Справа № 342/168/15-ц
Провадження № 22-ц/779/2055/2016
Головуючий у 1 інстанції Федів Л.М.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Горейко М.Д.

суддів: Бойчука І.В., Ясеновенко Л.В.

секретаря Шемрай Н.Б.

з участю представника апелянта ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення вкладу та відсотків за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 18 липня 2016 року, -

в с т а н о в и л а :

В грудні 2015 року ОСОБА_4 звернувся в суд з вищенаведеним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк», в обґрунтування якого зазначив, що 24.01.2014 року він уклав із ПАТ КБ «ПриватБанк» два депозитні договори Вклад «Стандарт». Відповідно до договору №SAMDNWFD900 він передав банку, а банк прийняв грошову суму в розмірі 2000 доларів США терміном на 1 місяць по 24.02.2014 року зі сплатою 7% річних. Відповідно до договору №SAMDNWFD200 він передав, а банк прийняв 12000 грн. терміном на 3 місяці по 24.04.2014 року зі сплатою 17% річних. Строк дії договору №SAMDNWFD900 Вклад «Стандарт» закінчився 24.02.2014 року. Відповідно до п. 6 вказаного договору строк його дії продовжується автоматично на той же термін у разі, якщо вкладником до закінчення строку дії договору не виявлено бажання забрати вклад разом з процентами. Він неодноразово звертався до банку з проханням повернути йому вклад та нараховані відсотки, однак банк відмовив йому, пропонуючи різні варіанти реструктуризації його вкладу, що його не влаштувало. Строк дії договору №SAMDNWFD200 Вклад «Стандарт» закінчився 24.04.2014 року, після цього він також неодноразово звертався до банку про виплату йому його вкладу та нарахованих відсотків, на що отримував негативну відповідь. 21.11.2014 року він в черговий раз в письмовій формі звернувся до банку із вимогою про виплату його депозитних вкладів по договорах від 24.01.2014 року, на що отримав відповідь від 26.11.2014 року про відмову у виплаті коштів. Вважав відмову банку в поверненні йому депозитних коштів необґрунтованою та безпідставною. У зв'язку з цим просив стягнути з відповідача грошовий вклад за договором №SAMDNWFD900 від 24.01.2014 року в розмірі 2000 доларів США та відсотки за цим договором в розмірі 142,60 долари США, а також грошовий вклад за договором №SAMDNWFD200 від 24.01.2014 року в розмірі 12000 грн. та відсотки за цим договором в розмірі 2079,12 грн.

Рішенням Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 18 липня 2016 року задоволено позов ОСОБА_4. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_4 суму внеску за договором банківського вкладу (депозиту) №SAMDNWFD900 Вклад «Стандарт» від 24.01.2014 року у розмірі 2000 доларів США; суму відсотків за договором банківського вкладу (депозиту) №SAMDNWFD900 Вклад «Стандарт» від 24.01.2014 року у розмірі 142,60 долари США; суму внеску за договором банківського вкладу (депозиту) №SAMDNWFD200 Вклад «Стандарт» від 24.01.2014 року у розмірі 12000 грн. та суму відсотків за договором банківського вкладу (депозиту) №SAMDNWFD200 Вклад «Стандарт» від 24.01.2014 року у розмірі 2079,12 грн. Вирішено питання судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду, ПАТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зокрема апелянт зазначає, що позивач в порушення вимог ст. 1059 ЦК України, ст.ст. 59, 64 ЦПК України не надав на підтвердження позовних вимог оригіналів договорів банківського вкладу від 24.01.2014 року та платіжних документів про внесення коштів, а надав лише копії цих договорів. Ухвалюючи рішення на підставі таких доказів, суд не врахував правові висновки Верховного Суду України, викладені в постанові від 29.10.2014 року по справі №6-118цс14.

На думку апелянта, надання позивачем оригіналів договорів банківського вкладу має суттєве значення також і з тих підстав, що такі були укладені на окупованій зараз території Автономної Республіки Крим. Загальновідомим є той факт, що на вказаній території орган країни-окупанта АНО «ФЗВ» за рахунок майна банку здійснює виплати вкладникам ПАТ КБ «ПриватБанк», договори якими були укладені з філією Кримське ГРУ ПАТ КБ «ПриватБанк». При цьому виплати здійснюють на підставі оригіналів документів, в тому числі договорів банківського вкладу та платіжних документів про внесення за ними коштів. З урахуванням наведеного, відсутність оригіналів документів у вкладників може свідчити про звернення останніх за виплатами до АНО «ФЗВ». Доказів зворотного позивачем не суду першої інстанції не надано.

Крім того апелянт вказує, що п. 12 наданих позивачем договорів банківського вкладу визначено, що якщо вкладник вимагає розірвати договір, а строк вкладу ще не сплив, то відсотки вкладнику сплачуються за ставкою «на вимогу» за фактичну кількість днів, що пройшли з дати оформлення вкладу до дня розірвання договору. В позовній заяві вказано про направлення банку заяви про дострокове розірвання договорів банківського вкладу, однак відсоткова ставка «на вимогу» у розрахунках не зазначена. В оскаржуваному рішенні суд не зазначив строк дії договорів, не вказав про дострокове розірвання договорів та внаслідок цього застосування відсоткової ставки «на вимогу». Стягнувши з банку на користь позивача зазначені в позовній заяві відсотки, суд першої інстанції не перевірив правильність застосування відсоткової ставки та розрахунку відсотків.

З цих підстав апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

У засіданні апеляційного суду представник апелянта доводи апеляційної скарги підтримала з наведених у ній мотивів.

Представник позивача в судовому засіданні доводи апеляційної скарги заперечив, просив їх відхилити. Рішення суду першої інстанції вважав законним та обґрунтованим.

Заслухавши доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити з наступних підстав.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, що викладені в п. 2 Постанови від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Задовольняючи позов ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що банк не виконав умови договорів банківського вкладу щодо повернення депозитних коштів на вимогу вкладника, а тому позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Судом першої інстанції установлено та вбачається з матеріалів справи, що 24.01.2014 року між ОСОБА_4 та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено два депозитні договори.

Відповідно до договору №SAMDNWFD900 Вклад «Стандарт» ОСОБА_4 передав банку, а банк прийняв грошову суму в розмірі 2000 доларів США терміном на 1 місяць по 24.02.2014 року зі сплатою 7% річних (а.с. 6 в т. 1).

Згідно договору №SAMDNWFD200 Вклад «Стандарт» позивач передав, а банк прийняв 12000 грн. терміном на 3 місяці по 24.04.2014 року зі сплатою 17% річних (а.с. 5 в т. 1).

Договори було укладено на території Автономної Республіки Крим.

На підтвердження позовних вимог представник позивача надав суду оригінали вищевказаних договорів (а.с. 12, 13 в т. 2), а також виписку по рахунку клієнта від 05.07.2016 року, в якій зазначено, що 24.01.2014 року ОСОБА_4 відкрив два депозити на суму 12000 грн. та на суму 16910 грн., яка станом на 24.01.2014 року складала 2116,39 доларів США (а.с. 10-11 в т. 2).

Також встановлено, що 15.11.2014 року ОСОБА_4 звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» із вимогою про повернення вкладу та нарахованих процентів за договорами банківського вкладу №SAMDNWFD900 та №SAMDNWFD200 від 24.01.2014 року (а.с. 7 в т. 1).

У листі №20.1.0.0.0/7-20141121/1956 від 26.11.2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» не заперечував укладення договорів банківського вкладу, однак відмовив ОСОБА_4 у поверненні вкладів, посилаючись на те, що окупація території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя зробила неможливим роботу банківської системи в регіоні. ОСОБА_4 було запропоновано зустрітись із співробітником банку з метою реструктуризації вкладу (а.с. 8 в т. 1).

Згідно ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Згідно положень ч. 1 ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Зі змісту ч. 2 вказаної статті слідує, що незалежно від виду вкладу, банк зобов'язаний видати суму вкладу у повному обсязі або його частину за першою вимогою вкладника, крім вкладів, внесених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

Відповідно до п. 2.1 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Національного банку України №516 від 03.12.2002 року (далі - Положення №516), грошові кошти в національній та іноземній валюті або банківські метали, залучені від юридичних і фізичних осіб, обліковуються банками на відповідних рахунках, відкриття яких здійснюється банком на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу (депозиту) або договору банківського рахунку та інших документів відповідно до законодавства України, у тому числі нормативно-правових актів Національного банку України з питань відкриття банками рахунків у національній та іноземній валюті.

Пунктом 2.9 Положення №516 передбачено, що укладення договору банківського рахунку та договору банківського вкладу (депозиту) може здійснюватись відокремленим підрозділом банку юридичної особи за наявності належним чином оформленої уповноваженим особам довіреності на підписання документів.

Відповідно до п. 2.1 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого постановою Національного банку України №566 від 30.12.1998 року, будь-яка система обліку повинна забезпечити хронологічне та систематичне відображення всіх операцій банку в регістрах бухгалтерського обліку на підставі первинних документів.

Таким чином, відкриття банківських рахунків та обліковування на них грошових коштів, залучених від юридичних і фізичних осіб на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу (депозиту), є обов'язком банку.

Пунктом 3.3 Глави 3 Положення №516 передбачено, що за договором банківського вкладу (депозиту) незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, розміщених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

У разі невиконання (неналежного виконання) банком вимоги фізичної особи про повернення вкладу (депозиту) або його частини (документ на переказ/заява про повернення коштів тощо) /далі вимога/ банк зобов'язаний: прийняти вимогу шляхом проставлення на ній: дати отримання, підпису уповноваженої особи, відбитка штампа банку та видачі фізичній особі письмового повідомлення про невиконання (неналежне виконання) цієї вимоги із зазначенням причини, дати взяття вимоги на облік, дати видачі повідомлення, прізвища, ім'я та по батькові уповноважених осіб і відбитка печатки банку; взяти вимогу на облік за відповідним позабалансовим рахунком.

Банк зобов'язаний виконати вимогу відповідно до умов договору банківського вкладу (депозиту). Після виконання вимоги банк списує вимогу з відповідного позабалансового рахунку.

Проте в порушення зазначених нормативних актів, вимог Законів України «Про банки і банківську діяльність», «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого постановою Національного банку України від 30.12.1998 року №566, Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Національного банку України від 01.06.2011 року №174, а також вимог ч. 2 ст. 27, ст.ст. 58-59, 64 ЦПК України, ПАТ КБ «ПриватБанк» не надав суду доказів, які б свідчили про те, що між позивачем та відповідачем не укладались зазначені договори банківського вкладу, не відкривалися рахунки за цими договорами, не надходили грошові кошти до банку, доказів на підтвердження припинення відповідних зобовязань у зв'язку з їх виконанням, тощо.

Банк не спростував належними та допустимими доказами наявності депозитних зобовязань перед позивачем за вказаними вище договорами від 24.01.2014 року.

Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. 1061 ЦК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав.

Договорами №SAMDNWFD900 Вклад «Стандарт» та №SAMDNWFD200 Вклад «Стандарт» від 24.01.2014 року передбачено обовязок банку нараховувати та виплачувати проценти у визначеному договорами розмірі.

Відповідачем не спростовано розрахунок процентів за вказаними договорами банківського вкладу, здійснений позивачем, а також не надано доказів того, що такі проценти йому нараховані та ним отримані.

В силу ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Згідно положень ст.ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_4 про стягнення з ПАТ КБ «ПриватБанк» сум внесків та відсотків за договорами банківського вкладу від 24.01.2014 року у визначеному позивачем розмірі.

Доводи апелянта були предметом дослідження суду першої інстанції, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

За приписами ч. 2 ст. 303 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не вправі переоцінювати докази, які судом першої інстанції були досліджені у встановленому законом порядку, а апеляційна скарга не містить посилання на нові докази і їх не надано суду апеляційної інстанції, що давало б підставу для зміни чи скасування судового рішення.

Розглянувши справу в межах заявленого позову та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що фактичні обставини справи судом першої інстанції з'ясовано, дано їм вірну правову оцінку, а рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 - 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 18 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуюча Горейко М.Д.

Судді: Бойчук І.В.

ОСОБА_5