Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 вересня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І., Черненко В.А., Штелик С.П.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Національного музею історії України про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди за касаційною скаргою Національного музею історії України на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 23 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив визнати незаконним та скасувати наказ від 7серпня 2015 року № 287, виданий Національним музеєм історії України; поновити його на посаді завідувача науково-технічного відділу впровадження аудіовізуальної техніки Національного музею історії України; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 7 серпня 2015 року по день ухвалення рішення; відшкодувати моральну шкоду у розмірі 5тис. грн та витрати на правову допомогу у розмірі 5 тис. грн.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що з 13 липня 1981 року він працював у Національному музеї історії України, в тому числі на посаді завідувача науково-технічного відділу впровадження аудіовізуальної техніки музею.

7 серпня 2015 року його було звільнено з займаної посади за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного впливу чи громадського стягнення згідно п. 3 ст. 40 КЗпП України.

Вказував, що при обранні способу дисциплінарного стягнення відповідачем не було враховано, що він є головою первинної профспілкової організації Національного музею історії України.

Профспілковий комітет первинної профспілкової організації та вищий виборний орган профспілки 12 серпня 2015 року та 20 серпня 2015 року відмовили у наданні згоди на розірвання з ним трудового договору.

На його думку, наказ від 7 серпня 2015 року № 287 є незаконним, оскільки його видано за ініціативою власника без згоди профспілкового органу.

Вказував, що його звільнення як голови профспілкового комітету можливе не тільки за наявності згоди профспілкового комітету вищого виборного органу, а й профспілки, до складу якої він входить. Відповідач розірвав трудовий договір без отримання відповідних згод первинного та вищого виборних профспілкових органів.

Також не відповідає дійсності заявлена відповідачем у наказі систематичність невиконання без поважних причин службових обов'язків. Систематичність відповідач вбачає в двох дисциплінарних проступках: першому, зазначеному в догані від 14квітня 2015 року, а другим вважає невиконання наказу від 9 липня 2015 року № 249, розпоряджень від 9 липня 2015 року відносно переміщень техніки, при цьому не враховує поважні причини невиконання наказу та розпоряджень.

Зазначав, що про систематичність може свідчити більше одного наказу про притягнення до дисциплінарної відповідальності працівника і третє порушення, за яке працівника може бути звільнено у відповідності до п. 3 ст. 40 КЗпП України.

Натомість він має лише одне дисциплінарне стягнення за 14 квітня 2015 року, а його вина в бездіяльності щодо виконання розпоряджень від 9 липня 2015 року відсутня, оскільки представниками адміністрації відповідача вчинялися перешкоди такому виконанню, тобто у його діях відсутній склад дисциплінарного проступку.

Скасування наказу про звільнення передбачає поновлення позивача на роботі, виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Такими діями відповідача йому було завдано моральну шкоду у розмірі 5 тис. грн.

Такожрозмір судових витрат на правову допомогу становить 5 тис.грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 26 січня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 23 березня 2016 року, позов задоволено частково.

Визнано звільнення ОСОБА_1 незаконним та поновлено його на посаді завідувача науково-технічного відділу впровадження аудіовізуальної техніки Національного музею історії України з 7 серпня 2015 року.

Стягнуто з Національного музею історії України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 50 677 грн 38 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі Національний музей історії України, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить судові рішення скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Суд першої інстанції, задовольняючи частково позов, виходив із того, що позивача слід поновити на роботі та стягнути на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, оскільки відповідач звільнив його без дотримання вимог трудового законодавства, а саме без згоди профспілки.

Крім того, у відповідача були відсутні підстави для звільнення позивача за п. 3 ст. 40 КЗпП України, оскільки судом не було встановлено систематичного невиконання позивачем трудових обов'язків.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції.

Однак повністю погодитись з висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Судами установлено, що ОСОБА_1 з 13 липня 1981 року працював у Національному музеї історії України, в тому числі на посаді завідувача науково-технічного відділу впровадження аудіовізуальної техніки музею.

14 квітня 2015 року та 9 липня 2015 року ОСОБА_1 було оголошено догану за невиконання трудових обов'язків.

Наказом відповідача від 7 серпня 2015 року № 287 ОСОБА_1 було звільнено із займаної посади на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України за систематичне невиконання трудових обов'язків.

Відповідно до п. 3 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

Статтею 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни передбачено застосування таких видів стягнення як догана або звільнення.

У п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначено статті, за якими працівника можливо звільнити за порушення трудової дисципліни, а саме п.п. 3, 4, 7, 8 ст. 40, п. 1 ст. 41 КЗпП України.

Відповідно до ч. 7 ст. 43 КЗпП України та ч. 6 ст. 39 Закону України "Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності" рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору має бути обґрунтованим. У разі, якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у згоді на звільнення, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки.

Суд, розглядаючи трудовий спір, повинен з'ясувати, чи містить рішення профспілкового комітету власне правове обґрунтування такої відмови. І лише у разі відсутності у рішенні правового обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення працівника власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації і таке звільнення є законним у разі дотримання інших передбачених законодавством вимог для звільнення.

В аспекті положень ч. 7 ст. 43 і ч. 6 ст. 39 Закону України "Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності" слідує, що оскільки необґрунтованість рішення профспілкового комітету породжує відповідне право власника на звільнення працівника, а обґрунтованість такого рішення виключає виникнення такого права, то суд зобов'язаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості.

Враховуючи, що у зазначених нормах зміст поняття обґрунтованості рішення профспілкового органу закон не розкриває, то така обґрунтованість повинна оцінюватись судом виходячи із загальних принципів права і засад цивільного судочинства (ст. 8 Конституції України, ст. 3 ЦК України, ст. ст. 1, 213 ЦПК України) та лексичного значення (тлумачення) самого слова "обґрунтований", яке означає "бути достатньо, добре аргументованим, підтвердженим науково, переконливими доказами, доведеним фактами".

Отже рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути достатньо, добре аргументованим та містити посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника або посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав.

З огляду на те, що висновок про обґрунтованість чи необґрунтованість рішення профспілкового комітету про відмову у наданні згоди на звільнення працівника може бути зроблений судом лише після перевірки відповідності такого рішення нормам трудового законодавства, фактичних обставин і підстав звільнення працівника, його ділових і професійних якостей, то посилання на відсутність у суду повноважень здійснювати перевірку та давати юридичну оцінку рішенню профспілкового комітету (яке відповідно до вимог ст. ст. 57, 212 ЦПК є одним із доказів у справі і не має для суду наперед встановленого значення), не можна визнати правильним.

Судами установлено, що 12серпня 2015 року профспілковим комітетом Національного музею історії України було надано відмову в наданні згоди на притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1

20 серпня 2015 року Об'єднання первинних профспілкових організацій музеїв м. Києва відмовило в наданні згоди на притягнення до дисциплінарної відповідальності (звільнення) голови профкому Національного музею історії України ОСОБА_1

При цьому профспілками не обґрунтовано відмову у наданні згоди на звільнення ОСОБА_1 з посади.

Крім того, суди попередніх інстанцій, в порушення ст. ст. 212-214, 303 ЦПК України, не встановили фактичні обставини справи, а саме не перевірили доводів відповідача про небажання ОСОБА_1 виконувати посадові обов'язки, визначені трудовим договором, у тому числі й 9 липня 2015 року; не досліджено письмові докази з приводу конфлікту ОСОБА_1 з іншими працівниками музею 9 липня 2015 року, а також відповідного досудового розслідування; не з'ясовано обставини за яких було опечатано кабінет позивача.

Апеляційний суд не дав належної оцінки цим обставинам та дійшов передчасного висновку про відсутність систематичного невиконання позивачем трудових обов'язків.

Наведене свідчить про те, що суд, у порушення ч. 4 ст. 10 ЦПК України, не сприяв всебічному та повному з'ясуванню обставин справи, не встановив обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, не дав відповідної правової оцінки наявним у матеріалах справи доказам.

З'ясування зазначених обставин, має визначальне значення для правильного вирішення справи.

Також колегія суддів зазначає, що відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб, у межах заявлених ними вимог і на підставі наданих доказів.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі ОСОБА_1, вийшов за межі позовної заяви, цим самим фактично змінив предмет позову, не вирішив позовні вимоги про визнання незаконним та скасування наказу від 7 серпня 2015 року № 287 про звільнення позивача із займаної посади на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України за систематичне невиконання трудових обов'язків.

Апеляційний суд на вищевказане уваги не звернув та передчасно погодився з висновками суду першої інстанції.

Відповідно до положень ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Таким вимогам закону ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає.

З огляду на викладене ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню, а справа направленню на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 343-345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Національного музею історії України задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 23 березня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

В.А. Черненко

С.П. Штелик