МАЛИНОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ ______________________________________________________________________________
Справа № 521/8811/15-ц
Номер провадження №2/521/467/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2016 року м. Одеса

Малиновський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого - судді Жуган Л.В.,

при секретарі - Іськовій В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» в особі Одеського регіонального Управління ПАТ КБ «Надра» про визнання договору купівлі - продажу від 10.09.2005 року, договору купівлі - продажу від 17.07.2008 року та іпотечного договору від 17.07.2008 року недійсними, повернення квартири у спільну часткову власність, -

ВСТАНОВИВ:

До Малиновського районного суду м. Одеси 02.06.2015 року звернулась позивач ОСОБА_2 із позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ПАТ КБ «Надра» в особі Одеського регіонального Управління ПАТ КБ «Надра» про визнання договору купівлі - продажу від 10.09.2005 року, договору купівлі - продажу від 17.07.2008 року та іпотечного договору від 17.07.2008 року недійсними та повернення квартири у спільну часткову власність.

Обґрунтовуючи свої вимоги позивач послалась на те, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 23.08.2000 року, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради, квартира АДРЕСА_1, загальною площею 51,0 кв. м., належала на правах спільної часткової власності ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_2 в рівних частках.

10.09.2005 року, під тиском батька - відповідача ОСОБА_3, позивач не усвідомлюючи значення своїх дій, та не маючи змоги керувати ними, підписала Договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гашовою В.В., відповідно до якого вона, її брат ОСОБА_4 та батько ОСОБА_3 продали, а ОСОБА_5 купила квартиру АДРЕСА_1.

Позивач вважає, що укладений 10.09.2005 року договір купівлі-продажу не відповідає чинному законодавству, не спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, та не відповідає її внутрішній волі на момент його укладення та на даний час, а тому підлягає визнанню судом недійсним з наступних підстав.

На момент укладення вищезазначеного договору позивачу ОСОБА_2 було всього 17 років, та виходячи з преамбули вказаного Договору вона набула повної цивільної дієздатності у зв'язку з державною реєстрацією як фізичної-особи підприємця. Усі документи, які сприяли набуттю таким чином повної цивільної дієздатності, були підписані нею під тиском батька, не усвідомлюючи значення своїх дій, з метою безперешкодно позбавити її права власності на житло та уникнути залучення органів опіки та піклування, як захисників особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, так як орган опіки та піклування не дозволив б укласти таку угоду, залишивши неповнолітню особу без житла.

Як зазначає позивач, про те, що вона зареєстрована як суб'єкт підприємницької діяльності вона дізналась лише в квітні 2015 року, та звернулась з цього приводу до реєстраційної служби, де їй підтвердили діючий стан, та того ж дня, за її бажанням було внесено запис про проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності.

Відповідно до п. 2 укладеного Договору купівлі-продажу квартири від 10.09.2005 року, продаж сторонами вчинено за 26739 грн., які продавці в рівних частках отримали від покупця, але позивач вказує, що за фактом вона ніяких грошей не отримала, більш того взагалі не розуміла, що підписала, значення договору та його правові наслідки не були роз'яснені нотаріусом та не надано для ознайомлення.

Позивач ОСОБА_2 вказує, що договір купівлі-продажу від 10.09.2005 року є фіктивним правочином в розумінні ст. 234 ЦК України, так як правові наслідки, обумовлені ним, не відбулися, тому повинен бути визнаний судом недійсним. Так як фактично квартира АДРЕСА_1 не була передана у власність ОСОБА_5, а вона, її батько та брат, не були виписані з вказаної квартири, позивач постійно проживала та проживає в ній і зараз.

Крім того зазначено, що 17.07.2008 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу вищевказаної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Безуля О.М., відповідно до якого ОСОБА_5 передала у власність ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1. Квартира була передана у власність ОСОБА_3, але ОСОБА_2, ОСОБА_4 залишались в ній зареєстрованими.

З метою реалізації власних потреб ОСОБА_3 уклав з ВАТ КБ «Надра» Одеське РУ кредитний договір №05/07/2008/840-К/501, та в якості забезпечення виконання зобов'язань - договір іпотеки квартири АДРЕСА_1.

Таким чином, позивач вважає договір іпотеки від 17.07.2008 року недійсним, так як на укладення такого договору необхідна згода всіх співвласників квартири, а враховуючи фіктивність переходу права власності ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_2 до ОСОБА_5, і навпаки, вона та її брат ОСОБА_4 продовжували залишатись співвласниками вказаної квартири і на укладення договору іпотеки потрібна була їх згода, якої не було.

З підстав того, що вона не мала наміру продавати квартиру АДРЕСА_1, яка належала їй на праві спільної часткової власності, оскільки вона проживає в цій квартирі, зареєстрована в ній та не має іншого житла, позивач ОСОБА_2, звернулась до суду із вказаним позовом, згідно якого просить: визнати недійсним договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1, від 10.09.2005 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гашовою Вікторією Валентинівною, зареєстрованого в реєстрі за №10454; визнати недійсним договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1, від 17.07.2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Безуля Оксаною Миколаївною, зареєстрованого в реєстрі за №1836; визнати недійсним іпотечний договір від 17.07.2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Безуля Оксаною Миколаївною, зареєстрованого в реєстрі за №1840, щодо квартири АДРЕСА_1; повернути квартиру АДРЕСА_1, у спільну часткову власність ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_2 в рівних частках, відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 23.08.2000 року Управління житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради, на підставі відповідного розпорядження органу приватизації від 23.08.2000 року № 151481.

Позивач ОСОБА_2 заявлені позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила суд їх задовольнити, про що подала до суду відповідну заяву.

Відповідач ОСОБА_5 повідомлялася судом про дату, час та місце розгляду справи належним чином, в судове засідання не з'явилася, про причини своєї неявки суд не повідомила. 15.07.2015 року подала до суду заяву, згідно якої просила розглянути справу за її відсутністю, у зв'язку зі станом здоров'я та похилим віком.

Відповідач ОСОБА_3 повідомлявся судом про дату, час та місце розгляду справи належним чином, в судове засідання не з'явився, про причини своєї неявки суд не повідомив. До канцелярії суду 16.02.2016 року поштовою кореспонденцією надійшли «Заперечення на позовну заяву» від імені відповідача ОСОБА_3, які підписані представником за довіреністю - ОСОБА_8, згідно яких зазначено, що відповідач ОСОБА_3 проти позовних вимог ОСОБА_2 не заперечує, справу просить розглядати без участі відповідача ОСОБА_3 та його представника за довіреністю. Проаналізувавши вказані заперечення, суд надає їм критичну оцінку та не приймає до уваги як належний доказ, оскільки строк дії довіреності представника ОСОБА_3 за довіреністю - ОСОБА_8, доданої до даних заперечень закінчився 20.12.2015 року, тобто ще до дати подачі до суду зазначених заперечень.

Відповідач ОСОБА_4 повідомлявся судом про дату, час та місце розгляду справи належним чином, в судове засідання не з'явився, про причини своєї неявки суд не повідомив. 15.07.2015 року відповідач ОСОБА_4 подав до суду «Заперечення на позовну заяву ОСОБА_2», згідно яких зазначив, що квартира АДРЕСА_1 дійсно належала на праві спільної часткової власності ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_2 Перед укладанням договору купівлі-продажу від 10.09.2005 року у нього з батьком відбулася розмова щодо продажу зазначеної квартири, але з якою метою йому не було повідомлено. Батько не інформував про свої наміри ОСОБА_2, якій на момент укладання договору було 17 років, з якою метою його укладає. Позовні вимоги ОСОБА_2 вважає обґрунтованими, та повністю їх підтримує.

Відповідач Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Надра» в особі Одеського регіонального Управління ПАТ КБ «Надра» повідомлявся судом про дату, час та місце розгляду справи належним чином, в судове засідання представник відповідача не з'явився, про причини неявки суд не повідомлено. Від представника відповідача за довіреністю - Губської О.М., 20.01.2016 року подано до суду заяву, згідно якої представник просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, справу розглянути за відсутності представника відповідача.

Також представником відповідача ПАТ КБ «Надра» за довіреністю - Губською О.М., 20.01.2016 року було подано до суду заперечення на позовну заяву ОСОБА_2, згідно яких представник зазначила, що 17.07.2008 року між ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_3 було укладено Кредитний договір, відповідно до умов якого ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 60088,00 доларів США, цільове використання кредиту - проведення розрахунків по договору купівлі-продажу від 17.07.2008 року. З метою забезпечення виконання зобов'язання, між Банком та ОСОБА_3 укладено Іпотечний договір, згідно якого ОСОБА_3 передав в іпотеку квартиру АДРЕСА_1. Обставини, на які посилається позивач в обґрунтування своїх вимог не відповідають дійсності, оскільки вона звернулась до суду за захистом своїх порушених прав лише тоді, коли внаслідок заборгованості за Кредитним договором Банк звернувся з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, саме на квартиру АДРЕСА_1, а не раніше, коли досягла повноліття, тому нею пропущено строк позовної давності звернення до суду. Та згідно заяви, поданої до суду 22.12.2015 року, представник ПАТ «КБ «Надра» просить застосувати строк позовної давності до заявлених позовних вимог ОСОБА_2, якій виповнилося повноліття 03.07.2006 року, тому з урахуванням підстав п.4 ст. 261 ЦК України, нею пропущено строк звернення до суду, що є підставою відмови у задоволенні позову.

Ознайомившись з поданими запереченнями представника Банку, позивач ОСОБА_2 надала суду додаткові пояснення, згідно яких вказала, що повністю не згодна з викладеними висновками Банку, вказала, що на момент підписання Договору була ще дитиною, та не розуміла що підписує. Позивач також зазначила, що про виниклу ситуацію, про факт порушення її прав та інтересів, вона дізналась лише в квітні 2015 року.

Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку поданим доказам, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

В судовому засіданні, згідно Свідоцтва про народження позивача ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, серії НОМЕР_2, виданого 19.07.1988 року Малиновським відділом ЗАГС м. Одеси, актовий запис №508, встановлено, що відповідач ОСОБА_3 є її рідним батьком.

З Свідоцтва про народження відповідача ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, серії НОМЕР_2, виданого 15.03.1985 року Центральним відділом ЗАГС м. Одеси, актовий запис №284, вбачається, що ОСОБА_3 є його рідним батьком.

Відповідно до Розпорядження органу приватизації №151481 від 23.08.2000 року, заяву ОСОБА_3 про приватизацію квартири АДРЕСА_1 задоволено, та вказану квартиру передано у спільну часткову власність ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_2

Згідно Свідоцтва про право власності на житло, виданого 23.08.2000 року, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради квартира АДРЕСА_1, загальною площею 51,0 кв. м., належала ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_2 в рівних частках. Право власності співвласників зареєстровано в «КП «ОМБТІ та РОН» 23.08.2000 року, на підставі чого видано Витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно за №8270703 від 07.09.2005 року, з якого вбачається, що ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_2 зареєстрували право власності на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 51,0 кв.м., житловою площею 28,7 кв. м., та вона належить їм на праві спільної часткової власності, по 1/3 частці кожному.

Згідно п.п. 3, 4 ст. 35 ЦК України, повна цивільна дієздатність може бути надана фізичній особі, яка досягла шістнадцяти років і яка бажає займатися підприємницькою діяльністю. За наявності письмової згоди на це батьків (усиновлювачів), піклувальника або органу опіки та піклування така особа може бути зареєстрована як підприємець. У цьому разі фізична особа набуває повної цивільної дієздатності з моменту державної реєстрації її як підприємця. Повна цивільна дієздатність, надана фізичній особі, поширюється на усі цивільні права та обов'язки.

З копії Свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії НОМЕР_3, наявної в матеріалах нотаріального провадження, витребуваного судом у приватного нотаріуса нотаріусу Одеського міського нотаріального округу Гашової В.В., по укладанню договору купівлі-продажу від 10.09.2005 року, вбачається, що ОСОБА_2 зареєстрована як фізична особа-підприємець, дата проведення державної реєстрації 08.09.2005 року, номер запису про державну реєстрацію 0019861.

Відповідно до ст. ст. 655, 657 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Також з матеріалів нотаріального провадження по укладанню договору купівлі-продажу, встановлено, що 10.09.2005 року між ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка набула повної цивільної дієздатності згідно ст. 35 ЦК України, у зв'язку з державною реєстрацією як фізичної особи-підприємця (свідоцтво НОМЕР_3, видане Дегтяр В.С., Державним реєстратором виконкому ОМР, дата проведення державної реєстрації 08.09.2005 року) ІПН НОМЕР_1) та ОСОБА_5, був укладений договір купівлі-продажу, згідно якого ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_2 продали, а ОСОБА_5 купила квартиру квартира АДРЕСА_1. Договір посвідчений 10.09.2005 року, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гашова В.В., та зареєстрований в реєстрі за №10454.

Відповідно до умов п. 2 вказаного Договору, продаж сторонами вчинено за 26739 гривень, які продавці, в рівних частках кожний, отримали від покупця повністю до підписання цього Договору.

Пунктом 4 Договору зазначено, що Продавці стверджують, що цей договір прав малолітніх, неповнолітніх осіб не порушує.

Також перед підписами сторін у договорі зазначено: «Зміст, значення договору та його правові наслідки сторонам нотаріусом роз'яснено. Текст договору сторонами прочитано. Договір відповідає дійсним намірам сторін» - що спростовує посилання позивача на те що нотаріусом не роз'яснено їй правові наслідки договору та вона його не читала коли підписувала.

До Договору купівлі-продажу долучено довідку, що міститься в матеріалах нотаріального провадження, в якій зазначено, що «нотаріусу надано для огляду та повернуто гр. ОСОБА_2:

Свідоцтво (бланк Серія НОМЕР_3) про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, ідентифікаційний номер фізичної особи-платника податків та інших обов'язкових платежів НОМЕР_1, що видане В.С. Дегтяр, державним реєстратором Виконавчого комітету Одеської міської ради, дата проведення державної реєстрації 08.09.2005 року, номер запису про державну реєстрацію 2 019861;

Свідоцтво серії НОМЕР_4, видане Малиновським відділом ЗАГС міста Одеси 19.07.1988 року, про народження ІНФОРМАЦІЯ_1 гр. ОСОБА_2, про що в книзі реєстрації актів про народження 1988 року липня місяця 19 числа зроблено запис за №508, де батьками вказано: батько - ОСОБА_3, мати - ОСОБА_12.

Зазначене вказує на те, що після укладання Договору купівлі-продажу позивач ОСОБА_2 отримала Свідоцтво (бланк Серія НОМЕР_3) про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, та з того часу їй було достовірно відомо, що вона є зареєстрована як фізична особа-підприємець.

Тому лист ДПІ у Малиновському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області від 18.03.2016 року, в якому зазначено, що згідно бази даних ДПІ у Малиновському районі м. Одеси, станом на 18.03.2016 року податкова звітність ФОП ОСОБА_2 за період з 08.09.2005 року по 2015 рік не надавалась, не є належним підтвердженням того, що позивачу не було відомо, що вона зареєстрована як фізична особа підприємець та вона не здійснювала підприємницьку діяльність.

З дослідженого судом нотаріального провадження по укладанню спірного Договору купівлі-продажу від 10.09.2005 року, судом встановлено, що він укладений відповідно до норм чинного та той час законодавства.

Згідно повідомлення про проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця від 27.04.2015 року, за підписом державного реєстратора Лошакової Т.В., вбачається, що 27.04.2015 року, відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» внесено запис №3019861 про проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, НОМЕР_1.

Вказане підтверджується також Довідкою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців №20488398 від 28.04.2015 року.

Відповідно до ст. 203 ЦК України, передбачено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для дійсності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

З матеріалів справи вбачається, що після укладання Договору купівлі-продажу від 10.09.2005 року по придбанню квартири ОСОБА_5 зареєструвала своє право власності на придбану квартиру АДРЕСА_1, в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним №11978550, номер запису 74, в книзі 597 пр-16, згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №9468894, виданого Комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості» 28.12.2005 року, тобто відповідач ОСОБА_5 на законних підставах набула права власності на спірну квартиру - що фактично підтверджує виконання правочину із створенням правових наслідків.

На підставі вищезазначеного суд не приймає до уваги поданий позивачем «Документ» (без зазначення дати його складання) яким підтверджено, що ОСОБА_2 з 1988 року по теперішній час постійно проживає у квартирі АДРЕСА_1, за підписами певних осіб, які завірені начальником дільниці №1 КП «ЖКС «Черьомушки» та скріплено штампом дільниці і довідку (виписку з домової книги про склад сім'ю та реєстрацію) №1722 від 30.04.2015 року, виданої ОСОБА_3, в якій вказано, що у квартирі АДРЕСА_1, зареєстровані та проживають: ОСОБА_3 - відповідальний, з 15.06.1988 року, ОСОБА_2 - донька, з 13.10.2004 року, та ОСОБА_4 - син, з 06.06.2001 року - та як факт проживання, реєстрації, у спірній квартирі - не є належним доказом щодо обставин та наслідків укладання спірного правочину.

Відповідно до Узагальнення судової практики Верховного Суду України «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 24.11.2008 року зазначено, що у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Такий правочин завжди укладається умисно. Ознака фіктивності повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише про людське око, а інша - намагалася досягти правового результату, то такий правочин не визнається фіктивним. Необхідно враховувати, що саме по собі невиконання сторонами правочину не означає, що укладено фіктивний правочин. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.

Висновки суду не можна вважати переконливими, якщо суд пов'язує фіктивність договору з його невиконанням, тоді як за матеріальним законом визнання недійсним фіктивного договору пов'язане з наміром сторін створити правові наслідки правочину.

Необхідно оцінювати докази та враховувати те, чи обговорювали сторони істотні умови, чи здійснювались нотаріальне посвідчення та державна реєстрація правочину тощо.

До такого правового висновку прийшов Верховний Суд України в постанові № 6-197цс14 від 21 січня 2015 року, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Суд вважає, що посилання позивача на те, що даний договір купівлі - продажу є фіктивним, тому підлягає визнанню недійсним не підтверджені належними та допустимими доказами, як того вимагають приписи ст.ст. 10,11 ЦПК України.

У своїх запереченнях на позов поданих до суду відповідач ОСОБА_4 вказав, що до укладання у 2005 році договору купівлі-продажу у нього з батьком відбулася розмова щодо продажу зазначеної квартири, але з якою метою йому не було повідомлено.

Вище наведена судова практика також узгоджується з п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», яким зазначено, що судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Оцінюючи вимоги позивача про визнання недійсним договіру купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1, від 10.09.2005 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гашовою Вікторією Валентинівною, зареєстрованого в реєстрі за №10454, суд вважає, що такі вимоги не підлягають задоволенню, оскільки, з досліджених судом доказів вбачається, що даний договір був укладений відповідно до норм законодавства, була додержана письмова форма договору, нотаріальне посвідчення, сторони договору мали повний об'єм необхідної правосуб'єктності та фактично виконано умови правочину із створенням правових наслідків.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Як вбачається із досліджених судом доказів ОСОБА_2 на час звернення до суду не є власником квартири, в установленому законом порядку здійснила відчуження належної її частки, та при цьому не є стороною Договору купівлі-продажу та Іпотечного договору від 17.07.2008 року, які просить визнати недійсними.

Відповідно до Договору купівлі-продажу від 17.07.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Безулею О.М., та зареєстрованого в реєстрі за №1836, наявного в матеріалах нотаріального провадження, витребуваного судом, вбачається, що ОСОБА_5, як продавець, передала у власність ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1.

Пунктом 3.1. Договору, передбачено, що продаж майна за домовленістю сторін вчиняється за 290874 грн.

З інформаційної довідки з реєстру прав власності на нерухоме майно №45350630 від 08.10.2015 року, вбачається, що квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_3 на праві приватної власності.

Згідно Кредитного договору №05/07/2008/840-К/501 від 17.07.2008 року, встановлено, що ОСОБА_3 отримав від ВАТ КБ «Надра» кредит у розмірі 60088,00 доларів США, цільове використання кредиту: проведення розрахунків по договору купівлі-продажу від 17.07.2008 року, що укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5

В якості забезпечення виконання ОСОБА_3 своїх зобов'язань щодо погашення Кредиту, між ним та Банком, 17.07.2008 року, був укладений договір іпотеки квартири АДРЕСА_1. Договір посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Безулею О.М., та зареєстрований в реєстрі за №1840.

Тобто вищевказаний договір купівлі-продажу та договір іпотеки від 17.07.2008 року також вчинено відповідно до норм чинного законодавства, та підстав для визнання їх недійсними згідно чинного законодавства та наданих доказів судом не встановлено, тому вимоги позивача в цій частині також не підлягають задоволенню.

Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 24.07.2014 року позовні вимоги ПАТ КБ «Надра» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки були задоволені, у зв'язку з невиконанням позичальником умов Кредитного договору, та у ОСОБА_3 утворилась заборгованість за кредитом. Суд вирішив, зокрема: звернути стягнення на предмет іпотеки нерухоме майно: квартиру, загальною площею 51,0 кв. м., під АДРЕСА_1, шляхом надання ПАТ КБ «Надра» права укласти договір купівлі-продажу з будь-якими особами за ціною визначеною на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності. На час реалізації вищевказаного майна передати його в управління ПАТ КБ «Надра». Виселити з вказаної квартири осіб, які там проживають після укладання іпотечного договору від 17.07.2008 року, без надання іншого приміщення.

Згідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України.

В зв'язку з відмовою у задоволенні вимог: про визнання договору купівлі - продажу від 10.09.2005 року, договору купівлі - продажу від 17.07.2008 року та іпотечного договору від 17.07.2008 року - недійсними, відсутні підстави задоволення вимог позивача про повернення квартири у спільну часткову власність.

Враховуючи наведене, предмет та підстави позову, судом не встановлено порушення права позивача ОСОБА_2 при укладанні спірних договорів купівлі-продажу та договору іпотеки, тому суд відмовляє у задоволенні позовних вимог із загальних підстав, а не за спливом строку позовної давності, хоча позивач, як встановлено судом цей строк порушила.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 57, 60, 61, 209, 212-215, 218, 294 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» в особі Одеського регіонального Управління ПАТ КБ «Надра» про визнання договору купівлі - продажу від 10.09.2005 року, договору купівлі - продажу від 17.07.2008 року та іпотечного договору від 17.07.2008 року недійсними, повернення квартири у спільну часткову власність - відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення.

Суддя: Л.В. Жуган