У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26.09.2016 Справа №607/8809/16-ц

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі головуючого судді Братасюка В.М., секретаря судового засідання О.І. Чичкевич,

Скаржника ОСОБА_1, представника скаржника ОСОБА_2, представника ДВС ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу на дії державного виконавця про відмову зняття арешту з майна та оголошеної заборони його відчуження ,-

ВСТАНОВИВ:

Скаржник ОСОБА_1 звернувся до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з скаргою, зазначивши субєктом, чиї дії оскаржуються, відділ ДВС ТРУЮ про зняття арешту з майна боржника і оголошеної заборони на відчуження майна, накладених постановою головного державного виконавця відділу ДВС Тернопільського районного управління юстиції Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 28.07.2009 року у ВП №13933914.

В обґрунтування вимог скаржник зазначає, що боржник перебував у договіорних відносинах з ПАТ КБ ПРИВАТБАНК і повністю погашено суму боргу, однак виявилося, що існує означена вище постанова, винесена на виконання ухвали суду про забезпечення позову, державного виконавця від 28.07.2009 року, якою накладено арешт та оголошено заборону відчуження усього майна скаржника, хоча, як зясувалося надалі, жодних ухвал про забезпечення позову шляхом арешту майна боржника не існує, однак з незрозумілих причин державний виконавець з власної ініціативи не скасовує накладені обмеження на майно скаржника, чим здійснює надмірне втручання у право власності.

В судовому засіданні скаржник та його представник скаргу підтримали та просять задовольнити з зазначених у змісті скарги підстав.

Представник ДВС суду пояснив, що дійсно існує постанова головного державного виконавця відділу ДВС Тернопільського районного управління юстиції про арешт майна скаржника та оголошення заборони на його відчуження від 28.07.2009 року у ВП №13933914, проте у звязку із спливом трирічного строку на зберігання виконавчих проваджень, котрі закінчені, спірне виконавче провадження було знищене і неможливо встановити чи при реєстрації виконавчого документа була допущена помилка в реквізитах документа, а саме котрим судом було винесене рішення у справі. Окрім цього представника ДВС вважає, що скаргу не слід розглядати в порядку цивільного судочинства з тієї причини, що невідомо чи узагалі існує рішення суду про забезпечення позову в цивільній справі, на підставі якого видано виконавчий документ, надісланий на виконання на адресу ДВС.

Розглянувши скаргу судом встановлено наступні обставини.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов'язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 2 Постанови за №6 від 07 лютого 2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» наголошує, що при розгляді справ за скаргами сторін виконавчого провадження на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суди повинні керуватися положеннями Конституції України, статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК), законами України: від 23 лютого 2006 року № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини",від 24 березня 1998 року № 202/98-ВР "Про державну виконавчу службу", від 21 квітня 1999 року № 606-XIV "Про виконавче провадження" (у редакції Закону України від 4 листопада 2010 року № 2677-VI, іншими нормативно-правовими актами, які регулюють примусове виконання судових рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини, тощо.

Відтак процесуальними нормами ЦПК щодо здійснення судового контролю є Розділ VІІ «Судовий контроль за виконанням судових рішень», тобто ст. 383-389.

Із змісту відомостей з єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна, вбачається, що 30.07.2009 року реєстратором Тернопільської філії державного підприємства «Інформаційний центр», зареєстровано тип обтяження: арешт нерухомого майна, власника ОСОБА_1, на підставі постанови про арешт майна та оголошення заборони його відчуження, б/н, від 28.07.2009 року у виконавчому провадженні №13933914, винесеної головним державним виконавцем відділу ДВС Тернопільського районного управління юстиції.

Оглядом копії постанови про відкриття виконавчого провадження від 28.07.2009 року у ВП №13933914 встановлено, що головним державним виконавцем відділу ДВС Тернопільського районного управління юстиції відкрито виконавче провадження з примусового виконання ухвали №2-3893, виданої Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області 14.05.2009 року, про забезпечення позову шляхом накладання арешту на все майно, що належить відповідачу ОСОБА_1 (стягувач ЗАТ КБ Приватбанк») в межах суми заявлених вимог у розмірі 317 574, 72 доларів США. Нерухоме майно, що знаходиться за адресою с. Біла Тернопільського району Тернопільської області вул. Шевченка, 18, і інше майно що знаходиться за місцем його реєстрації та грошові кошти, котрі обліковуються на рахунках відповідача.

При цьому у цій же постанові державного виконавця зазначено, що документ на примусове виконання надійшов 27.072009 року і цим документом є ухвала Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська.

Надалі 16.12.2009 року тим же державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №13933914 з примусового виконання ухвали №2-3893, виданої Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області 14.05.2009 року, про забезпечення позову шляхом накладання арешту на все майно, що належить відповідачу ОСОБА_1 в межах суми заявлених вимог у розмірі 317 574, 72 доларів США. Нерухоме майно, що знаходиться за адресою с. Біла Тернопільського району Тернопільської області вул. Шевченка, 18, і інше майно що знаходиться за місцем його реєстрації та грошові кошти, котрі обліковуються на рахунках відповідача.

Постанову про закінчення виконавчого провадження мотивовано тією обставиною, що згідно довідки КБ Приватбанк за №30 від 16.12.2009 року, борг було сплачено.

Також судом встановлено, що ПАТ КБ ПРИВАТБАНК на імя скаржника видало довідку від 07.06.2013 року за №650654, про позичальнику ОСОБА_1, станом на 07.06.2013 року заборгованість по угоді №05/06/650М (мікрокредит) від 30.05.2006 року заборгованість відсутня. Кредит погашений.

Разом з тим невирішеним залишилося питання про фактичне зняття арешту з нерухомого майна скаржника та оголошення заборони на його відчуження, адже відповідний запис залишається збереженим в реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна, й листом від 05.07.2016 року за №12530/3-41/13, за підписом в.о. начальника відділу ДВС Тернопільського районного управління юстиції, Скаржника було повідомлено, що зняти арешт з майна, накладений постановою державного виконавця від 28.07.2009 року, згідно ухвали №2-3893 від 14.05.2009 року Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська немає підстав, адже скасовувати заходи забезпечення позову має право лише суд, котрий ухвалював дане рішення.

Окрім того, 23.09.2016 року. за підписом в.о. начальника відділу ДВС Тернопільського районного управління юстиції, скаржнику направлене повідомлення за №18086/3-41/13, за змістом котрого ДВС з посиланням на п.9.9. Інструкції з діловодства в органах ДВС, зазначив, що строк зберігання виконавчих проваджень котрі завершені та передані на зберігання, становить три роки, а тому дане виконавче провадження є знищеним і неможливо встановити чи при реєстрації виконавчого документа була допущена помилка в реквізитах, а саме яким судом було винесене рішення у справі.

З огляду на викладене суд приходить до наступних висновків.

Згідно ст.. 25 ЗУ «Про виконавче провадження», державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. ….За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що

виноситься відповідна постанова.

Разом з тим, стаття перша Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, наголошуючи на праві кожної людини мирно володіти своїм майном, передбачає право держави контролювати використання майна, відповідно до загальних інтересів, шляхом запровадження законів, які вона вважає необхідними для досягнення цієї мети. (Рішення ЄСПЛ у справі «Спорронг і Льоннрот проти ОСОБА_1» від 23.09.1982 року).

При цьому втручання у право власності зі сторони державних органів є допустимим лише тоді, коли воно переслідує легітимну мету і має існувати розумне співвідношення маж засобами, що використовуються і поставленою метою. (Рішення ЄСПЛ «ОСОБА_4 проти Італії» від 28.07.1999року).

Відтак суд наголошує, що 15.10.2015 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області на імя скаржника направлено лист №Ш-195, яким повідомлено, що 29.09.2009 року по справі №2-5720/09 за позовом ЗАТ КБ Прриватбанк до ОСОБА_1 та білого Степана григоровича про звернення стягнення боргу за договором кредиту на майно, постановлено ухвалу, якою позовну заяву банку залишено без розгляду, і рішення про накладання арешту а майно скаржника в порядку забезпечення позову судом не ухвалювалося.

Також 08 липня 2015 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська постановлено ухвалу, якою скаржнику відмовлено в задоволенні його заяви про скасування заходів забезпечення позову від 14.05.2009 року у провадженні №2-3893/09. Відмову мотивовано тією обставиною, що Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська не розглядалася цивільна справа №2-3893/09, де б відповідачем був ОСОБА_1.

Крім того суд зазначає. що з оглянутих в судовому засіданні матеріалів справи №2-3893/09, котра перебувала в провадженні Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області вбачається, що сторонами даної цивільної справи були ПП «Аляска» та ОСОБА_5 і ОСОБА_6 а предметом позовних вимог було стягнення боргу за утримання будинку та прибудинкової території. Тобто судом також не здобуто жодного підтвердження участі скаржника у даному провадження в процесуальному статусі відповідача, й вжиття судом заходів забезпечення позову шляхом накладання арешту на майно ОСОБА_1

А тому суд наголошує, що за наявності повної свободи державного виконавця накладати арешт на майно боржника, відсутність спеціальної норми закону в національному законодавстві, яка не дозволяє за очевидної необхідності державному виконавцю скасувати накладений арешт на все майно боржника, не є виправданим і не має бути проблемою власника, щодо майна якого здійснене надмірне державне втручання, адже закон повинен бути якісним, тобто відповідати вимогам «доступності» і «передбачуваності» - «ОСОБА_2 не може розглядатися як «закон», якщо вона не сформульована з достатньою чіткістю, щоб громадянин міг регулювати свою поведінку. Громадянин повинен мати можливість за необхідності за належної правової допомоги передбачити, наскільки це розумно за конкретних обставин, наслідки, до яких може призвести певна дія» (Рішення ЄСПЛ «Толстой і Мілославскій проти Сполученого Королівства»). Ці наслідки не неповинні бути «передбачуваними» з абсолютною точністю: досвід показує, що це недосяжно. Знову ж, тоді як певність є дуже бажаною, вона може призвести до надмірної закостенілості, а закон повинен пристосовуватись до обставин, що змінюються» (Рішення ЄСПЛ у справі «ОСОБА_7 проти Сполученого Королівства» від 26.04.1979 року).

Як розяснює Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 18 Постанови за №6 від 07 лютого 2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» - за результатами розгляду скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд постановляє ухвалу, яка має відповідати вимогам статей 210, 213, 387 ЦПК. Виходячи зі змісту статті 387 ЦПК, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.

Враховуючи наведене, ту обставину, що судом не здобуто жодного доказу вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладання арешту на майно скаржника ОСОБА_1 та оголошення заборони на відчуження ним майно у провадженні №2-3893, ні Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області, ні Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська у справі за позовом ПАТ КБ ПРИВАТБАНК, більш того ОСОБА_1, як боржником, в добровільному порядку повернено суму боргу по угоді №05/06/650М (мікрокредит) від 30.05.2006 року і про існування будь яких інших майнових претензій до скаржника з боку банку суду невідомо, однак в позасудовому порядку державним виконавцем не вирішене питання про зняття арешту з майна боржника та оголошення заборони відчуження майна, суд вважає, що скарга підлягає до задоволення шляхом зобовязання відділ ДВС Тернопільського районного управління юстиції Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області задовольнити вимогу ОСОБА_1 та усунути допущені порушення його прав, у спосіб зняття арешту з майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, накладених головного державного виконавця відділу ДВС Тернопільського районного управління юстиції про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 28.07.2009 року у ВП №13933914.

Щодо доводів представника ДВС з приводу того, що скаргу не слід розглядати в порядку цивільного судочинства з тієї причини, що невідомо чи узагалі існує рішення суду про забезпечення позову в цивільній справі, на підставі якого видано виконавчий документ, надісланий на виконання на адресу ДВС, суд наголошує на наступному.

Юрисдикційність розгляду скарг на рішення, дії та бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи ДВС залежить від спеціалізації суду, який ухвалив рішення, що підлягає примусовому виконанню органами ДВС.

У порядку цивільного судочинства скарги на рішення, дії та бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи ДВС підлягають розгляду, якщо підлягає виконанню рішення суду загальної юрисдикції, ухвалене відповідно до ЦПК (стаття 383 ЦПК).

Учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи ДВС порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законодавством не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб (стаття 181 КАС).

Вищезазначено, що 28.07.2009 року головним державним виконавцем відділу ДВС Тернопільського районного управління юстиції відкрито виконавче провадження з примусового виконання ухвали №2-3893, виданої Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області 14.05.2009 року, про забезпечення позову шляхом накладання арешту на все майно, що належить відповідачу ОСОБА_1 (стягувач ЗАТ КБ Приватбанк») в межах суми заявлених вимог у розмірі 317 574, 72 доларів США. Нерухоме майно, що знаходиться за адресою с. Біла Тернопільського району Тернопільської області вул. Шевченка, 18, і інше майно що знаходиться за місцем його реєстрації та грошові кошти, котрі обліковуються на рахунках відповідача.

Відтак і боржником і стягувачем, за змістом спірної постанови, є приватні особи

Скаргу ОСОБА_8 заявлено до органу ДВС на захист власного права на майно, тобто приватноправового інтересу, що автоматично виключає публічно правовий характер відносин учасників судового розгляду скарги. Крім того судом не встановлено існування будь якого виконавчого документу, у адміністративному (публічно правовому) спорі за участі скаржника та КБ Приватбанк, як і факту існування такого спору.

Керуючись ст. 383 389 ЦПК України, Законом України «Про виконавче провадження», суд ,-

у х в а л и в :

Скаргу задовольнити .

Зобовязати відділ ДВС Тернопільського районного управління юстиції Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області задовольнити вимогу ОСОБА_1 та усунути допущені порушення його прав, шляхом зняття арешту з майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, накладених постановою головного державного виконавця відділу ДВС Тернопільського районного управління юстиції про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 28.07.2009 року у ВП №13933914.

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Тернопільської області через Тернопільський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом пяти днів з дня її проголошення .

У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Головуючий В.М. Братасюк