражданнях, які вона зазнала після сказаних слів та приниження її честі, гідності та розповсюдження недостовірної інформації стосовно неї.

У зв'язку із цим позивач змушена була звернутися до суду з даним позовом та з урахуванням поданої заяви про усунення недоліків позовної заяви (а.с.18-19) просила ухвалити рішення, яким визнати поширені ОСОБА_3 13.06.2014 року та 29.10.2014 року у приміщенні Вінницького міського суду Вінницької області відомості про те, що «ОСОБА_2 довела до самогубства ОСОБА_5 у липні 2013 року» недостовірними і такими, що принижують честь та гідність ОСОБА_2 та стягнути з відповідача ОСОБА_3 на її користь моральну шкоду в розмірі 5000 грн.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 23 грудня 2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено (а.с.48-51).

В апеляційній скарзі позивач у справі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити. Зазначила, що рішення суду є незаконним і необґрунтованим через порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції представники позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_6 та ОСОБА_7 апеляційну скаргу повністю підтримали та просили її задовольнити, посилаючись на викладені в ній доводи.

Відповідач ОСОБА_3 апеляційну скаргу не визнала та заперечила проти її задоволення, посилаючись на її безпідставність та необґрунтованість, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення сторін у справі, покази свідків, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.ст.10, 57, 60 ЦПК України суд вирішує цивільно-правовий спір на засадах змагальності, кожна сторона зобов'язана доказами довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, що мають значення для справи.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції встановив та виходив з того, що в провадженні Вінницького міського суду Вінницької області перебувала цивільна справа № 127/535/14-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 29 вересня 2015 року у справі №127/535/14-ц, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю залишено без розгляду, в якому відповідач ОСОБА_3 представляла інтереси ОСОБА_4, яка є матір'ю ОСОБА_5

Відповідно до постанови від 22 липня 2013 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002926 від 16.07.2013 рок, закрите у зв'язку з відсутністю події будь-якого кримінального правопорушення.

Відповідно до довідки про причину смерті від 17.07.2013 року № 536 чоловік позивача ОСОБА_5 помер від асфіксії: (навмисного самоушкодження шляхом повішення).

З прослуханого запису судового засідання по цивільній справі № 127/535/14-ц судом встановлено, що ОСОБА_3 представляла інтереси ОСОБА_4 в судовому засіданні, задавала питання та висловлювала свою думку з приводу обставин справи, тобто здійснювала захист інтересів сторони по справі. Проте, відтворити запис що до висловлювань відповідача не виявилось можливим через недосконалість запису.

Судом встановлено, що позивач та її представник заявляючи про поширення відповідачем відомостей, визнання їх недостовірними, такими, що принижують честь та гідність позивача, не вказали нормативних актів, які б передбачали захист права позивача.

Також суд першої інстанції виходив з того, що право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв'язку між порушенням та моральною шкодою. При цьому, обов'язок доведення наявності підстав для відшкодування моральної шкоди покладається на особу, що вимагає її відшкодування, що відповідає змісту ст. ст. 10, 60 ЦПК України.

Проте, ні позивачем, ні його представником не було надано суду будь-яких переконливих доказів на підтвердження того, що внаслідок протиправних дій відповідач та з її вини позивачу завдано моральної шкоди, а тому суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки судом першої інстанції повно з'ясовані фактичні обставини справи, які мають істотне значення для справи в межах наданих сторонами доказів, правильно визначені правовідносини, що склалися між сторонами, їх об'єктивний склад, права та обов'язки сторін, вірно застосовані норми матеріального права та не порушені норми процесуального права, а основні доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають достатніх підстав для скасування рішення суду.

Так, частиною 1 статті 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суд повинен визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Статтею 30 Закону України "Про інформацію" передбачено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Згідно частини 2 даного Закону, оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема, з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Відповідно до статті 68 ЦК України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.

Згідно положень статті 270 ЦК України відповідно до Конституції України фізична особа має право на життя, право на охорону здоров'я, право на безпечне для життя і здоров'я довкілля, право на свободу та особисту недоторканність, право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на повагу до гідності та честі, право на таємницю листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції, право на недоторканність житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування, право на свободу літературної, художньої, наукової і технічної творчості.

Цим Кодексом та іншим законом можуть бути передбачені й інші особисті немайнові права фізичної особи.

Перелік особистих немайнових прав, які встановлені Конституцією України, цим Кодексом та іншим законом, не є вичерпним.

Згідно ч.1 ст.275 ЦК України визначено, що фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист свого особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст.277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.9, п.15 та п.16 постанови від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила.

Відповідно до положень статей 94, 277 ЦК України фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 5 постанови від 31 березня 1995 р. № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Зі змісту викладених у позовній заяві та в заяві про усунення недоліків позовної заяви (а.с.18-19) вбачається, що позивач ОСОБА_2 просила ухвалити рішення, яким визнати поширені ОСОБА_3 13.06.2014 року та 29.10.2014 року у приміщенні Вінницького міського суду Вінницької області відомості про те, що «ОСОБА_2 довела до самогубства ОСОБА_5 у липні 2013 року» недостовірними і такими, що принижують честь та гідність ОСОБА_2 та стягнути з відповідача ОСОБА_3 на її користь моральну шкоду в розмірі 5000 грн. Саме ці дії на думку позивача є такими, що порочать її честь та гідність.

Частиною 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог.

Проте, а ні позивачем, а ні його представниками не було надано суду належних, допустимих та переконливих доказів на підтвердження протиправних дій відповідача ОСОБА_3, а саме поширення нею 13.06.2014 року та 29.10.2014 року у приміщенні Вінницького міського суду Вінницької області відомості про те, що «ОСОБА_2 довела до самогубства ОСОБА_5 у липні 2013 року». Зокрема, дані твердження позивача не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи як суді першої, так і в суді апеляційної інстанції, дослідження матеріалів цивільної справи № 127/535/14-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю, а також прослуховування технічного звукозапису судових засідань у цій справі, допиту свідків.

Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Крім того згідно ст. 1167 Цивільного кодексу України, абзацу 2 п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 травня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Позивачем та його представниками не було надано суду належних, допустимих та переконливих доказів на підтвердження наявності моральної шкоди, протиправності діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між даною шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Доводи апеляційної скарги про необґрунтованість рішення суду спростовуються вищенаведеними матеріалами справи та нормами чинного законодавства.

Таким чином, враховуючи викладене, колегія суддів прийшла до висновку, що посилання скаржника на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом застосування норм матеріального та процесуального права є безпідставним, не обґрунтованим та таким, що суперечить вимогам Закону та матеріалам справи. рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, не вбачається.

На підставі викладеного та керуючись ст.303, 307, 308, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

На ухвалу може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : /підпис/ В.М. Медяний

Судді : /підпис/ О.В. Ковальчук

/підпис/ В.В. Жданкін

Згідно з оригіналом: