Справа № 404/6627/15-ц
Номер провадження 2/404/371/16
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2016 року Кіровський районний суд м. Кіровограда

в складі: головуючого судді - Бершадської О.В.

за участі секретаря - Чайка О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому справу за позовом Публічного акціонерного товариства Дельта Банк до ОСОБА_1, третя особа: ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки , шляхом передачі у власність та зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Дельта Банк, третя особа -ОСОБА_2, Служба у справах дітей виконавчого комітету Кіровоградської міської ради та приватний нотаріус ОСОБА_3 про встановлення факту проживання, визнання недійсним договору іпотеки,-

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - банк) звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1, третя особа: ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки , шляхом передачі у власність . Зазначав, що 18 вересня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Сведбанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 030/09.08/88-548КЛ, відповідно до якого останньому надано грошові кошти в сумі 25000.00 доларів США на строк до17 вересня 2018 року зі сплатою 12,50 % річних. 18 вересня 2008 року з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та відповідачкою укладено договір іпотеки№б/н, відповідно до якого банку передано в іпотеку житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями під номером 42, який знаходиться по вулиці Скульського в місті Кіровограді , та який належить ОСОБА_1 на праві власності на підставі свідоцтва про право власності від 29.08.2008 року, виданого Виконавчим комітетом Кіровоградської міської ради . 25 травня 2012 року між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами. Позичальник ОСОБА_2 своїх зобов'язань за кредитним договором не виконує, внаслідок чого станом на 28 липня 2015 року виникла заборгованість в розмірі 275 095,65 грн., з яких: тіло кредиту - 255 286,81 грн.; відсотки - 19 808,84 грн.

Просив в рахунок виконання основного зобовязання щодо оплати зазначеної заборгованості , звернути стягнення на предмет іпотеки №б/н від 18.09.2008 року з ОСОБА_1, а саме: будинок під номером 42, який знаходиться у місті Кіровограді по вулиці Скульського, належного Іпотекодавцю на підставі свідоцтва про право власності від 29 серпня 2008 року, виданого Виконавчим комітетом Кіровоградської міської ради та зареєстрованого ОКП Кіровоградське обласне бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості 29.08.2008 року, про що внесено запис номер 32343 в книзі №153, номер реєстраційний №24522178; будинок має загальну площу 236,8 кв.м., житлову площу 119,3 кв.м., і складається з: АА1- житловий будинок (цегла); Б- яма вигрібна; б- балкон; кр- ганок; визнати за Публічним акціонерним товариством Дельта банк право власності на будинок під номером 42, який знаходиться у місті Кіровограді, по вулиці Скульського . Вважають, що в рахунок виконання основного зобов'язання банк має право звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття (передачі) предмету іпотеки у власність згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі у порядку, передбаченому ст.ст. 36, 37 ЗУ «Про іпотеку». Враховуючи невизнання та порушення прав іпотекодержателя, існують всі підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі предмету іпотеки у власність іпотекодержателю. Позивач, вважає, що має право вимагати захисту свого права власності та усунення його порушень.

В судовому засіданні представник позивача вимоги підтримала повністю, просила задовольнити, на їх обґрунтування послалася на обставини, які викладені у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_1, її представник в судовому засіданні вимоги не визнали , у їх задоволенні просили відмовити та просили задовільнити зустрічний позов до Публічного акціонерного товариства Дельта Банк, третя особа -ОСОБА_2, Служба у справах дітей виконавчого комітету Кіровоградської міської ради та приватний нотаріус ОСОБА_3 про встановлення факту проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 разом з матірю ОСОБА_1 за адресою: місто Кіровоград, вулиця Скульського, 42 в період з 8 жовтня 2005 року по даний час; визнання недійсним договір іпотеки укладений між Відкритим акціонерним товариством Сведбанк та ОСОБА_1 18 вересня 2008 року, який зареєстрований в реєстрі за №2712 .

Представник банку в суді щодо задоволення зустрічного позову заперечила, вказала на його безпідставність та необґрунтованість.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_2, його представник , який одночасно представляє інтереси відповідачки також просив у первісному позові відмовити , а зустрічний задовольнити в повному об»ємі.

Третя особа - Служба у справах дітей виконавчого комітету Кіровоградської міської ради та приватний нотаріус ОСОБА_3 в судове засідання не з»явились, повідомлялись належно, клопотали про розгляд справи у їх відсутності .

Свідок ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в судовому засіданні зазначили, що дійсно в будинку№42 по вулиці Скульського в м. Кіровограді , з дня свого народження із батьками проживав неповнолітній ОСОБА_4.

Заслухавши пояснення представника позивача, відповідачку та її представника, одночасно який представляє і інтереси третьої особи ОСОБА_2, пояснення свідків , дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні заявлених вимог за первісним позовом та зустрічним необхідно відмовити , із наступних підстав.

Відповідно до ст. ст. 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Як встановлено судом і підтверджується матеріалами справи, між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» (правонаступник Публічне акціонерне товариство «Сведбанк») та ОСОБА_2 , 18 вересня 2008 року укладено кредитний договір № 030/09.08//88-548КЛ, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у сумі 25 000.00 дол. США зі сплатою 12,50 % річних на строк по 17 вересня 2018 року. Кредит надано на споживчі цілі ( т.1 а.с.7-11).

В забезпечення зобов'язання за зазначеним кредитним договором банком прийнято в іпотеку житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями № 42 по вулиці Скульського в м.Кіровограді, який на підставі свідоцтва про право власності від 29 серпня 2008 року, виданого Виконавчим комітетом Кіровоградської міської ради та зареєстрованого ОКП Кіровоградське обласне бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості 29.08.2008 року, про що внесено запис номер 32343 в книзі №153, номер реєстраційний №24522178 належить відповідачу ОСОБА_1 на праві власності, що підтверджується п.2.1 кредитного договору та нотаріально посвідченим іпотечним договором від 18 вересня 2008 року ( т.1 а.с.15-19).

25 травня 2012 року між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним Договором, АТ«Сведбанк» передає (відступає) АТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого АТ «Дельта Банк» замінює АТ «Сведбанк» як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобов'язаннях, а внаслідок передачі від АТ «Сведбанк» до АТ «Дельта Банк» прав вимоги до боржників, до АТ «Дельта Банк» переходить (відступається) право вимагати (замість АТ «Сведбанк») від боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами (т.1 а.с.31-38).

В додатку №1 до зазначеного договору купівлі-продажу (перелік прав вимоги за кредитами) зазначається кредитний договір №030/09.08//88-548КЛ з позичальником ОСОБА_2, сума за договором 16 056,00 дол. США, строкова заборгованість за тілом 10 421,50 дол. США, прострочена заборгованість за тілом кредиту 0,00, поручитель ОСОБА_1 ( т.1 а.с.44).

Повідомленням банку від 25 серпня 2015 року підтверджується, що станом на 28.07. 2015 року наявна прострочена заборгованість за кредитним договором становила 4 418,06 дол. США .

Як зазначив банк станом на 28 липня 2015 року заборгованість за кредитним договором становить 12469,05 доларів США, яка складається з : тіла кредиту 11571.19 дол. США ; відсотків 897.86 дол. США , що підтверджується розрахунком ( т.1 а.с.6 ) . На час подання позову розмір заборгованості в національній валюті становить -275 095,65грн.

26.08. 2015 року здано на пошту лист-вимогу від 25 серпня 2015 року ОСОБА_7, ОСОБА_2 про наявність станом на 28 липня 2015 року наявної простроченої заборгованості в сумі 4418,06 дол. США та запропоновано в строки, передбачені законодавством та кредитним договором сплатити прострочену заборгованість, а в разі незадоволення цієї вимоги банк буде захищати свої майнові права шляхом позасудового врегулювання спору або зверненням до суду з вимогою про звернення стягнення на майно на загальну суму заборгованості , яка станом на 28.07.2015 року становить 12469,05 дол. США. На підставі ст.35 Закону України «Про іпотеку «банк вимагав в 30-денний строк виконати зобов'язання, листи відправлено без повідомлення про вручення ( т.1 а.с.20-21).

Повідомлення про вручення іпотекодавцю листа-вимоги відсутнє. Позов здано на пошту 29.08.2015 року (т.1 а.с.46).

За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Одним із видів застави нерухомого майна є іпотека. Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (ч. 1 ст. 575 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

У разі невиконання боржником основного зобов'язання, іпотекодержатель, як зазначено у ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

При цьому , звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку»).

Відповідно до ч. 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку», тобто в позасудовому порядку.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано ст. 39 вказаного Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону.

Як вбачається із п. п.11, 12 Іпотечного договору, Іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на Предмет іпотеки в разі невиконання Іпотекодавцем Основного зобов'язання повністю або частково, у т.ч якщо Іпотекодавець не поверне Іпотекодержателю суму кредиту, проценти за користування кредитом, пеню, іншу заборгованість, не сплатить платежі та штрафи, що передбачені та/або випливають з Основного зобов'язання, а також в інших випадках, передбачених Основним зобов'язанням та цим Договором, у тому числі у випадку одноразового прострочення Основного зобов'язання (як основного боргу, так і процентів за ним). При настанні зазначених у першому абзаці цього пункту Договору випадків Іпотекодержатель надсилає Іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення Основного зобов'язання та зобов'язань, передбачених цим Договором, у строк, що не перевищує тридцяти календарних днів, та попередження про звернення стягнення на Предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога Іпотекодержателя залишається без задоволення, Іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на Предмет іпотеки відповідно до умов цього Договору. Сторони за взаємною згодою встановили, що визначений у другому абзаці цього пункту Договору тридцятиденний строк починає відліковуватись з дати, що зазначена на квитанції, яка надається Іпотекодержателю відділенням зв'язку при відправленні Іпотекодавцю листа з вимогою про усунення порушення Основного зобов'язання з повідомленням про вручення, або дата, зазначена на такому листі, що отриманий Іпотекодавцем особисто у Іпотекодержателя. За вибором Іпотекодержателя застосовується один із наведених нижче способів звернення стягнення на Предмет іпотеки та задоволення вимог Іпотекодержателя: 12.1.- за рішенням суду; 12.2. -у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса. Для отримання виконавчого напису Іпотекодержатель подає нотаріусу документи, що підтверджують безспірність заборгованості Іпотекодавця за Основним зобов'язанням, а саме: заяву про невиконання Іпотекодавцем умов Основного зобов'язання, розрахунок заборгованості, свій примірник цього Договору. Виконавчий напис вчиняється на примірнику даного Договору, який після нотаріального посвідчення буде видано Іпотекодержателю. Вчинений нотаріусом виконавчий напис може бути оскаржено Іпотекодавцем виключно в судовому порядку.

Судом встановлено і це не оспорюється позивачем, що п.12.3 та п.п.12.3.1 іпотечного договору мають відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекою, згоду іпотекодавця на позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань, позасудовий порядок набуття іпотекодержателем права власності. Крім того, сторони визнали, що право іпотекодержателя зареєструвати право власності на предмет іпотеки на підставі положень цього підпункту п.12.3 є безумовним, тобто підлягає реєстрації незалежно від претензій іпотекодавця, а рішення про реєстрацію права власності на предмет іпотеки може бути оскаржене іпотекодавцем в судовому порядку лише у випадку, якщо він доведе, що повністю виконав основне зобов'язання ( т.1 а.с.227).

Відомості, що за зверненням банку орган реєстрації на підставі іпотечного договору відмовив в реєстрації права власності на іпотечне майно за іпотекодержателем, позивачем не надано.

Таким чином, суд вважає необхідним відмовити у задоволенні первісного позову , виходячи із того, що способом судового вирішення спору є звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу цього предмета з публічних торгів або надання іпотекодержателю права продажу предмета іпотеки (ст. ст. 38, 39 Закону «Про іпотеку»), разом з тим, позивач звернувся до суду із вимогою про застосування позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього.

Такий висновок також узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851цс15, яка відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися судом, у п.38 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», в якому роз'яснено, що у випадку якщо іпотекодержатель не реалізував способів позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, шляхом укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачав би передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання основного зобов'язання (стаття 37 Закону України «Про іпотеку»), він має право звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до статті 39 цього Закону, а не з позовом про визнання права власності на нерухоме майно, наявність договору про позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки не позбавляє іпотекодержателя права звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку, а також в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 квітня 2016 року (а.с.178).

Крім того, суд зазначає, що відповідно до ч.4 ст.36 Закону України «Про іпотеку» після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов'язання є недійсними, тобто наслідки звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду або в позасудовому порядку є різними.

Матеріалами справи підтверджується, що вартість іпотечного майна становить 1 206 282,00 грн.( т.2 а.с.58), заборгованість за кредитним договором складає 275 095,65 грн.

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, свобода договору, справедливість, добросовісність.

Відповідач згоди на визнання в судовому порядку права власності за позивачем на іпотечне майно не надавала, а задоволення за рішенням суду передбаченого договором та законом позасудового визнання права власності на предмет іпотеки виключатиме застосування ч.4 ст.36 Закону України «Про іпотеку» та порушує, як умови укладеного між сторонами договору, так і права відповідачки.

Наявність договору про позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності та відмова в позові про визнання права власності на іпотечне майно не перешкоджає банку звернутися з позовом до суду відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку» або вирішити питання про визнання права власності на іпотечне майно в позасудовому порядку.

Щодо вимог зустрічного позову, суд зазначає наступне.

Суди встановлюють також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення (ч. 2 ст. 256 ЦПК). Якщо стосовно категорій справ про встановлення фактів, безпосередньо зазначених у пунктах 1 - 8 ч. 1 ст. 256 ЦПК, склалася певна судова практика, то щодо інших фактів, за встановленням яких звертаються громадяни, нерідко виникають питання, а саме: чи можна встановлювати цей факт, чи є інший передбачений законодавством спосіб вирішення складного питання.

Відповідач ОСОБА_1 вказує, що на момент укладання оспорюваного договору іпотеки він не був погоджений у встановленому порядку Органом опіки та піклування. У будинку, який є предметом іпотеки на час його укладання проживав малолітній ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. У зв'язку з неповерненням коштів позичальником ОСОБА_2 за кредитним договором може настати загроза позбавлення неповнолітньої дитини єдиного місця проживання. Вважає, що є всі підстави для встановлення факту проживання малолітньої дитини разом з матірю та визнання недійсним договору іпотеки.

Згідно п.4 Іпотечного договору , відповідачка засвідчила , що предмет іпотеки належить їй на праі власності та до укладання цього договору ні предмет іпотеки , ні будь-яку його частину нікому будь-яким способом не відчужено, не передано в оренду , найом, користування на будь-яких інших підставах, він не є предметом податкової застави, судового спору і не перебуває під забороною (арештом), треті особи не мають на нього будь-яких прав , в тому числі прав та вимог , що підлягають державній реєстрації відповідно до чинного законодавства. ОСОБА_1 укладаючи іпотечний договір від 18.09.2008 року подала нотаріусу довідку №170 від 16.09.2008 року, яку видав квартальний комітет №17 Кіровського району м. Кіровограда , згідно до якої в будинку №42 по вулиці Скульського в м. Кіровограді проживають та зареєстровані три особи: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2; ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3; ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_4 ( т.1 а.с. 233).

Однак, як встановлено судом під час розгляду справи, із наданої до зустрічного позову відповідачкою довідки від 30.09.2015 року , виданої головою квартального комітету №17 Кіровського району м. Кіровограда, у будинку №42 по вулиці Скульського в м. Кіровограді проживають 4 особи: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2; ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3; ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_4; ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 ( т.1 а.с. 84).

За статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України.

Так, відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

Нікчемний правочин є недійсним у силу прямої вказівки закону за фактом наявності певної умови (обставини). Натомість оспорюваний правочин ЦК України імперативно не визнає недійсним, допускаючи можливість визнання його таким у судовому порядку за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, якщо в результаті судового розгляду буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину у порядку, передбаченому процесуальним законом. При цьому оспорюваний правочин є вчиненим, породжує юридично значущі наслідки, обумовлені ним, й у силу презумпції правомірності правочину за статтею 204 ЦК України вважається правомірним, якщо не буде визнаний судом недійсним.

Таким чином при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Установлено, що будинок №42 по вулиці Скульського в м. Кіровограді на праві власності належить відповідачці ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 29 серпня 2008 року, виданого Виконавчим комітетом Кіровоградської міської ради та зареєстрованого ОКП Кіровоградське обласне бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості 29.08.2008 року, про що внесено запис номер 32343 в книзі №153, номер реєстраційний №24522178 . 18 вересня 2008 року ОСОБА_2 уклав із Пат»Сведбанк» кредитний договір на споживчі потреби, а в забезпечення виконання яких відповідачка ОСОБА_1 передала у іпотеку належний їй будинок . При укладенні іпотечного договору ОСОБА_1 приховала той факт, що право користування житлом у квартирі має малолітня дитина, й попереднього дозволу на вчинення оспорюваних правочинів орган опіки та піклування не давав.

Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов'язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов'язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Згідно з положеннями частин четвертої та п'ятої статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

За таких обставин ,вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Протее, сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлений позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому, ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували право членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

В свою чергу, неповнолітінй ОСОБА_4 не мав і не має права власності на будинок . Він набув права користування житлом, - зазначеною квартирою, як член сім'ї власника відповідно до статті 405 ЦК України, статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», та зберігає це право протягом часу перебування будинку в іпотеці.

За таких обставин, суд приходить до висновку про відмову і у задоволенні зустрічного позову , оскільки хоч укладення договору і відбулося без попереднього дозволу органу опіки та піклування, проте не призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження існуючого права неповнолітнього ОСОБА_4 на користування житлом - будинком №42 по вулиці Скульського в м. Кіровограді .

Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 9 жовтня 1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 13 травня 1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі ОСОБА_9 проти України (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Порушення ОСОБА_2 умов кредитного договору та в зв'язку з цим звернення банком стягнення на переданий в іпотеку будинок - імовірні. Проте , імовірність виникнення такої ситуації в майбутньому не може слугувати достатньою підставою для висновку про необхідність захисту, шляхом визнання недійсним іпотечного договору, примарного права малолітнього ОСОБА_4 на збереження саме цього будинку як місця його проживання.

Крім того, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (стаття 3 ЦК України). Відповідно до частин другої та третьої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Верховний Суд України в складі Судової палати у цивільних справах за результатами розгляду справи № 6-384цс15 прийняв постанову від 30 вересня 2015 року, в якій сформував правовий висновок про те, що власник майна, який є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбачені законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування.

В порядку ст. 88 ЦПК України, судові витрати компенсувати за рахунок держави.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 3, 10, 11, 60, 88, 213-215, 218 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні вимог Публічного акціонерного товариства Дельта Банк до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема: в рахунок виконання основного зобовязання щодо оплати заборгованості у розмірі 275 095, 65 грн., з яких: тіло кредиту- 255 286,81 грн.; відсотки- 19 808,84 грн. Договором про надання споживчого кредиту, звернути стягнення на предмет іпотеки №б/н від 18.09.2008 року з ОСОБА_1, а саме: будинок під номером 42, який знаходиться у місті Кіровограді по вулиці Скульського, належного Іпотекодавцю на підставі свідоцтва про право власності від 29 серпня 2008 року, виданого Виконавчим комітетом Кіровоградської міської ради та зареєстрованого ОКП Кіровоградське обласне бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості 29.08.2008 року, про що внесено запис номер 32343 в книзі №153, номер реєстраційний №24522178; будинок має загальну площу 236,8 кв.м., житлову площу 119,3 кв.м., і складається з: АА1- житловий будинок (цегла); Б- яма вигрібна; б- балкон; кр- ганок; визнання за Публічним акціонерним товариством Дельта банк право власності на будинок під номером 42, який знаходиться у місті Кіровограді, по вулиці Скульського - відмовити .

Судові витрати за первісним позовом компенсувати за рахунок держави.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Дельта Банк, третя особа -ОСОБА_2, Служба у справах дітей виконавчого комітету Кіровоградської міської ради та приватний нотаріус ОСОБА_3 про встановлення факту проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 разом з матірю ОСОБА_1 за адресою: місто Кіровоград, вулиця Скульського, 42 в період з 8 жовтня 2005 року по даний час; визнання недійсним договору іпотеки укладеного між Відкритим акціонерним товариством Сведбанк та ОСОБА_1 18 вересня 2008 року, який зареєстрований в реєстрі за №2712 , судових витрат - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення, до апеляційного суду Кіровоградської області, через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Суддя Кіровського О. В. Бершадська

районного суду

м.Кіровограда