Справа № 308/7127/15-ц
У Х В А Л А

Іменем України

16 серпня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області у складі:

головуючого - судді Куцина М.М.,

суддів - Павліченка С.В. , Бисага Т.Ю.,

при секретарі - Шукаль О.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ужгороді цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 31 березня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, де треті особи без самостійних вимог на стороні відповідача: приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Куліков Михайло Віталійович, прокуратура Закарпатської області, Служба у справах дітей Ужгородської міської ради в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, про визнання заповіту недійсним, -

встановила:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2, де треті особи без самостійних вимог на стороні відповідача: приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Куліков Михайло Віталійович, прокуратура Закарпатської області, Служба у справах дітей Ужгородської міської ради в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, про визнання заповіту недійсним.

Позов мотивовано тим, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_6 його батька, ОСОБА_5, 13 січня 2015 року він звернувся із заявою до приватного нотаріуса про прийняття спадщини, де і дізнався , що 17 вересня 2012 року на підставі нотаріально посвідченого заповіту батько ОСОБА_5 заповів належне йому майно дружині- ОСОБА_6.

Позивач ствердив, що ОСОБА_5 з 1997 року та до самої смерті хворів важкою формою цукрового діабету ( тип. важка форма), який наносить прогресуюче погіршення пам'яті і мислення, нестача цукру в крові впливає на когнітивні функції - пам'ять, увага, орієнтація на місці і часу, мова, кмітливість , сприйняття, здатність до засвоєння та збереження навичок. Також, батько хворів на ряд інших захворювань, зокрема мав ряд серцевих захворювань.

Позивач вважає, що нотаріально посвідчений заповіт є недійсним, оскільки на час складання заповіту батько часто хворів, неодноразово він скаржився на головні болі та запаморочення, погіршення пам'яті і мислення, почастішали випадки не сприйняття дійсних подій (який день, час, де він перебуває, правильної життєвої ситуації).

Позивач вважає, що дані обставини свідчать про те, що на момент підписання заповіту на користь відповідачки батько не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними, складання заповіту могло бути під впливом сторонніх осіб.

Окрім того, батько в розмові з ним скаржився на те, що відповідачка своїми вчинками налаштовує його проти нього та його родини.

Позивач стверджує, що в батька не було жодних причин, мотивів чи внутрішніх переконань складати заповіт повністю на користь відповідачки, і він вважає, що даний заповіт складений під впливом обману, помилки або в той час, коли батько не усвідомлював значення своїх дій або не міг керувати ними.

Позивач, посилаючись на зазначені у позовній заяві обставини справи та з підстав, передбачених ст ст. 183, 365, ч.1 ст. 225 ЦК України та ч.2 ст. 1257 ЦК України, просив у суді першої інстанції визнати недійсним заповіт, складений ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2, посвідчений 17 вересня 2012 року Куліковим М. В..

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 31 березня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1- відмовлено.

Не погодившись з вищезазначеним рішенням суду першої інстанції позивач оскаржив його в апеляційному порядку, вважаючи, що таке є незаконним, не об'єктивним, не обґрунтованим, винесеним із грубим порушенням норм матеріального права та неповним з'ясуванням обставин, що мають істотне значення для справи, а тому просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, про задоволення позовних вимог ОСОБА_1.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що посилання в рішенні суду на те, що померлий ОСОБА_5 впродовж 2007-2014 років проводив активну діяльність, а саме, здійснив цілий ряд правочинів, посвідчених нотаріусами, фінансових та інших угод, не відповідає дійсності. Крім того, судом першої інстанції не вязто до уваги пояснення свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, які підтвердили факт наявності приязних сімейних відносин померлого з позивачем до 2013 року включно. Натомість, судом взято до уваги пояснення свідка ОСОБА_11, тобто, безпідставно надано перевагу одним доказам та відхилено інші. У заповіті не зазначено про те, що ОСОБА_5 позбавляє позивача права на спадкування, що є прушенням. На думку апелянта, спірний заповіт є нікчемним.

У запереченні на апеляційну скаргу відповідачка ОСОБА_2 просить таку відхилити як безпідставну, а рішення Ужгородського міськрайонного суду від 31 березня 2016 року залишити без змін з мотивів, викладених у запереченні.

Представник позивача у суді апеляційної інстанції вимоги апеляційної скарги підтримав у повному обсязі.

Відповідач та його представник у суді апеляційної інстанції вважають рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, а апеляційну скаргу безпідставною.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення осіб які з'явилися по справі, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляції, вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд, керуючись принципом диспозитивності, відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України та роз'яснень Верховного Суду України, викладених в постанові Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 року № 12 "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку", перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, не роблячи висновків щодо неоскарженої частини судового рішення.

Відповідно до ст. ст. 10, 11, 59, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 виходив з того, що волевиявлення заповідача при укладенні оспорюваного заповіту було вільним і відповідало його волі; спадкодавець при укладенні заповіту усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними, а тому, відсутні правові підстави, передбачені ч. 1 ст. 225 та ч.2 ст. 1257 ЦК України для визнання цього заповіту недійсним.

Судова колегія погоджується з висновками місцевого суду, який, розглядаючи заявлений по справі позов, повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Згідно із ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі

При розгляді даної справи суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_5, 17 вересня 2012 року, на випадок смерті, залишив заповіт, який було посвідчено приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Закарпатської області Куліковим М.В..

Відповідно до складеного заповіту, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, зроблено наступне розпорядження : все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, взагалі все те, що буде йому належати на день смерті по закону, автомобіль марки HONDA CR-V 2.4I-VTEC, випуск 2008 року, реєстраційний номер НОМЕР_1 заповів дружині ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, все його майно ( в тому числі, але не виключно, грошові суми та цінні папери, рухоме та нерухоме майно, майнові права). Крім вказаного автомобіля, заповів у рівних частках дружині ОСОБА_2 та доньці ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4 по ? частці кожній.

07 січня 2015 року ОСОБА_5 помер.

Даний заповіт оспорюється сином ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5.

Відповідно до ухвали Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 02 листопада 2015 року було призначено та направлено дану справу для проведення посмертної судово-психіатричної експертизи відносно померлого ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Із висновку експерта №237 від 24 грудня 2015 року, проведеної по справі посмертної судово - психіатричної експертизи, стверджується факт того, що ОСОБА_5, який помер 07 січня 2015 року на момент укладення заповіту, а саме 17 вересня 2012 року, за своїм психічним станом міг розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Зокрема, цим висновком встановлені факти того, що на підставі даних медичної документації, померлого ОСОБА_5 а саме: даних амбулаторної картки, наданим витягам з історії хвороб з 1997 року по день його смерті встановлено, що ОСОБА_5, 1952 року народження, ознак психічного захворювання не виявляв в тому числі і на час складання заповіту.

Із довідки Ужгородської міської поліклініки психоневрологічного диспансерного відділення від 17 вересня 2012 року вбачається , що ОСОБА_5 безпосередньо в день складання заповіту 17 вересня 2012 року обстежувався експертом, яким встановлено діагноз щодо відсутності психічних порушень.

Зібраними по справі письмовими доказами стверджені факти того, що ОСОБА_5 протягом 2007- 2014 років проводив активну діяльність: здійснив цілий ряд правочинів, посвідчених нотаріусами, фінансових та інших угод. При цьому, неодноразово проходив комісійний медичний огляд із залученням нарколога та психіатра з отриманням відповідних сертифікатів, зокрема 17 вересня 2012 року безпосередньо перед посвідченням заповіту оглянутий лікарем психіатром, яким надані висновки про те, що психічних порушень не виявлено.

Отже, даний висновок експертів ґрунтується як на матеріалах справи, так і на медичній документації .

Суд першої інстанції врахував не тільки висновок експерта, а також дослідив стан спадкодавця безпосередньо перед складанням заповіту .

За клопотанням сторін було допитано ряд свідків з метою встановлення психічного стану ОСОБА_5, як перед підписання заповіту, так і після підписання заповіту.

Свідки ОСОБА_13 - лікар загальної практики - сімейної медицини Ужгородського міського центу первинної медико-санітарної допомоги, ОСОБА_14 ( медпрацівник) ствердили в суді, що ОСОБА_5 в останній період свого життя не вчиняв у їх присутності жодних дій, які б свідчили про його неадекватність або викликали сумніви у його дієздатності.

Свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_15 , ОСОБА_16, ОСОБА_11 , ОСОБА_9 ствердили факти того, що за весь період дружніх, робочих та сімейно-шлюбних відносин ОСОБА_5 був психічно-здоровою, адекватною людиною.

Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров'я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу (стаття 145 ЦПК).

Пленум Верховного Суду України у постанові № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справи про визнання правочинів недійсними» також звернув увагу на те, що при розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК суд, відповідно до статті 145 ЦПК, за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Підставами визнання недійсним заповіту на думку ОСОБА_1 є те, що померлий ОСОБА_5 з 1997 року до своєї смерті хворів на важку форму цукрового діабету та серцеві захворювання , які відповідно могли негативно позначитися на пам'яті, мисленні, сприйнятті заповідача, відтак на момент підписання заповіту він не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними , що відповідно могло привести до складання заповідального розпорядження під впливом сторонніх осіб.

Зважаючи на наведене та ч. 1 статті 225 ЦК України, якою передбачено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

У справі також відсутні інші належні докази, які б свідчили про наявність у ОСОБА_5 станом на 17 вересня 2012 року тяжких психічних розладів.

Наявні у справі докази не підтверджують фактів знаходження ОСОБА_5 на момент складання оспорюваного заповіту, як станом на 17 вересня 2012 року, так і після складання заповіту, у такому стані, що він не міг усвідомлювати значення своїх дій та (або) не міг керувати ними, що виключає можливість визнання заповіту недійсним з підстав, передбачених ст. 225 ЦПК України.

Крім того, згідно з висновком експерта проведеної по справі посмертної судово-психіатричної експертизи №237 від 24 грудня 2015 року, за своїм психічним станом ОСОБА_5 повною мірою міг усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними на час складення заповіту 17 вересня 2012 року.

Доводи апеляційної скарги щодо безпідставного відхилення судом першої інстанції письмових доказів, пояснень свідків, що стосується сімейних відносин померлого з позивачем не мають правового значення для предмету спору, оскільки стосуються періоду 1-2 роки до складання заповіту, а тому підлягають відхиленню.

З врахуванням вищенаведеного судова колегія прийшла до висновку, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються й не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів-

ухвалила :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 31 березня 2016 року- залишити без змін

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: