АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження №22-ц/790/432/16
Головуючий 1 інст. - Труханович В.В.
Категорія: сімейні Доповідач - Гуцал Л.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2016 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - Гуцал Л.В.,

суддів - Гальянової І.Г., Колтунової А.І.,

за участю секретаря - Огар І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду міста Харкова від 30 жовтня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, 3-тя особа Управління служб у справах дітей департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, про позбавлення батьківських прав, -

встановила:

У жовтні 2014 ОСОБА_1 звернулась до суду з зазначеним позовом. Просила позбавити ОСОБА_2 батьківських прав щодо неповнолітнього сина ОСОБА_3, 2005 року народження.

Посилалась на те, що в період 2003-2006 років перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. ОСОБА_2 є батьком ОСОБА_3. З вересня 2005 року сторони шлюбно-сімейних стосунків не підтримували, сім'я розпалась внаслідок негативної поведінки відповідача. Після припинення сімейних стосунків дитина залишилась проживати разом з позивачем. Незважаючи на припинення шлюбних стосунків відповідач систематично створював конфліктні ситуації, влаштовував сварки. З початку 2010 року у позивача склалися фактичні шлюбні відносини з ОСОБА_4 і з цього часу відповідач став їх переслідувати, умисно вчиняти скандали, що змушувало позивача звертатися за захистом до правоохоронних органів. Така поведінка ОСОБА_2 негативно впливала на психологічний стан ОСОБА_3. Батьківських обов'язків по відношенню до сина, зокрема щодо його утримання, відповідач не виконує, вихованням дитини не займається. З 2012 року ОСОБА_2 припинив будь-які контакти з родиною позивача.

Відповідач, в особі представників, позов не визнав.

Управління служб у справах дітей департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, в особі свого представника, проти задоволення позову заперечувало.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Харкова від 30 жовтня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. Посилається на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм матеріального і процесуального права.

У суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 та її представник апеляційну скаргу підтримали, представники відповідача та третьої особи проти задоволення скарги заперечували, вважали рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції - відповідно до вимог ч.1 ст.303 ЦПК України - у межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги.

Судом встановлено, що з 2003 по 2006 роки року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина ОСОБА_3, 2005 року народження.

Після розірвання шлюбу сторони проживають окремо, дитина залишилась проживати з матір'ю.

Ухвалою Дзержинського районного суду м.Харкова від 24 травня 2006 року, між сторонами була затверджена мирова угода, відповідно до якої ОСОБА_2 повинен щомісячно сплачувати на користь ОСОБА_1 грошові кошти на утримання сина ОСОБА_3, 2005 року народження у розмірі по 500 гривень щомісячно, починаючи з 21 березня 2006 року і до досягнення дитиною повноліття. До виконання дана мирова угода була пред"явлена стягувачем у лютому 2015 року.

Встановлено також, що, рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 23 грудня 2014 року задоволено позов ОСОБА_2 - усунуті перешкоди у його спілкуванні з неповнолітнім сином ОСОБА_3, 2005 року народження та у вихованні дитини; визначено способи участі ОСОБА_2 у вихованні сина, шляхом надання йому побачення та спілкування з дитиною щотижня по четвергах з 15.00 до 18.00 годин та суботах з 15.00 до 18.00 годин за визначеною адресою без присутності матері - ОСОБА_1. Цим же рішеннями встановлено, що остання перешкоджає ОСОБА_2 приймати участь у вихованні дитини. Це судове рішення переглядалось судами апеляційної, касаційної інстанції та було залишено без змін (т.1 а.с.204-207).

Відповідно до Висновку Департаменту праці та соціальної політика Харківської міської ради від 13 березня 2015 року №152 позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітнього сина ОСОБА_3 є недоцільним (т.1 а.с.127-128).

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що правові підстави для позбавлення відповідача батьківських прав відсутні.

Судова колегія з таким висновком погоджується, оскільки він грунтується на законі та відповідає фактичним обставинам справи.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Із роз'яснень, викладених у п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року за № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» вбачається, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті споріднення з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

За змістом закону та зазначених вище роз'яснень Пленуму позбавлення батьківських прав можливе лише у разі винної поведінки відповідача, свідомого нехтування ним своїми обов'язками, докази які б свідчили про ухилення відповідача від виконання своїх обов'язків щодо виховання дитини повинні бути безспірними.

Натомість беззаперечних доказів винної поведінки відповідача та свідомого ухилення його від виконання своїх обов'язків по утриманню сина матеріали справи не містять.

Згідно зі ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

З огляду на приписи зазначеної норми, доводи апеляційної скарги щодо неналежної оцінки судом першої інстанції ряду доказів, є суб'єктивними та на правильність висновків суду не впливають.

Не можна визнати обґрунтованими посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги письмові докази та покази свідків на підтвердження того, що відповідач не приймає участі у вихованні дитини - не спілкується з сином особисто, не відвідує заклади де дитина навчається, не цікавиться станом здоров'я ОСОБА_3.

Факт того, що з 2010 року ОСОБА_2 з дитиною фактично не спілкується, відповідачем визнається та не потребує доказуванню.

Проте відповідач зазначає, що між ним та родиною ОСОБА_1 склалися неприязні стосунки і цей факт у повній мірі підтверджується зібраними по справі доказами та не заперечується позивачем. Відповідач посилається на те, що саме мати ОСОБА_3 чинить йому перешкоди у спілкуванні з сином, що підтверджено рішенням суду, яке є чинним.

Отже ухвалюючи оскаржуване рішення суд обґрунтовано виходив з недоведеності саме винної поведінки відповідача, свідомого нехтування ним своїми обов'язками, а не з недоведеності того факту, що ОСОБА_2 не приймає участі у вихованні дитини.

За клопотанням представника позивача суд апеляційної інстанції вислухав думку малолітнього ОСОБА_3 стосовно предмету спору. ОСОБА_3 пояснив суду, що вважав би за доцільне позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, оскільки той погано відноситься до його матері та її чоловіка - ОСОБА_4.

Проте така позиція ОСОБА_3 на правильність ухваленого судом рішення не впливає, оскільки при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, думка дитини не є визначальною. Необхідно враховувати і те, що сторони розлучені, мати дитини має нову сім'ю, ОСОБА_3 проживає разом з матір'ю, у вихованні дитини приймає безпосередню участь чоловік позивача, якого дитина називає батьком, що беззаперечно вплинуло на формування думки ОСОБА_3 стосовно біологічного батька.

За змістом ч.ч.5,6 ст.19 СК України, при розгляді судом спорів про позбавлення батьківських прав обов'язковою є участь органу опіки та піклування, який подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. При цьому суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обгрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Суд першої інстанції обгрунтовано погодився з висновком Департаменту праці та соціальної політика Харківської міської ради від 13 березня 2015 року №152 про недоцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, надавши йому відповідну правову оцінку. Підстав для визнання цього висновку таким що не відповідає інтересам дитини, судова колегія не вбачає.

Не спростовують висновків суду і доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не приймає участі у матеріальному забезпеченні дитини. Ці доводи були предметом дослідження суду першої інстанції та їм надана відповідна правова оцінка, з якою судова колегія погоджується.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі за своїм змістом зводяться до переоцінки доказів у справі та непогодження з їх оцінкою судом першої інстанції. Висновків суду такі доводи не спростовують, оскільки правові підстави для позбавлення відповідача батьківських прав на даний час відсутні.

Рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. 303, 304, 307, 308, 313, п.1 ч.1 ст.314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду міста Харкова від 30 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді