Справа № 465/8060/15 Головуючий у 1 інстанції: Гулієва М.І.
Провадження № 22-ц/783/5111/16 Доповідач в 2-й інстанції: Павлишин О. Ф.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2016 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі :

головуючого - Павлишина О.Ф.,

суддів - Мікуш Ю.Р., Ніткевича А.В.,

секретар Бохонко Е.Р.,

з участю ОСОБА_2, його представника ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" в особі філії Управління магістральних газопроводів "Львівтрансгаз" на рішення Франківського районного суду міста Львова від 22 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" в особі філії Управління магістральних газопроводів "Львівтрансгаз", третя особа: директор філії Управління магістральних газопроводів "Львівтрансгаз" Тюшка Василь Михайлович про визнання незаконним наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням позов задоволено частково. Визнано незаконним наказ №95ос від 18.11.15р.філії Управління магістральних газопроводів «Львівтрансгаз» ПАТ»Укртрансгаз» про звільнення з роботи ОСОБА_2. Поновлено ОСОБА_2 на посаді начальника сектору з контрольно-ревізійної роботи філії Управління магістральних газопроводів «Львівтрансгаз» ПАТ»Укртрансгаз». Стягнуто з ПАТ «Укртрансгаз» в користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 87545,27 грн. 27коп. та 3000 грн. моральної шкоди, а всього 90 545 грн. 27коп. Відповідно до ст.235 КЗпП України рішення в частині поновлення на роботі та стягнення заробітку в межах місячного платежу суд допустив до негайного виконання. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ПАТ «Укртрансгаз» судовий збір в дохід держави в сумі 1378грн.

Рішення суду оскаржило ПАТ "Укртрансгаз" в особі філії Управління магістральних газопроводів "Львівтрансгаз".

В апеляційній скарзі стверджує, що рішення суду є незаконне та необґрунтоване, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, суд неповно з'ясував обставини справи, які мають значення для розгляду справи, висновки суду не відповідають обставинам справи. Зазначає, що звільнення позивача відбулося у зв'язку із його відмовою продовжити роботу за запропонованими посадами внаслідок зміни істотних умов праці про що він був попереджений за два місяці. Крім того, стверджує, що позивачу упродовж строку попередження пропонувались усі вакантні посади, в тому числі і ті, що відповідають його спеціальності та кваліфікації як в УМГ «Львівтрансгаз» так і в ПАТ «Укртрансгаз» від яких він відмовився. Вважає, що суд не надав значення доказам відповідача, які свідчать про надання позивачу переліку вакантних посад, які відповідають його спеціальності і кваліфікації від яких він відмовився і/чи проігнорував. Посилається на те, що процедура звільнення за п. 6 ст. 36 КЗпП України роботодавцем дотримана. Звертає увагу на те, що суд має право зі своєї ініціативи змінити формулювання причин звільнення, а не скасовувати наказ про звільнення як того просить позивач. Стверджує, що згода профкому на розірвання трудового договору з ОСОБА_2 за п.1 ст. 40 КЗпП України була надана суду (хоча звільнення відбувалось за іншим формулюванням) і знаходиться в матеріалах справи як письмовий доказ. Зазначає, що рішенням суду стверджується про скорочення штату в УМГ «Львівтрансгаз», а не зміна в організації виробництва і праці, а тому суд дійшовши такого висновку повинен був змінити підставу звільнення з п. 6 ст. 36 КЗпП України на п. 1 ст. 40 КЗпП України та дату звільнення на перший робочий день після завершення перебування на лікарняному. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення ОСОБА_2, його представника ОСОБА_3 на підтримання апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити.

Судом встановлено такі обставини справи.

Позивач по справі працював в УМГ «Львівтрансгаз» з 05.04.2007 року. З 15.05.2013 року переведений на посаду начальника сектора з контрольно-ревізійної роботи апарату УМГ «Львівтрансгаз».

03.07.2015 року з метою підвищення ефективності управління, раціонального використання трудових ресурсів, оптимізації організаційної структури ПАТ «Укртрансгаз» прийнято наказ №272, яким наказано ліквідувати сектори з контрольно-ревізійної роботи та скоротити відповідні посади в апараті філії УМГ «Львівтрансгаз».

Наказом ПАТ «Укртрансгаз» № 307 від 31.07.2015 року затверджено зміни до штатних розписів працівників філії УМГ «Львівтрансгаз» ПАТ «Укртрансгаз». Зокрема, з Додатку № 6 до даного наказу «Зміна до штатного розпису» вбачається, що з сектора з контрольно-ревізійної роботи виведено посаду начальника сектору та бухгалтера-ревізора.

На виконання вказаного наказу директором УМГ «Львівтрансгаз» 03.08.2015 року видано наказ №333 щодо попередження ОСОБА_2 про зміну істотних умов праці та можливе звільнення 07.10.2015 року, в строк з 06.08.2015 року по 06.10.2015 року пропонувати йому роботу за відповідною професією (спеціальністю) згідно з наявними вакансіями.

03.08.2015 року ОСОБА_2 повідомлено про ліквідацію сектора з контрольно-ревізійної роботи та скорочення відповідних посад, а також про можливе розірвання з ним трудового договору за п. 6 ст. 36 чи п. 1 ст. 40 КЗпП України. Вказане попередження позивач отримав 18.09.2015 року, що стверджено його підписом на попередженні.

Згідно наказу № 95-ос від 18.11.2015 року ОСОБА_2 звільнено з роботи відповідно до п.6 ст. 36 КЗпП України у зв'язку з відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції вірно виходив з того, що в УМГ «Львівтрансгаз» ПАТ «Укртрансгаз» не відбулись істотні зміни умов праці позивача на займаній ним посаді, а мали місце зміни в організації виробництва і праці, а саме скорочення штату.

Положеннями ст.36 КЗпП України визначено підстави припинення трудового договору з працівником.

Відповідно до пункту 6 частини 1 цієї норми визначено, що такою підставою може бути відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці.

До істотних умов праці трудове законодавство відносить систему та розмір оплати праці, пільги, режим роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу,суміщення професій,зміну розрядів і найменування посад, про що зазначено у ч. 3 ст. 32 КЗпП України. Зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою допускається за умови,що це викликано змінами в організації виробництва і праці. Крім цього, вказана норма передбачає обов`язок працедавця повідомити працівника про зміну істотних умов праці не пізніше ніж за два місяці.

Відповідно до приписів ч. 4 ст. 32 КЗпП України, якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу.

Як вбачається з роз'яснень, викладених у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», припинення трудового договору за п. 6 ст. 36 КЗпП України при відмові працівника від продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці може бути визнане обґрунтованим, якщо зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою викликана змінами в організації виробництва і праці (раціоналізацією робочих місць, введенням нових форм організації праці, у тому числі перехід на бригадну форму організації праці, і, навпаки, впровадженням передових методів, технологій тощо), які не супроводжуються скороченням чисельності чи штату працівників.

У тому ж разі, коли такі зміни в організації виробництва і праці супроводжуються скороченням чисельності або штату працівників, змінами в їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями може мати місце звільнення працівників за п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Пунктом 19 зазначеної постанови встановлено, що суд повинен з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до ч.2 ст.40 КпП України, звільнення з підстав, передбачених п. 1 ст. 40 КЗпП України, допускається , якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відмова працівника від переведення на іншу вакантну посаду при скороченні штату або чисельності працівників є підставою для його звільнення за п. 1 ст. 41 КЗпП України при дотриманні інших вимог процедури такого звільнення.

Відтак колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що звільнення позивача з підстав, передбачених п. 6 ст. 36 КЗпП України, було проведено всупереч вимогам чинного трудового законодавства та наказ про його звільнення є незаконним.

Твердження в апеляційній скарзі на те, що процедура звільнення за п. 6 ст. 36 КЗпП України роботодавцем дотримана є голослівним, так як не подано жодного доказу на спростування висновків суду щодо відсутності зміни істотних умов праці, тобто продовження роботи за тією ж посадою без проведення фактичного скорочення чисельності чи штату працівників.

Посилання в апеляційній скарзі, що суд має право зі своєї ініціативи змінити формулювання причин звільнення, а не скасовувати наказ про звільнення як того просить позивач, є безпідставним, так як звільнення за п.1 ст. 40 КЗпП України допускається з дотриманням гарантій, визначених ст.ст.42, 43 КЗпП України, однак в апеляційній скарзі не наведено жодної обставини, що свідчить про дотримання роботодавцем цих гарантій.

Також безпідставним є твердження, що згода профкому на розірвання трудового договору з ОСОБА_2 за п.1 ст. 40 КЗпП України була надана суду (хоча звільнення відбувалось за іншим формулюванням) і знаходиться в матеріалах справи як письмовий доказ, оскільки в матеріалах справи, наявне лише повідомлення про розгляд подання на засіданні профкому 12.11.2015 року. (т.1, 155, 156)

А відтак, колегія суддів вважає, що суд правомірно не вирішував питання щодо зміни підстави звільнення з п. 6 ст. 36 КЗпП України на п. 1 ст. 40 КЗпП України та дати звільнення на перший робочий день після завершення перебування на лікарняному.

Судом вірно встановлені фактичні обставини справи, правильно застосований матеріальний закон та дотримана процедура розгляду передбачена ЦПК України, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ст.ст.313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" в особі філії Управління магістральних газопроводів "Львівтрансгаз" відхилити.

Рішення Франківського районного суду міста Львова від 22 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуючий : Павлишин О.Ф.

Судді : Мікуш Ю.Р.

Ніткевич А.В.