Провадження № 2/522/2042/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2016 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Домусчі Л.В.,

за участю секретаря Шевчик В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачка 30.11.2015 року звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, за яким просила стягнути з нього заборгованість за договором позики та три відсотки річних від простроченої суми боргу.

В обґрунтування позовних вимог відзначила, що 03.07.2013 року за усною угодою вона передала відповідачу у власність 42 тис. дол.. США, що було еквівалентно за курсом НБУ на момент передачі 340 000 грн.. При фактичному одержанні вказаної суми позики відповідачем було надано розписку від 03.07.2013 року. Починаючи з червня 2015 року ОСОБА_1 постійно вимагала повернення боргу, проте відповідач борг визнавав, але взяті на себе зобовязання не виконував. До теперішнього часу відповідач борг не повернув та наміру повертати не має. За офіційним курсом гривні до іноземної валюти, встановленої НБУ станом на 27.11.2015 року, курс долара США до гривні складає 23, 59 грн. за 1 дол. США.. Таким чином сума боргу становить 990 780 грн. Також просить стягнути з відповідача три відсотки річних від простроченої суми боргу у розмірі 14 862, 00 грн..

У судовому засіданні позивачка заявлені позовні вимоги підтримала та просила задовольнити у повному обсязі, стягнувши на її користь суму боргу та 3% річних від простроченої суми боргу, оскільки відповідач виконувати свої боргові зобовязання добровільно відмовляється. Зазначила, що знає відповідача давно приблизно з 1989-1990 років, він у неї не проживав, проте іноді приходив, хоча у неї знаходяться його речі. У них були подружні відносини. Пояснила, що після спадкування у неї залишились кошти та вона надала відповідачу 42 000 дол. США у позику, відповідач добровільно написав відповідні розписки, в яких сума позики була еквівалентна гривні. Позика була еквівалентна вартості квартири відповідача, яку останній надав у заставу. Відповідач надав згоду на оцінку його квартири з метою подальшого вирішення питання щодо повернення суми боргу. На що саме вона давала йому кошти у позику не цікавилась. Уперше вона зверталась з вимогою щодо повернення суми боргу у 2014 році, другого разу у 2015 році, проте відповідач добровільно кошти не повертає. Правовстановлюючі документи, які були передані у заставу, були у неї до серпні 2015 року, поки відповідач не забрав їх.

Представник відповідача ОСОБА_3 (діє на підставі ордеру серії ОД №235957 від 24.02.2016 року) та відповідач у судовому засіданні позовні вимог ОСОБА_1 не визнали та просили відмовити. Надали до суду письмові заперечення від 19.09.2016 року. Додатково пояснили, що відповідач знайомий з ОСОБА_1 приблизно з 1998 року, та знав її як знайому його колишньої жінки. У 1999 році він виїжджав за межі України до Росії, де проживав до 2006 року, також виїжджав у період з 2010 року до 2011 року та в 2013 році. За час його відсутності позивачка приглядала за його квартирою за адресою АДРЕСА_1. 12 грудня 2013 року відповідач повернувся в Україну. ОСОБА_1 повідомила, що його начебто розшукують особи кримінальної зовнішності. Вона запропонувала йому деякий час пожити в її квартирі, де він і проживав. У свою чергу його квартиру здала квартирантам без згоди відповідача, пояснивши що це необхідно з метою збереження квартири від шахраїв. У серпні 2015 року відповідач на прохання позивача під диктовку позивачки написав боргові розписки на різні суми, які були написані минулою датою, бо ОСОБА_1 запевняла його , що це необхідно для накладення арешту на його квартиру, щоб ніхто її не забрав. Відповідач відзначив, що проживав у квартирі позивачки з 12.12.2013 року по 02.09.2015 року як увязнений, остання його практично з квартири не випускала і постійно залякувала, щось давала йому пити, в цей час він находився під психологічним та фізичним впливом позивачки. ОСОБА_1 під час його проживання давала йому таблетки та чаї для заспокоювання, вважає, що можливо це вплинуло на його психологічний стан. Позивачка наполягала, щоб він дав їй довіреність з правом розпорядження його квартирою, проте він відмовився. 02.09.2015 року він фактично втік з квартири позивачки. Хоч і розписки були написані, проте жодних коштів він не отримував від позивачки. Вказав, що позивачка обманним шляхом змусила його написати розписки та тепер неправомірно вимагає від нього кошти. Зазначив, що в розписці написано про передачу позивачці правовстановлюючих документів на квартиру, проте усі документи на квартиру та інше майно знаходяться у відповідача і до теперішнього часу. Оскільки він коштів у позику не отримував та документи у залог не передавав, то вважає, що між ними не було укладено ніяких договорів.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, суд приходить до наступних висновків.

Поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. (правовий висновок ВСУ у справі № 6-50цс16).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким,що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобовязаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобовязання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобовязанням її повернення та дати отримання коштів (правовий висновок ВСУ у постанові від 11.11.2015 року у справі № 6-1967цс15).

З матеріалів справи вбачається, що 03 липня 2013 року ОСОБА_2 було складено розписку, за змістом якої він отримав від ОСОБА_1 суму грошових коштів у розмірі 340 000 гривень, яку зобовязався повернути за першою вимогою (а.с.46).

Також, за даною розпискою відповідач зазначив, що заставою може бути усе його рухоме та нерухоме майно, залишив у заставу правовстановлюючі документи на квартиру за адресою АДРЕСА_2; дачний будинок у с. Палієво, номер ділянки 2362, які його власністю. Потім він ці документи повернув.

Таким чином суд вважає, що Розпискою від 02.06.2015 року, написаною відповідачем, та яка знаходиться у позивача, останній підтвердив свої боргові зобовязання перед ОСОБА_1, грошові суми отримані від неї за останній період, а також стосовно заставного майна (а.с.47).

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що 16.10.2014 року відповідачем була видана довіреність на імя ОСОБА_1, за якою уповноважив позивачку бути представником як власника обєктів нерухомого майна АДРЕСА_3, в будь-яких установах, підприємствах, організаціях незалежно від їх форми власності та підпорядкування, місцевих органів влади, субєктів господарювання, відповідній обласній державній адміністрації, виконавчому комітеті відповідної міської або районної ради, в усіх його відділах та управліннях, у відповідній службі БТІ, у відповідному відділі реєстраційної служби, перед третіми особами та в інших компетентних органах, в органах житлово-комунального господарства, у телефонних компаніях, державних нотаріальних органах, приватних нотаріусів, за питання управління та експлуатації вищезазначеними обєктами нерухомого майна, з право надання в оренду за ціну та на умовах за її розсудом, сплати належних з нього платежів та вирішення усіх інших питань, з право підписання від його імені повязаних з цим договорів та інших документів (а.с.44). Довіреність була посвідчена приватним нотаріусом ОМНО ОСОБА_4, зареєстрована у реєстрі за №2284.

За заявою відповідача 04.09.2015 року дана довіреність за реєстраційним №2284 була скасована.

Звертаючись до суду з відповідним позовом, ОСОБА_1 посилалась на не виконання відповідачем своїх боргових зобовязань та не повернення коштів, наданих у позику, за її вимогами.

За клопотанням відповідача та його представника ухвалою суду від 14.04.2016р. по справі була призначена судова-почеркознавча експертиза.

Згідно повідомлення №2117 від 29.06.2016р. судового експерта у звязку з ненаданням в достатній кількості вільних зразків підпису відповідача та почерку ,що вкрай недостатньо для вирішення питань зазначених в ухвалі суду, матеріали справи були повернуті без надання експертного висновку.(а.с.74).

Відповідно до ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду захистом своїх порушених прав. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України. Перелік можливих способів захисту міститься в ст. 16 ЦК України. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Зважаючи на те, у матеріалах справи наявні письмові розписки, факт написання яких відповідачем не заперечується та не спростований належним чином, суд вбачає, що останнє свідчить не лише про укладення договору, а й передачі позикодавцем грошової суми позичальнику. На спростування даного відповідачем та його представником не надано суду належних та допустимих доказів.

При цьому, суд не приймає до уваги наданий представником відповідача висновок експертного дослідження №1-пд від 09.08.2016 року, щодо психологічного та емоційного стану відповідача під час написання розписок від 03.07.2013 року та від 02.06.2015 року, оскільки останній не спростовує факт написання відповідачем відповідних розписок.

З огляду на що суд вважає, що сторонами були дотримані усі вимоги норм чинного законодавства щодо укладення договору позики та між сторонами виникли боргові зобовязання, за якими обовязком відповідача є повернення суми позики.

Проте, суд не погоджується з заявленою позивачкою сумою заборгованості у розмірі 42 000 дол. США, яка в еквіваленті за курсом НБУ складає 990 780, 00 грн.., яку остання просить стягнути.

З тексту розписки від 03.07.2013 року (а.с.46) вбачається, що сума позики вказана в національній валюті України у розмірі 340 000 гривень, таким чином підстав для стягнення боргу в іноземній валюті 42 000 дол. США судом не встановлено. Факт передачі коштів саме в іноземній валюті позивачем суду не доведено.

Таким чином, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивачки заборгованість за договором позики у розмірі 340 000 (триста сорок тисяч) грн. 00 коп.

Стосовно вимог позивачки щодо стягнення на її користь з відповідача 3% річних від простроченої суми боргу суд враховує наступне.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

За положеннями статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Звернення до суду з вимогою про повернення всіх сум за договором позики у звязку з порушенням умов договору є наслідком невиконання чи неналежного виконання боржником своїх договірних зобовязань.

Аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі прострочення виконання грошового зобовязання за договором позики, позикодавець вправі вимагати від позичальника сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також 3 % річних від простроченої суми за весь час прострочення згідно статті 625 ЦК України.

Таким чином, суд вбачає, що позовні вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення 3% річних від простроченої суми боргу є обґрунтованими. При цьому, суд не погоджується з сумою 3% річних, розрахованою позивачкою.

Згідно розрахунку суду 3% річних від простроченої суми боргу 340 000 грн. за період з 01.06.2015 року по 27.11.2015 року, тобто за 180 днів, становлять 5030 (пять тисяч тридцять) грн.. 14 коп.

Сума боргу (грн)Період простроченняКількість днів простроченняРозмір процентів річнихЗагальна сума процентів
34000001.06.2015 - 27.11.20151803 %5030.14

Таким чином, суд вважає за можливе задовольнити вимоги позивачки частково та стягнути з відповідача на її користь 3% річних від простроченої суми боргу саме у розмірі 5 030, 14 грн.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів та обставин справи, керуючись вищевикладеним, суд дійшов висновку щодо обґрунтованості та законності предявлених позовних вимог ОСОБА_1, у звязку з чим вважає за можливе постановити рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Також відповідно до ч.3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Оскільки, позивачка звільнена від сплати судового збору, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір на суму 3 450 (три тисячі чотириста пятдесят) грн..30 коп..

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 61, 88, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК України, ст. ст. 16, 192, 509, 525, 526, 530, 533, 610-612, 1046, 1048-1050 ЦК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у розмірі 340 000 (триста сорок тисяч) грн. 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 три відсотки річних від простроченої суми боргу за період з 01.06.2015 року по 27.11.2015 року у розмірі 5030 (пять тисяч тридцять) грн.. 14 коп.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1) на користь держави судовий збір на суму 3 450 (три тисячі чотириста пятдесят) грн..30 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Апеляційна скарга подається Апеляційному суду Одеської області через Приморський районний суд м. Одеси.

Суддя: Домусчі Л.В.

19.09.2016