Номер провадження: 22-ц/785/4550/16
Головуючий у першій інстанції Нікітішин В.П.
Доповідач Сидоренко І. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30.09.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі: головуючого судді - Сидоренко І.П., суддів Погорєлової С.О., Цюри Т.В., при секретарі Колмакові В.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси на рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 22 липня 2015р. по справі за позовом Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , їх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , за участю третьої особи органу опіки та піклування Котовської міської ради про виселення із гуртожитку, -

встановила:
07 квітня 2015р. Квартирно-експлуатаційний відділ м. Одеси звернувся до суду з позовом про виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , їх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в порядку статей 127, 128 ЖК Кодексу із житлового приміщення трикімнатного блоку, площею 62,2кв.м. в гуртожитку Міністерства Оборони України, розташованого за адресою АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову позивач вказав, що Збройні Сили України, відповідно ст.ст. 1, 3 Закону України «Про Збройні Сили України», ст.ст. 2, 10 Закону України «Про оборону України» - це військове формування, на яке покладається оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і неподільності. Безпосереднє керівництво Збройними Силами України здійснюється Міністерством оборони України, яке відповідно ст. З Закону України «Про збройні Сили України» є центральним органом виконавчої влади і військового управління.

Відповідно ст.ст. 1, 2 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» військове майно це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України. Міністерство оборони України як центральний орган управління ЗС України здійснює управління військовим майном.

Згідно ст. ст. З, 4 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» майно, з моменту надходження до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною, набуває статусу військового майна та обліковується у органах квартирно-експлуатаційної служби Збройних Сил України.

КЕВ м. Одеси веде облік казармено-житлового фонду, в порядку, визначеному Статутом гарнізонної та вартової служб Збройних Сил України, наказом МОУ від 03.07.2013 № 448, як і раніше діючого від 21.04.2011р. № 215 «Про затвердження Положення про організацію квартирно-експлуатаційного забезпечення Збройних Сил України» та Положенням про КЕВ м. Одеси, а також здійснює контроль за використанням жилого фонду Міністерства оборони України в порядку ст. 29, 30 ЖК України.

Будівлі, розташовані в Одеському гарнізоні за адресою: АДРЕСА_2 ), є нерухомим військовим майном, яке належить Міністерству оборони України, знаходилось на балансі Котовської КЕЧ району, а 10.07.2008р. за Актом прийому-передачі передано на баланс КЕВ м. Одеси.

Зокрема, будівля за генеральним планом №614 на території військового містечка № НОМЕР_1 в м. Котовськ є гуртожитком Міністерства оборони України.

Згідно ст. 127 ЖК України гуртожитки використовуються для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання.

Відповідно наказу МОУ № 737 від 30.11.2011р. «Про затвердження Інструкції про організацію забезпечення і надання військовослужбовцям Збройних Сил України та членам їх сімей житлових приміщень»: «Гуртожитки МОУ призначені для тимчасового проживання курсантів (слухачів) і військовослужбовців рядового, сержантського, старшинського і офіцерського складу, які проходять військову службу за контрактом і перебувають у шлюбі, під час навчання у військових навчальних закладах МО України або проходження ними військової служби, за умови відсутності в них місця проживання за місцем служби». На підставі окремого доручення Міністра оборони України, доведеного розпорядженням начальника Головного квартирно-експлуатаційного управління, КЕВ м. Одеси здійснює заходи реалізації державної програми по поверненню службових квартир та житлових приміщень в гуртожитках до житлового фонду гарнізонів особами, які їх безпідставно утримують.

На виконання протокольного рішення міжвідомчої наради військової прокуратури Південного регіону України, - КЕВ м. Одеси в серпні 2014р. проведено інвентаризацію мешканців гуртожитків МОУ.

При проведенні КЕВ м. Одеси інвентаризації мешканців гуртожитків військового містечка № НОМЕР_1 в м. Котовськ було виявлено, що відповідачі заселились до трикімнатного блоку площею 62,2 кв.м. в гуртожитку МОУ за адресою: АДРЕСА_3 к.4. під час проходження військової служби ОСОБА_1 . У 2004р. ОСОБА_1 було звільнено з військової служби при вислузі у 4 роки. На теперішній час відповідачі, не проходячи дійсну військову службу у ЗСУ, не знаходячись на обліку військових пенсіонерів та військовослужбовців потребуючих поліпшення житлових умов в гарнізоні, не мають права на проживання у гуртожитку МОУ.

Згідно розділу 5.10 наказу МОУ № 737 від 30.11.2011 р. «Підлягають виселенню з гуртожитку без надання іншого жилого приміщення особи, які самоправно зайняли жилу площу, і колишні члени сім`ї військовослужбовця чи працівника, які проживають, у ньому після розірвання шлюбу, у двомісячний строк з дня розірвання шлюбу, а також особи, які підпадають під підстави, передбачені статтею 116 Житлового кодексу Української РСР».

Невиконання відповідачами обов`язку про звільнення житлового приміщення у гуртожитку призведе до порушення права на житло інших громадян, які дійсно проходять військову службу у ЗС України та не мають житла за місцем проходження служби.

Відповідачі ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , які діють одночасно як законні представники в інтересах свої неповнолітніх дітей, позов не визнали та свою позицію мотивували відсутністю іншого житла для проживання та положенням ст.125 ЖК УРСР яке забороняє виселення з гуртожитку без надання іншого житла працівників звільнених за скороченням чисельності чи штату, також відповідачі вказали, що виселення дітей можливе лише за згоди органу опіки й піклування.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Орган опіки й піклування Котовської міськради в особі за довіреністю Туркевич О.М. проти позову заперечувала, оскільки вважала незаконним буде виселення малолітніх дітей з гуртожитку без надання їм іншого житла.

Рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області від 22 липня 2015р. у задоволені позову Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси про виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , їх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 із гуртожитку відмовлено (а.с.45-47).

Ухвалою апеляційного суду від 13 травня 2016р. апелянту КЕВ м. Одеси поновлено строк на апеляційне оскарження рішення суду від 22 липня 2015р. (а.с.79-80).

В апеляційній скарзі КЕВ м. Одеси просить скасувати рішення суду, ухвалити нове рішення про задоволення позову КЕВ м. Одеси, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим, постановлено з порушенням норм матеріального і процесуального права (а.с.69-71).

Справу розглянуто у відсутності представника КЕВ м. Одеси, який був належним чином сповіщений про слухання справи в апеляційній інстанції, але про причини неявки суд не повідомив.

Колегія суддів, заслухав суддю-доповідача, відповідача ОСОБА_2 , вивчивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не піддягає з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що під час проходження військової служби ОСОБА_1 , його сім`ї було надано для проживання житло в трикімнатному блоці площею 62,2 кв.м. в гуртожитку МОУ, який знаходиться в АДРЕСА_3 к.4., проти чого сторони не заперечували.

Згідно даних трудової книжки на а.с.11 ОСОБА_1 був призваний 31 липня 2000р. в Збройні сили України. Відповідач ОСОБА_1 зареєстрований в гуртожитку та постійно мешкає з 16 березня 2004р., а його дружина ОСОБА_5 з 21 вересня 2004р. (а.с.10).

Відповідач ОСОБА_1 був звільнений 17 листопада 2004р. зі Збройних Сил України у зв`язку із скороченням штату, про що свідчить відповідна відмітка у його трудовій книжці (а.с.11 на звороті).

Частиною ч.3 ст.47 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно ч.4 ст.9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Статтею 109 ЖК України визначено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.

Підпунктом 3.16. Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністерства оборони від 30 листопада 2011р. № 737 встановлено, що особа, звільнена з військової служби, яка має вислугу менше ніж 10 років, підлягає виселенню зі службового жилого приміщення з усіма членами сім`ї, які з нею проживають, крім випадків, передбачених чинним законодавством.

Відповідно до п.п.5.12. вищевказаної Інструкції не можуть бути виселені з гуртожитку без надання іншого жилого приміщення особи, зазначені у статті 125 Житлового кодексу Української РСР.

Згідно ст.125 ЖК Української РСР без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено осіб, звільнених у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації або за скороченням чисельності штату працівників.

Статтею 132 ЖК Української РСР встановлено, що осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення.

У п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985р. № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» звернуто увагу на те, що вирішуючи спори про виселення з гуртожитків, судам слід з`ясовувати, крім інших питань, і підстави заселення у гуртожиток. Якщо гуртожиток надано у зв`язку з роботою, слід з`ясовувати вид трудового договору, укладеного між позивачем і відповідачем, і за яких підстав він був припинений, маючи на увазі, що згідно зі ст. 132 ЖК без надання іншого жилого приміщення можуть бути виселені сезонні, тимчасові працівники, які припинили роботу, особи, які працюють за строковим трудовим договором, а також інші працівники, які звільнилися за власним бажанням без поважних причин, або звільнені за порушення трудової дисципліни чи вчинення злочину. При припиненні трудового договору з інших підстав вони, як і особи, перелічені в ст. 125 ЖК, можуть бути виселені лише з наданням іншого жилого приміщення.

Тому суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що ОСОБА_1 звільнений 17 листопада 2004р. з лав Збройних Сил України у зв`язку із скороченням штату, не може бути виселеним з гуртожитку зі своєю родиною без надання їм іншого жилого приміщення.

Суд вірно звернув увагу на те, що разом з повнолітніми відповідачами за цією адресою мешкають їх неповнолітні діти ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , та відповідно до ч. 2 ст. 2 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989р., підписаною Україною 21.02.1990р., ратифікованою Україною 27.02.1991 року, яка набрала чинності для України 27.09.1991р., Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів для забезпечення захисту дитини від усіх форм дискримінації або покарання на підставі статусу, діяльності, висловлюваних поглядів чи переконань дитини, батьків дитини, законних опікунів чи інших членів сім`ї.

За ч. 1 ст. 3 вказаної Конвенції в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно статті 27 Конвенції Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Держави-учасниці відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом.

У відповідності до преамбули Закону України "Про охорону дитинства", цей Закон визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист та всебічний розвиток встановлює основні засади державної політики у цій сфері.

За статтею 1 Закону охорона дитинства - система державних та громадських заходів, спрямованих на забезпечення повноцінного життя, всебічного виховання і розвитку дитини та захисту її прав.

Згідно статті 8 Закону кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

У відповідності до статті 18 Закону діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Згідно ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна.

Неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень.

Відповідно до ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду є, зокрема, неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.
Статтею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів.

Позивач не надав суду першої інстанції та апеляційної інстанції належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а доводи апеляційної скарги с уттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:
Апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси відхилити.

Рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 22 липня 2015р. залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення.

Касаційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: І.П.Сидоренко

Судді: С.О. Погорєлова

Т.В. Цюра