Провадження 2/127/108/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 березня 2016 року

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Вохмінової О. С.

при секретарі Коберник О.Л.

з участю позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представників відповідача ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - служба у справах дітей Вінницької міської ради про позбавлення батьківських прав, -

в с т а н о в и в:

01.07.2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення його батьківських прав. Мотивувала позов тим, що з 12.11.2005 року до 01.03.2011 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем іІНФОРМАЦІЯ_1 року у них народився син - ОСОБА_5. Після розірвання шлюбу відповідач забрав усі свої речі та залишив сім'ю, припинив спілкування з сином і перестав брати участь у його вихованні та утриманні. Він взагалі не цікавився його життям, інтересами, навчанням, духовним та фізичним розвитком, не брав участі у лікуванні сина, не забезпечував йому належного відпочинку та оздоровлення. Відповідач за весь час жодного разу не привітав сина з днем народження, з іншими святами, і не дарував подарунків. Заборгованість по аліментам складає 29 000 грн., оскільки з 01.02.2013 року він жодного разу не сплатив коштів. ОСОБА_2 байдужий до долі сина ОСОБА_5 і свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, тому позивач просила позбавити його батьківських прав.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позов підтримала. Суду пояснила, що сімейне життя з відповідачем не склалося через те, що він зловживав алкоголем, грав в азартні ігри, зникав на кілька днів, мав великі борги, невідомі люди погрожували їй та дитині. Щоб розрахуватись із боргами відповідач взяв кредит і в заставу передав квартиру її батьків, однак гроші не повернув, через що заставодержатель ставить питання про їх виселення, тому вона з дитиною фактично позбавлена житла. Перебуваючи в стані сп`яніння неодноразово завдавав їй та сину тілесних ушкоджень, принижував її, душив, що негативно відобразилось на психічному і фізичному здоров`ї дитини, тому син і до цього часу боїться батька. Аліменти він не платив і не мав щирого ставлення до сина, не цікавився ним, по батьківські з ним не спілкувався, і обманював з приводу подарунків. Зазначила, що вона з сином тимчасово проживала в Київській області і ОСОБА_2 знав, де вони знаходяться, син приїжджав на тривалі канікули до бабусі у м. Вінницю, але батько не спілкувався із ним. Вона ніколи не перешкоджала побаченням із сином. Навіть під час розгляду цієї справи відповідач жодного разу не зустрівся з сином, не телефонував йому і не погасив борг по аліментам. В 2015 року ОСОБА_2 бачив дитину лише 1 раз, тому вважає, що він не має справжнього бажання приймати участь в житті сина і налагодити стосунки із ним, а всі заперечення з приводу позову, звернення до органу опіки і піклування для визначення способу участі у вихованні дитини є штучними і здійсненими за допомогою його юристів. Просила врахувати, що ОСОБА_5 боїться батька, не хоче знати його, плаче, коли випадково зустріне у місті, і будь-яких родинних почуттів до ОСОБА_2 він не має. 14.09.2012 року вона зареєструвала шлюб із ОСОБА_7 і вони мають спільну дитину. ОСОБА_5 називає батьком ОСОБА_7, любить і поважає його,оскільки він піклується про хлопчика, часто телефонує йому, навіть під час перебування в зоні АТО. За таких обставин вважає, що позбавлення відповідача батьківських прав буде відповідати інтересам дитини.

Представник позивача ОСОБА_8 підтримала позов.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не визнав, надав письмові заперечення, які приєднані до матеріалів справи (а.с. 25-29). Пояснив, що після розірвання шлюбу він намагався брати участь у вихованні сина, телефонував до ОСОБА_1, приїжджав, здавав гроші у дитячому садку № 67, який відвідував син, дарував йому іграшки, надавав позивачці кошти на утримання сина, але оскільки вона створила сім`ю з іншим чоловіком, він не хотів втручатись та заважати. Протягом 2012 - 2014 років він постійно проживав в Києві, але не міг телефонувати сину, оскільки позивач змінила телефонні номери, а також змінила місце проживання. Також пояснив, що з часу перебування справи в суді він не зміг встановити контакт з дитиною, не спілкувався з ним, оскільки боявся нашкодити. Влітку 2015 року він спілкувався із ОСОБА_5 в присутності бувшої тещі і вони домовились про інші зустрічі, але коли він телефонував до позивачки, вона не відповідала. Наголосив, що про стягнення аліментів і про наявність виконавчого провадження він не знав, тому і не сплачував борг. Він перерахував 6 000 грн. на користь позивачки, але кошти не були виплачені з незалежних від них причин. Вважає, що позивач сама чинила перешкоди в спілкуванні з дитиною, тому заперечив проти позбавлення його батьківських прав.

В судовому засіданні представники відповідача - ОСОБА_3, ОСОБА_4 просили відмовити в задоволенні позову.

В судовому засіданні представник органу опіки і піклування Марценюк Л.Є. підтримала висновок комісії про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав щодо сина ОСОБА_5. Суду пояснила, що на співбесіді ОСОБА_5 не висловлював бажання спілкуватись із своїм батьком, оскільки не мав з ним контакту три роки. Хлопчик вважає батьком ОСОБА_7, який виховує його, томувін щасливий.Вважає, що якби відповідач хотів спілкуватись із сином, бачитись з ним та піклуватись про нього, то мав би бути активнішим у своїй позиції, проте він навіть не заявляв клопотання про перенесення засідання комісії для надання доказів. Просила врахувати що в такій ситуації основним джерелом інформації є думка дитини.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_7 суду пояснив, що вони із ОСОБА_1 мають спільного сина і разом виховують Владислава.З ОСОБА_2 він знайомий давно і з його слів знає, що він ображав, бив дружину і сина ОСОБА_5. Також після розірвання шлюбу ОСОБА_2., будучи в стані сп`яніння, неодноразово дзвонив ОСОБА_1 та погрожував, навіть коли вони проживали в Київській області. Відповідач знав, що ОСОБА_5 приїжджає на канікули в м. Вінницю, але жодного разу із сином не бачився і не спілкувався. На прохання ОСОБА_1 щодо сплати аліментів ОСОБА_5. грубо висловлювався і говорив, що грошей не має. Свідок наголосив, що між ним і ОСОБА_5 склалися гарні стосунки, хлопчик став називати його батьком. Під час розмов про ОСОБА_2 ОСОБА_5 починає плакати, оскільки пам'ятає лише те, що він був п'яний і бив матір. Він не бажає зустрічатись із батьком і не проявляє до нього почуттів. Свідок наголосив, що перебуваючи в зоні АТО він знаходив можливість подзвонити ОСОБА_5, написати йому листа, проте відповідач лише шукає причини, щоб пояснити своє ухилення від виконання батьківських обов'язків.

Свідок ОСОБА_11 суду пояснила, що вона є матір'ю позивачки, тому знає, що ОСОБА_2 неодноразово чинив насильство, коштовні речі здавав в ломбард, тому сім`я жила за рахунок грошей, що вона пересилала з Італії. Син боявся свого батька і не хотів з ним жити. Після розірвання шлюбу ОСОБА_1 залишалась проживати в квартирі по вул. Келецькій, але відповідач жодного разу не прийшов і не поцікавився своїм сином, не дзвонив. Після одруження ОСОБА_1 переїхала із сім`єю в Київську область і ОСОБА_2 знав про це, тому дзвонив їй, погрожував брутальними словами, ображав.Матеріально він не допомагав, лише лаявся з цього приводу. Влітку 2015 року відповідач зустрівся із ОСОБА_5, вони поїхали в кафе, але він навіть не розмовляв із сином. Обіцяв купити самокат, велосипед і телефон, але нічого не купив. ОСОБА_11 зауважила, що ОСОБА_1 ніколи не створювала ОСОБА_2 перешкод у спілкуванні з дитиною, однак хлопчик сам не бажає спілкуватись із батьком.

Вислухавши пояснення позивача, відповідача, їх представників, свідків, думку дитини, приймаючи до уваги висновок органу опіки та піклування, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню.

Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються главою 13 розділу 3 Сімейного Кодексу України щодо особистих немайнових прав і обов'язків батьків та дітей.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 року, його батьками є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с. 5).

Рішенням суду від 01.03.2011 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був розірваний, рішення набрало законної сили 14.03.2011 року (а.с. 6).

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 11.03.2013 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 стягнуто аліменти в розмірі 1000 грн. щомісячно, починаючи з 01.02.2013 року і до досягнення дитиною повноліття. Рішення набрало законної сили 22.03.2013 року, виконавчий листпред'явлений до виконання з 25.03.2013 року (а.с. 8,58).

За період з 01.02.2013 року по вересень 2015 року виникла заборгованість по сплаті аліментів на суму 31 000 грн. (а.с. 81), оскільки жодної суми за цей період відповідач не сплатив.

Про необхідність сплати аліментів відповідач повідомлявся державним виконавцем за адресою реєстрації місця проживання - АДРЕСА_1, за цією ж адресою йому надсилались виклики державного виконавця та попередження про наслідки несплати аліментів (а.с. 60, 61, 62). Крім того, державним виконавцем вносилось подання до суду про обмеження ОСОБА_2 у праві виїзду за кордон (а.с. 54-55) та подання до органів внутрішніх справ про притягнення ОСОБА_2 до кримінальної відповідальності за злісне ухилення від сплати аліментів (а.с. 66, 67). Копії подань також надсилались ОСОБА_2 за місцем реєстрації.

В зв'язку з цим суд вважає безпідставним твердження відповідача про те, що він не знав про рішення суду про стягнення аліментів і про необхідність їх сплачувати.

Також суд враховує, що утримання дитини є обов'язком батьків, проте суду не надано доказів того, що ОСОБА_2 виконував свій обов'язок по утриманню дитини в інший спосіб та забезпечував дитину матеріально.Лише під час перебування на розгляді позову про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 23.09.2016 року перерахував аліменти в сумі 1000 грн. (а.с. 56), 19.11.2015 року перерахував аліменти в сумі 2 000 грн. (а.с. 80). 17.09.2015 року сплатив суму в розмірі 6 000 грн., проте кошти не надійшли стягувачу через повернення переказу (а.с. 52) та в зв'язку з відмовою банку перерахувати кошти на Вишенський відділ ДВС (а.с. 54).

Відповідно до ст. 157 СК України той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватись з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Разом з тим, в судовому засіданні було встановлено, що після розірвання шлюбу ОСОБА_2 проживав окремо від дитини, проте не виконував обов'язку по вихованню сина. Дані обставини підтвердила сама позивач та свідки ОСОБА_7, ОСОБА_11, також ці обставини підтверджуються письмовими доказами.

Так, ОСОБА_1 та ОСОБА_5 з середини 2012 року і до липня 2014 року проживали в АДРЕСА_2.

Відповідно до довідки (а.с. 10) в період навчання в ДНЗ «Пролісок» в с. Салиха Таращанського району Київської області батько ОСОБА_5 - ОСОБА_2 жодного разу не з'являвся. В 2013-2014 р.р., коли ОСОБА_5 навчався в Салиській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів, що в с. Салиха Таращанського району Київської області, його батько ОСОБА_2 зовсім не приділяв уваги навчанню та вихованню дитини, жодного разу не був на батьківських зборах, не спілкувався з вчителем, про що директором школи надано довідку 22.06.2015 року (а.с. 11).

Сам відповідач ОСОБА_2 не заперечив, що він з 2012 по 2014 рік проживав в м. Києві і втратив зв'язок із сином.

Із характеристики учня 2-В класу закладу «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 15 Вінницької міської ради» ОСОБА_5 (а.с. 12) вбачається, що вихованням дитини займається мати. Батько ОСОБА_2 жодного разу школу не відвідував, не цікавився успіхами чи невдачами дитини, зв'язку з ним вчитель не має. В розмовах хлопчик розповів як проводить дозвілля із мамою, любить бабусю, але жодним словом дитина не згадує батька.

Заперечуючи проти позову відповідач зазначив, що не спілкувався із сином через те, що ОСОБА_1 та її родичі чинили перешкоди у спілкуванні, вона не повідомляла про зміну місця проживання, крім того, оскільки вона зареєструвала шлюб з іншим чоловіком, він не хотів заважати їх сім'ї.

Разом з тим суд вважає такі пояснення необґрунтованими. Відповідач не надав жодних доказів в підтвердження своїх заперечень. Навпаки, судом було встановлено, що ще під час спільного проживання відповідач чинив насильство по відношенню до ОСОБА_1 і дитини і про це зазначили в судовому засіданні свідки та сам ОСОБА_5, а після розірвання шлюбу він дзвонив до позивачки в стані алкогольного сп'яніння, погрожував, ображав нецензурною лайкою.

За таких обставин батькам неможливо було спільно вирішити питання щодо виховання дитини.

Також сторони і свідки пояснили, що ОСОБА_5 в період з 2012 по 2014 рік канікули проводив у м. Вінниці у бабусі ОСОБА_11, і ОСОБА_5 знав про це, але не намагався зустрітись і поспілкуватись із сином. Свідок ОСОБА_11 також зазначила, що навіть за попередньою домовленістю із відповідачем про зустріч з сином, він на зустріч не приходив.

Особливо суд приймає до уваги, що протягом 2015 року відповідач ОСОБА_5 бачився із сином 1 раз. Знаючи про місце його проживання, маючи можливість підтримувати спілкування в телефонному режимі, він жодного разу не подзвонив до ОСОБА_5, в тому числі на новорічні і різдвяні свята, не поцікавився його життям, не намагався налагодити контакт і підтвердити дійсне бажання бути батьком.

В судовому засіданні на запитання суду щодо такої поведінки ОСОБА_5 назвав різні життєві обставини, проте суд не вважає такі причини поважними.

Суд також враховує, що з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у спілкуванні з сином та визначення способу участі у вихованні дитини (справа № 127/20459/15-ц) ОСОБА_2 звернувся вже після подачі позову ОСОБА_1 про позбавлення його батьківських прав, тому суд критично оцінює цей доказ і не вважає його таким, що в повній мірі підтверджує намір ОСОБА_2 змінити свою поведінку та ставлення до сина.

На запит суду та відповідно до вимог ч. 5 ст. 19 СК України виконавчий комітет Вінницької міської ради як орган опіки і піклування надав висновок від 27.08.2015 року №01-00-011-26296 (а.с. 68-69) про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 щодо дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 Комісією враховано те, що з 2011 року по теперішній час ОСОБА_2 проживав окремо від дитини. Протягом останніх трьох років батько не спілкувався з сином, фактично не підтримував з ним родинних відносин, не цікавився його життям та розвитком, ухилявся від його виховання. ОСОБА_2 також неналежним чином виконував обов'язки по утриманню дитини, з 2013 року не сплачував аліменти на утримання сина, має заборгованість в сумі 29 000 грн.

Разом з тим, суд вважає, що вирішальною у даній справі є думка дитини з приводу виконання ОСОБА_2 батьківських обов'язків.

Так, в судовому засіданні ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, підтвердив, що батько не телефонує йому, а останній раз вони бачились влітку 2015 року. Зауважив, що боїться батька, оскільки він може забрати його і ображати. Особливо він запам'ятав те, що коли разом жили, то ОСОБА_2 бив його ременем, а маму ногами, ображав її. Нічого доброго про батька пригадати не зміг. Олег не вітав його ні з Новим роком, ні з Різдвом. Один раз подзвонив щоб зустрітись і вони з бабусею прийшли на зустріч, а він не прийшов. Під час канікул, коли він приїжджав в Вінницю, Олег також не дзвонив йому. Пояснив, що він не хоче дружити із ОСОБА_2 і це його особисте бажання. Вважає батьком ОСОБА_7, який любить його і піклується.

Статтею 152 ч. 2 СК України визначено, що дитина має право противитися неналежному виконанню батьками своїх обов'язків щодо неї.

Згідно ст. 164 Сімейного кодексу України, мати, батько можуть бути позбавленні судом батьківських прав, якщо буде встановлено, що вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Пленум Верховного Суду України в постанові від 30.03.2007 р. №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснив, що позбавлення батьківських прав, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які порушують батьківські обов'язки, а тому питання про його застосування вирішується лише після повного, всебічного й об'єктивного з'ясування обставин справи і характеру ставлення батьків до дітей.

На підставі наданих суду доказів та враховуючи обставини, повідомлені ОСОБА_5 в судовому засіданні про стосунки із батьком, суд приходить до висновку, що відповідач свідомо ухиляється від виконання свого обов`язку і не піклується про фізичний і духовний розвиток сина, його навчання, підготовку до самостійного життя, оскільки не спілкується з дитиною, не виявляє турботи та інтересу до її життя, внутрішнього світу, не розуміє її потреб, не надає підтримки, в тому числі матеріальної. Таку поведінку батька суд розцінює як винну поведінку та свідоме нехтування своїми обов`язками по вихованню дитини, байдужість до її долі. Такі обставини є підставою для позбавлення батьківських прав ОСОБА_2

При ухваленні рішення суд, відповідно до вимог п. 2 Декларації прав дитини від 20.11.1959 р., також враховує, що дитині повинні бути надані можливості і сприятливі умови, які б дозволили їй розвиватися розумово, морально, духовно і в соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом в умовах свободи і гідності при найвищому забезпеченні інтересів дитини.

Суд вважає необхідним роз'яснити відповідачу, що згідно ст. 169 СК України, мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських праві і суд, перевіряючи, наскільки змінилась поведінка особи, позбавленої батьківських прав, та обставини, що були підставою для позбавлення батьківських прав, постановляє рішення відповідно до інтересів дитини.

Суд також роз'яснює відповідачу, що відповідно до ч. 2 ст. 166 СК України, особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути сплачений нею при подачі позову судовий збір - 243,60 грн.

Керуючись Європейською конвенцією про здійснення прав дітей (Страсбург, 08.09.1995 року), Декларацією прав дитини (20.11.1959 р.), ст.ст. 155, 164, 165Сімейного кодексу України, ст.ст. 5, 8, 10, 11, 57, 60, 169, 209, 212, 214, 215 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в:

позов задоволити.

Позбавити ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, батьківських прав відносно неповнолітнього сина - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 243,60 грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Вінницької області через Вінницький міський суд Вінницької області протягом десяти днів.

Суддя: