Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Юровської Г.В., Нагорняка В.А., Писаної Т.О.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Княжицьке» про стягнення середнього заробітку за час затримки та компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, за касаційною скаргою Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Княжицьке» на рішення апеляційного суду Київської області від 09 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, в якому зазначав, що наказом від 25 лютого 2003 року № 2-к його призначено на посаду головного зоотехніка Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Княжицьке» (далі - СТОВ «Княжицьке»).

З 30 квітня 2008 року за сумісництвом він обіймав посаду інженера з охорони праці.

У зв'язку з тим, що, починаючи з 01 січня 2008 року СТОВ «Княжицьке» не виплачувало йому заробітну плату, а також, враховуючи, що відповідач з 11 листопада 2013 року перебуває у процесі припинення шляхом ліквідації, то позивач 16 грудня 2013 року звернувся до керівника СТОВ «Княжицьке» з вимогою виплатити йому заборгованість із заробітної плати та подав заяву про звільнення за власним бажанням у зв'язку з порушенням відповідачем трудового законодавства в частині своєчасної оплати праці.

Згодом ОСОБА_4 отримав поштою трудову книжку та дізнався, що 14 грудня 2013 року, в суботу, неробочий день, його було звільнено із займаної посади за п. 3 ст. 40 КЗпП України через систематичне невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.

На підставі наведеного вище, ОСОБА_4 просив суд стягнути з СТОВ «Княжицьке» на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 65 126 грн 49 коп. та компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати у розмірі

24 344 грн 36 коп.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області

від 26 серпня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 09 грудня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто з СТОВ «Княжицьке» на користь ОСОБА_4

57 311 грн 80 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та 25 494 грн 13 коп. компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі СТОВ «Княжицьке» просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП Українипри звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Зі змістом ч. 1 ст. 117 КЗпП Українивбачається, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, за положеннями ст. 117 КЗпП Україниобов'язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП Україниобов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

При цьому, порушення процедури про банкрутство роботодавця, наявність тривалого періоду здійснення виконавчих дій органами державної виконавчої служби, незначна частка заборгованості підприємства перед працівником у виплаті компенсації за невикористану відпустку порівняно із сумою середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку не може свідчити про відсутність вини роботодавця в невиплаті працівникові належних коштів і не є підставою для звільнення роботодавця від обов'язку сплатити зазначені кошти.

Зазначені правові позиції висловлені у постановах Верховного Суду України № 6-64цс13 від 03 липня 2013 року та № 6-76цс14 від 02 липня 2014 року, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК Україниє обов'язковими для судів.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, апеляційний суд, частково задовольнивши позовні вимоги ОСОБА_4, обґрунтовано виходив із того, що СТОВ «Княжицьке» не виконало вимоги закону щодо повного розрахунку з працівником в день його звільнення та встановивши, що наказом суду від 23 січня 2015 року з відповідача на користь позивача було стягнуто заборгованість і заробітної плати у розмірі 35 881 грн, правильно застосував до спірних правовідносин положення ст. ст. 116, 117 КЗпП України та положення Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплат», стягнувши з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати.

Із матеріалів справи та змісту ухвалених судами рішень не вбачається, що апеляційним судом при вирішенні спору допущено порушення норм матеріального чи процесуального права, які передбачені ст. ст. 338-341 ЦПК України як підстави для скасування рішення.

Доводи касаційної скарги про те, що питання стягнення на користь ОСОБА_4 суми боргу віднесено до компетенції державної виконавчої служби, висновків апеляційного суду не спростовують.

Частиною 3 статті 332 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскільки судом повно та всебічно з'ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, ухвалено законне і обґрунтоване рішення, подану касаційну скаргу слід відхилити, а рішення апеляційного суду у справі - залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Княжицьке» відхилити.

Рішення апеляційного суду Київської області від 09 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Г.В. Юровська
В.А. Нагорняк
Т.О. Писана