Справа № 401/411/16-ц, 2-п/401/21/16
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2016 року Світловодський міськрайонний суд Кіровградської області в складі головуючого судді Баранець А.М., при секретарі Христенко О.В. розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Світловодську заяву представника відповідача по ОСОБА_1 про скасування заочного рішення по цивільній справу за позовом ОСОБА_2 до уповноваженої особи Фонду Гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації АТ « Банк « Фінанси та Кредит» ОСОБА_3,третя особа,яка не заявляє самостійні вимоги: ОСОБА_4 про зобовязання вчинити дії та здійснити виплату коштів,-

ВСТАНОВИВ:

Заочним рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від «21» березня 2016 року, ухваленим у справі за вказаним позовом, вимоги ОСОБА_2І задоволено в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про перегляд ухваленого у справі заочного рішення, посилаючись на те, що рішення прийнято за відсутності відповідача та той факт, що при постановленні рішення судом не дотримано вимог процесуального та матеріального закону, а саме: існують неповнота у з»ясуванні обставин та прийнятті рішення, яке не ґрунтується на вимогах закону.

Учасники судового процесу в судове засідання не зявились, сповіщались належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Неявка сторін, відповідно до ч.1 ст. 231 ЦПК України, не є перешкодою для розгляду заяви про перегляд заочного рішення по суті.

Дослідивши матеріали справи, клопотання, суд вважає, що заява про перегляд заочного рішення не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до роз'яснень Верховного Суду України (лист від 01.05.2007 р. "Практика ухвалення та перегляду судами заочних рішень у цивільних справах") зі змісту ст. 232 ЦПК випливає, що скасування заочного рішення судом, що його ухвалив, можливе у випадку встановлення судом двох обставин: відповідач не з'явився в судове засідання, в якому ухвалено заочне рішення, та не повідомив про причини неявки з поважних причин, а також докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи. Правильною є практика тих судів, які скасовують заочне рішення лише за наявності двох підстав, визначених у ст. 232 ЦПК.

За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від іншої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові цю суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, установлених договором. (п. 2.4. Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого Постановою Правління НБУ №516 від 03.12.2003 року. (далі - Положення від 03.12.2003 р. №516).

Згідно п. 1.2. Положення від 03.12.2003 р. №516, договір банківського вкладу (депозиту) укладається на умовах видачі вкладу (депозиту) на першу вимогу (вклад (депозит) на вимогу) або на умовах повернення вкладу (депозиту) зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад (депозит).

Банки повертають вклади (депозити) та сплачують нараховані проценти у строки, що визначені умовами договору банківського вкладу (депозиту) між вкладником і банком. За договором банківського вкладу (депозиту) незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, розміщених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором (п. 3.3. Положення від 03.12.2003 р. №516).

Відповідно до ч. 3 ст. 1058 ЦК України, до відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

Відповідно до змісту ст. 41 Конституції України, ст. 317, 319, 321 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.ч.2,5 ст. 4 ЦК України основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. Інші органи державної влади України можуть видавати нормативно-правові акти, що регулюють цивільні відносини, лише у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом.

Згідно ч.2 ст. 56 Закону України „Про Національний банк України" нормативно-правові акти Національного банку видаються у формі постанов Правління Національного банку, а також інструкцій, положень, правил, що затверджуються постановами Правління Національного банку.

Вони не можуть суперечити законам України та іншим законодавчим актам України і не мають зворотної сили, крім випадків, коли вони згідно з законом пом'якшують або скасовують відповідальність.

Постанови Правління НБУ №758 від 01 грудня 2014 року та № 160 від 03 березня 2015 року спрямовані на регулювання діяльності банків (юридичних осіб), визначених цими Постановами, яке здійснюється в межах адміністративно-правових відносин НБУ з банками, які охоплюються його наглядовою діяльністю, отже не є актами цивільного законодавства у розумінні ст. 4 ЦК, а являються нормативно-правовими актами органу державного управління.

Згідно зі ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року „Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відмовляючись повернути кошти, які належать на праві власності позивачу, банк порушує Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та ст. 1 Першого Протоколу, підписаного та ратифікованого Україною, яка у відповідності до ст. 5 цього ж протоколу є додатковою статтею Конвенції. Таке порушення виявилося в наступному: у ст. 1 Протоколу № 1 вказано, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Цей же принцип закріплено і в ст. 41 Конституції України, однак в порушення названих норм позивач позбавлена права користуватися своїм майном у виді грошових коштів, які банк отримав від неї на умовах строковості та платності і у встановлений строк не повернув.

Відповідно до ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Оскільки відповідач не зявився в судове засідання без будь-якої причини, на будь-які нові докази, що мають істотне значення для правильного вирішення справи і не були судом враховані при розгляді справи, не посилається, то заява про перегляд заочного рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградскої області не підлягає задоволенню.

Відповідно до правила ст. 228 ЦПК України заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Згідно із ч. 1 ст. 232 ЦПК України заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з'явився в судове засідання та не повідомив про причини неявки з поважних причин і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Таким чином заочне рішення підлягає скасуванню за наявності одночасно двох умов: поважність причин неявки відповідача у судове засідання та представлення доказів, що мають істотне значення для правильного вирішення справи та зумовлювати інші висновки суду, якби до постановлення заочного рішення вони стали відомі.

Отже, за змістом наведеного правила ці докази повинні мати таке істотне значення для вирішення справи, а їх врахування мало б змінити рішення суду по суті.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином (а.с. 18,33) відповідно до правила ст. 74 ЦПК України, що не заперечене цією стороною.

Суд критично ставиться до посилань банку про необізнаність судового процесу, оскільки в матеріалах справи міститься заперечення на позовну заяву,що є безперечним доказом обізнаності відповідача про розгляд справи, що підтверджується матеріалами справи. ( а.с.19)

Стосовно другої частини підстави для перегляду заочного рішення, то суд виходить з того, що відповідачем не наведено та не представлено жодного доказу, що мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Пояснення, що надані відповідачем у заяві про перегляд заочного рішення не могли вплинути на ухвалене судом рішення, оскільки не мають для нього істотного значення.

Отже, суду не представлено доказів, що могли бути істотними для справи та не були відомі судові під час розгляду справи та до постановлення заочного рішення; у своїх аргументах про скасування рішення представник відповідача посилався на наявні в матеріалах справи докази, яким судом вже була дана оцінка та які стали підставою для ухвалення заочного рішення.

Таким чином, у суду відсутні підстави для задоволення заяви про перегляд заочного рішення, оскільки відсутні обидві підстави для задоволення такої заяви, а саме судом не було встановлено, що відповідач не з'явився в судове засідання та не повідомив про причини неявки з поважних причин та не надав жодного нового доказу, що міг би істотно вплинути на розгляд справи та на рішення суду в цілому.

Додатково слід зауважити, що відсутність хоча б однієї з підстав для скасування заочного рішення тягне за собою безумовну відмову у задоволенні такої заяви, оскільки, в іншому випадку, суд порушуватиме вимоги ст. 232 ЦПК України.

При цьому суд виходить з принципу недопустимості скасування рішення суду за відсутності достатніх та законних підстав для того, а також з формальних міркувань.

У відповідності із п. 1 ч. 3 ст. 231 ЦПК України у результаті розгляду заяви про перегляд заочного рішення суд може своєю ухвалою залишити заяву без задоволення.

Керуючись ст. ст. 231, 232 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

У Х В А Л И В :

Заяву представника відповідача про перегляд заочного рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 21.березня 2016 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до уповноваженої особи Фонду Гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації АТ « Банк « Фінанси та Кредит» ОСОБА_3,третя особа,яка не заявляє самостійні вимоги: ОСОБА_4 про зобовязання вчинити дії та здійснити виплату коштів залишити без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена через до Апеляційного суду Кіровоградської області через Світловодський міськрайонний суд Кіровоградської області на протязі пяти діб з моменту її проголошення. .

Суддя Світловодського

міськрайонного суду ОСОБА_5

20.07.16