Справа № 569/4766/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 серпня 2016 року Рівненський міський суд Рівненської області

в особі судді - Музичук Н. Ю.

при секретарі - Довбенко Г.В.

за участю позивача - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Рівне справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про застосування наслідків нікчемності правочину та стягнення коштів,

встановив:

В квітні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» про застосування наслідків нікчемності правочину шляхом стягнення з відповідача коштів у сумі 15 000 35000,00 грн., раніше сплачених позивачем на виконання договору.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що умови Договору Фінансового лізингу від 15.02.2016 року №004020 між ОСОБА_1 та ТОВ «Лізингова компанія «Еталон», відповідно до якого Лізингодавець зобовязався придбати у свою власність предмет лізингу у вигляді автомобіля ZAZ SENS та передати його в користування Лізингоотримувачеві, на виконаня якого позивач 15.02.2016 року вніс кошти в сумі 15 000 грн., відповідно до квитанціїх ПН88192, не відповідають діючому законодавству та порушують првав Лізингоотримувача, як споживача. В Договорі Фінансового Лізингу та у Специфікації /додаток №3/, в порушення ст.ст. 806-808 ЦК України, відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару. Всупереч вимогам Закону України «Про фінансовий лізинг» та норм ЦК України, у договорі і у специфікації відсутня обовязкова для договору фінансового лізингу істотна умова щодо його предмету у обсягах, визначених законом. Визначення предмету лізингу не відповідає поняттю індивідуально-визначеної речі, не містить вимог щодо якості предмету лізингу, відповідно до ДСТУ, класифікаторів, технічних умов, тощо. У договірних умовах не дотримано право лізингоодержувача на вибір постачальника препедмету лізингу. У договорі не зазначено, за дорученням чи за погодженням лізингоотримувача має здійснюватись вибір постачальника предмету лізингу, тобто яка із сторін договору визначає продавця. Згідно договірних умов, право вибору продавця /постачальника/ предмету лізингу належить лізингоодержувачу, однак реалізація такого права договором не передбачена. У порушення вимог закону, ні у договорі ні у специфікації до нього продавця предмету лізингу не зазначено взагалі. Умови договору лізингу виписані в порушення ст.ст. 21,15 Закону України «Про захист прав споживачів» та містять умови, які згідно ст.18 цього ж Закону, є непсраведливимим. П.12.12. Договору Фінансового Лізингу, яка передбачає розірвання договору, суперечить положенням п.4.ч.3.ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів». Окрім того, укладений Договір Фінансового Лізингу є нікчемним з огляду на наступне. Відповідно ч.2 ст.806 ЦК України, до цього ддоговру застосовуються загальні положення про найм /оренду/ з урахуванням особливостей встановлених цим параграфом і законом. До відносин, повязаних із лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. За своєю правовою природою договір є змішаним договором та містить елементи договору оренди /найму/ та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору, відповідно ст. 628 ЦК України. Відповідно ст. 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається в письмовій формі, а договоір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно ч.1 ст.220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є нікчемним. Згідно до ч.1 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом /нікчемний правочин/. У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не виамагається. Крім того, у відповідача відсутня ліцензія для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу та суперечить вимогам законодавства.

Відповідач подав заперечення на позов, згідно яких у задоволенні позову просив суд відмовити. Звертає увагу суду на свободу договору, обовяковість його виконання сторонами. Вказує, що ОСОБА_1 погодився з усіма умовами договору, підписавши його, сплативши комісію та написавши заяву, якою підтвердив, що ознайомився з умовами договору. Також підкреслює, що позивача в оману не вводив, ціна предмету лізингу може змінюватись, лізингодавцеь не приймає участі у визначенні ціни предмету лізингу, а норми договору в цілому відповідають вимогам закону. Відповідач також зазначив, що предмет лізингу згідно оспорюваного договору є річчю з індивідуальними ознаками, договір укладено повноважною особою, що підтверджується копією довіреності, договір не підлягає нотаріальному посвідченню, оскільки це не передбачено Законом України «Про фінансовий лізинг». Спірні правовідносини врегульовані, як загальними /ЦК України/ так і спеціальними нормами, які підлягають застосуванню у системному звязку. При цьому спеціальні норми мають пріоритет у застосуванні над нормами загальної дії. Форму договору фінансового лізингу визначено окремою частиною ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг», де однозначно вказано, що Договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Крім того, враховуючи норми Закону України «Про нотаріат» та положення «Порядку про вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», для нотаріального посвідчення договору оренди транспортного засобу за участю фізичної сооби необхідна обовязкова наявність документу про реєстрацію транспортного засобу. Враховуючи те, що договір фінансового лізингу є договором непрямого лізингу /ч.1.ст.806 ЦК/, а тому у Лізингодавця /відповідача/ на момент укладення договору відсутній документ про реєстрацію транспортного засобу, необхідний нотаріусу для проведення нотаріальної дії. А відсутність такого документу є підставою для відмови у вчиненні нотаріальної дії щодо посвідчення договору фінансового /непрямого/ лізингу. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір укладений сторонами з дотриманням вимог, необхідних для чинності правочину, у тому числі відповідно до чинних нормативно-правових актів, має обовязкову силу насамперед для самих сторін. Обов»язкову силу для сторін має й такий договір, який законом не передбачений, але й не супреречить йому. Договір, який є чинним, має обовязкову силу не лише для сторін. Ним повинні керуватися і органи, які вирішують спір між сторонами цього договору, захищаючи їх права та інтереси. Враховуючи особливості, встановлені ст.ст.806-809 ЦК України і спеціального Закону України «Про фінансовий лізинг», договори фінансового лізингу не підлягають нотаріальному посвідченню.

У судовому засіданні позивач підтримав позов, просив його задовольнити.

Відповідач в судове засідання не зявився, про час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, про що свідчить повідомлення про отримання судової повістки. В своїх запереченнях на позовну заяву відповідач просив суд розглядати справу без його представника.

Суд вважає за можливе за згодою позивача розглянути справу у відсутності представника відповідача, який належним чином повідомлявся про день розгляду справи, та на підставі наявних у ній доказів.

Заслухавши пояснення позивача, дослідивши письмові матеріали справи, та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення з наступних підстав.

Як встановлено судом на підставі досліджених доказів, 15 лютого року між ОСОБА_1 та ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» був укладений Договір № 004020 фінансового лізингу, згідно якого лізингодавець (відповідач) зобовязується придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно, а лізингоодержувач зобовязується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору.

Відповідно п.п.1.1, 1.2 Договору Фінансового лізингу, лізингнодавець зобовязується придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно /Предмет Лізингу за п.3.1.Договору/, а Лізингоодержувач зобовязується прийняти предмет Лізингу та сплачувати Лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього Договору. Строк користування Лізингоодержувачем Предметом Лізингу складається з періодів /місяців/ згідно з Графіком сплати лізингових платежів /додаток №2 до Договору/ та починається з дати підписання сторонами Акту приймання-передачі Предмету Лізингу за формою, встановленою Лізингодавцем.

Згідно п.3.1 Договору №004020 фінансового лізингу від 15.02.2016 року, предметом лізингу по даному договору є автомобіль марки ZAZ SENS. При цьому оспорюваним Договором не встановлено дату (рік) випуску такого автомобіля та інші індивідуальні ознаки предмету лізингу.

Відповідно до п.8.2 оспорюваного Договору, лізингові платежі складаються з першого лізингового платежу (комісійна винагорода лізингодавця за організаційні заходи, аванс ціни предмету лізингу, комісійна винагорода лізингодавця за передачу предмету лізингу), авансового платежу ціни предмету лізингу /згідно додатку №1 до Договору/, Комісійної винагороди Лізингодавця за передачу Предмета Лізингу, Другого лізингового платежу, що складається з періодичних лізингових платежів, які враховують відшкодування частини вартості предмету лізингу, сплату відсоткової ставки за користування предметом лізингу, сплату комісії за супроводження договору /згідно додатку №2 до Договору/.

Відповідно до Додатку №1 до укладеного договору, вартість предмета лізингу встановлена 150 000 грн., відсоток платежів 50%, авансовий платіж 75 000грн., комісія за організацію 15 000,00 грн., комісія за передачу 4 500,00 грн., щомісячний платіж становить 6 250,00 грн. Строк внесення щомісячних платежів на погашення вартості предмету лізингу 12 місяців.

У Додатку №2 зазначено розмір авансового платежу 50%, сума лізингу - 75 000 грн., викупна вартість 2 250 грн., відсоткова ставка 12.5 %, комісія 5% та щомісячний платіж - 1884 грн.17 коп. Строк внесення щомісячних лізингових платежів - 60 місяців.

Факт сплати 15 000,00 грн. від імені позивача на користь відповідача підтверджується дослідженою судом квитанцією № ПН 8192 від 15.02.2016 року, що наявна в матеріалах справи. При цьому, позивач стверджує, а відповідач не заперечує, що вказаний платіж внесений на виконання умов спірного договору фінансового лізингу.

Відповідно п.п.15.1, 5.2 Договору Фінансового лізингу, Предмет Лізингу передається в користування Лізингоодержувачу протягом строку , який становить не більше 50 /пятдесяти/ робочих днів з моменту сплати Лізингоодержувачем на рахунок Лізингодавця: Комісії за організацію, Авансового платежу, Комісії за Передачу Предмета Лізингу; у разі наявності сплати різниці до вже сплаченого Авансового платежу та Комісії за організацію на умовах, викладених у п.5.4 цього Договору, а також відшкодування платежів за реєстрацію та страхування Предмета Лізингу. Лізингоодержувач має право сплачувати Авансовий платіж впродовж /але не більше/ 12 місяців з моменту підписання даного договору платежами, визначеними Лізингодавцем залежно від вартості Предмета Лізингу в Додатку №1 до даного Договору, який є невід»ємною частиною та врахований по формулі, визначеній в п.8.2.2 даного Договору. Авансовий платіж повинен сплачуватися Лізингоодержувачем виключно після сплати комісії за організацію в повному обсязі. Якщо Лізингоодержувач не сплатив Авансовий платіж впродовж 12 місяців з моменту підписання цього Договору і від нього не надйшла письмова заява про продовження цього строку протягом 10 днів після його закінчення, Лізингодавець має право розірвати цей Договір в односторонньому порядку без попередження Лізингоодержувача.

Відповідно умов п.п.7.2 Договору Фінансового лізингу, Строк Лізингу починається з дати передачі, яка зазначена в акті Приймання-передачі Предмета Лізингу та закінчується підписанням Акту про передачу Предмета Лізингу у власність, якщо інше не визначено умовами Додаткових угод до даного Договору.

Договір лізингу - цивільно-правовий договір, відповідно до якого одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості з лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі)- ст. 806 ЦК.

Аналогічне визначення договору лізингу міститься і у статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг».

Відносини, що виникають у зв'язку з договором лізингу, регулюються положеннями § 6 глави 58 ЦК України ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку та Законом України «Про фінансовий лізинг» (частина 2 статті 806 ЦК України та частина 1 статті 2 Закону України «Про фінансовий лізинг»).

Аналіз визначення договору лізингу дозволяє дійти висновку, що він сконструйований у ЦК як двосторонній та оплатний правочин. При цьому законодавець вказує на можливість існування договору як консенсуального тоді, коли лізингодавець зобов'язується передати лізингоодержувачеві у користування майно, або реального, якщо для укладення договору не достатньо досягнення згоди сторін за всіма його істотними умовами, а необхідна ще передача речі - предмета лізингу (ч. 2 ст. 640 ЦК). Очевидно, така конструкція може існувати тільки тоді, коли річ (предмет лізингу) на момент укладення договору вже є власністю лізингодавця і може бути передана користувачеві («прямий лізинг»).

Що ж передбаченого спірним Договором Фінансового лізингу від 15.02.2016 року №004020 між ОСОБА_1 та ТОВ «Лізингова компанія «Еталон», що є договором непрямого лізингу, то його сутність полягає у тому, що лізингодавець передає лізингоодержувачу спеціально придбане за спеціфікаціями або на умовах, висунутих останнім, майно, на виконання вже укладеного договору лізингу. В цьому випадку передача речі на момент укладення договору неможлива, оскільки вона ще не придбана лізингодавцем. Саме тому непрямий лізинг є завжди консенсуальним договором.

ЦК встановлює можливість існування окремих видів і форм лізингу, особливості яких передбачаються законом (ч. З ст. 806). Якщо ЦК містить визначення тільки прямого та непрямого лізингу, то Закон наводить визначення фінансового лізингу.

За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у володіння та користування останньому на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Строк користування річчю за договором фінансового лізингу, як правило, порівняний зі строком повної її амортизації та за будь-яких умов не може бути меншим одного року. Визначення фінансового лізингу в Законі за конструктивною ознакою придбання речі лізингодавцем у продавця для наступного передання її лізингоодержувачеві у користування збігається з визначенням непрямого лізингу в ЦК. Відсутність вказівки на строк договору у визначенні ЦК непрямого лізингу протиставляє його лізингу фінансовому, виділяючи один та другий у самостійні види. Таким чином, непрямий та фінансовий лізинг слід розглядати як тотожні поняття.

Зміст договору лізингу це сукупність прав і обов'язків сторін договору. Зобов'язання з договору лізингу має, у порівнянні з типовими відносинами найму, особливість у правах та обов'язках сторін.

Співвідношення договору лізингу з іншими договорами найму. Договір лізингу з іншими видами договору найму договір лізингу поєднує те, що річ (предмет лізингу) передається у тимчасове, відплатне користування. По-друге, на момент укладання договору лізингу лізингодавець, на відміну від наймодавця у всіх інших видах договору найму, не є власником майна, що має бути передане ним у користування, і не уповноважений власником на таку передачу. По-третє, договір лізингу укладається щодо речі, яку лізингодавець тільки має придбати для передання лізингоодержувачеві у майбутньому, після укладення договору лізингу. При цьому в договорі лізингу річ характеризується специфікаціями (ознаками), які вказує лізингоодержувач, тобто родовими ознаками. По-четверте, найбільш яскраво договір лізингу виділяється з низки договорів найму вирішенням питань відповідальності і переходу ризику. У п'ятих, ризик випадкової загибелі або пошкодження речі - предмета лізингу несе лізингоодержувач, якщо сторони у договорі не врегулювали питання по-іншому. В інших же видах найму ризики традиційно несе власник речі, тобто наймодавець. У шостих, для лізингу характерне звуження кола обов'язків лізингодавця у порівнянні з наймодавцем у загальній конструкції договору найму. У сьомих, лізингові відносини, на відміну від відносин, що випливають з договору найму, опосередковуються двома договорами - власне договором лізингу, який укладається лізингодавцем з лізингоодержувачем, та договором купівлі-продажу лізингового майна, котрий укладається на підставі та на виконання договору лізингу лізингодавцем з продавцем. Ці договори породжують два види зобов'язань (купівлі-продажу та лізингу). Виходячи з цього, договір лізингу не єдиний трьохсторонній правочин, а складна структура договірних відносин, яка складається із зобов'язання з договору купівлі-продажу та, власне, із зобов'язання з договору лізингу.У восьме, суб'єктом відносин, пов'язаних безпосередньо з договором лізингу, виступає продавець майна.

Сторонами договору лізингу є лізингодавець і лізингоодержувач. Лізингодавець - це юридична особа, яка передає право володіння та користування предметом лізингу лізингоодержувачу, а лізингоодержувач - фізична або юридична особа, котра отримує право володіння та користування предметом лізингу від лізингодавця. Закон «Про фінансовий лізинг», на відміну від раніше чинного Закону «Про лізинг», прямо не обмежує суб'єктний склад договору лізингу тільки особами-суб'єктами підприємницької діяльності, а лише зазначає, що на стороні лізингодавця може виступати тільки юридична особа. Але з огляду на те, що фінансовий лізинг є фінансовою послугою (Це випливає з аналізу Закону України „Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг від 12.07.2001, лізингодавцем може бути юридична особа, яка набула статусу фінансової установи. Такою визнається юридична особа суб'єкт підприємницької діяльності, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг та котра внесена до відповідного реєстру в порядку, встановленому законом. До фінансових установ належать, зокрема, лізингові компанії.

Предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів (ч. 1 ст.807 ЦК). Таким чином, предметом договору лізингу можуть бути будь-які неспоживні речі, рухомі й нерухомі, зокрема, споруди, будівлі, транспортні засоби, за винятком земельних ділянок та інших природних ресурсів, а також майна, яке обмежено або виключено з Цивільного обороту.

Окрім того, відповідно до ст. 3 Закону України «Про фінансовий лізинг», предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.

Частиною 1 статті 807 ЦК України, згідно якої предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.

Відповідно до ч. 1 ст. 184 Цивільного кодексу України, річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними.

Індивідуально визначена річ є єдиною у своєму роді, відрізняється серед інших неповторними ознаками, виділена із загальної маси речей даного роду. Індивідуально визначені речі, виступаючи об'єктом правовідносин, не можуть бути замінені сторони мають на увазі конкретну річ, визначену індивідуальними ознаками, за допомогою яких виникає можливість ідентифікувати і виділити її з ряду інших таких же речей.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №137 «Про затвердження Порядку проведення обовязкового технічного контролю та обсягів перевірки технічного стану транспортних засобів, технічного опису та зразка протоколу перевірки технічного стану транспортного засобу» від 30.01.2012р., ідентифікація транспортного засобу - процес визначення категорії, типу, моделі, марки, призначення, виробника та особливостей конструкції транспортного засобу станом на дату першої реєстрації в Україні згідно з маркуванням, реєстраційними документами, експлуатаційною документацією та інформаційними матеріалами виробника.

Відповідно до Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 р. № 142/5/2092 (у редакції наказу Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 липня 2009 р. N 1335/5/1159), ідентифікація колісного транспортного засобу - установлення відповідності характеристик, ознак певного КТЗ (тип, модель, версія, рік виготовлення, робочий об'єм двигуна, комплектність, повна маса тощо) даним виробника.

Згідно п. 2.2 Наказу №710 Міністерства інфраструктури України «Про затвердження Вимог до перевірки конструкції та технічного стану колісного транспортного засобу, методів такої перевірки документом» від 26.11.2012р., ідентифікацію виробника, категорії, моделі, дати виготовлення завершеного ТЗ, його призначення, типу двигуна, окремих технічних характеристик здійснюють за даними, зокрема, міжнародного ідентифікаційного номера (VIN - Vehicle Identification Number).

Відповідно до п. 7 ч.1 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно якої інформація про продукцію повинна містити дату виготовлення продукції.

Враховуючи умови п. 3.1 оспорюваного Договору та додатку №1 до нього, суд погоджується, що предмет лізингу (автомобіля ZAZ SENS) не визначений індивідуальними ознаками, які вирізняють його з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи його, оскільки відсутні такі обовязкові відповідно до вказаних нормативно-правових актів індивідуальні ознаки, як дата виготовлення (рік виготовлення), призначення, виробник, ТЗ, робочий об'єм двигуна, комплектність, повна маса, міжнародний ідентифікаційний номер (VIN - Vehicle Identification Number).

Відповідно п.5 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», обмеження права споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію є порушенням прав споживачів.

Відповідно до ст. 638 ЦК України, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг», істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір лізингу буде укладеним, якщо сторони досягнуть згоди з наступних умов: предмета лізингу; строку, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу; розміру лізингових платежів. Істотними будуть вважатися й інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін останні досягли згоди.

В ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» від 11.12.2003 року зазначено, що договір лізингу має бути укладений в письмовій формі. Враховуючи, що, принаймні, однією із сторін договору лізингу, а саме лізингодавцем є юридична особа, за правилами ст. 208 ЦК України цей правочин в будь-якому випадку слід укладати в письмовій формі. Таким чином, додаткова вказівка на просту письмову форму договору лізингу в Законі не доцільна. Законодавство не містить вказівки на нікчемність договору лізингу внаслідок недодержання письмової форми. Наслідки недотримання письмової форми цього договору загальні та випливають з ч. 1 ст. 218 ЦК.

Частиною 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» встановлено, що фінансова установа до укладення з клієнтом договору про надання фінансової послуги додатково надає йому інформацію про фінансову послугу, що пропонується надати клієнту, із зазначенням вартості цієї послуги для клієнта, якщо інше не передбачено законами з питань регулювання окремих ринків фінансових послуг.

За приписом ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

За приписом ч. 4 ст. 203 Цивільного кодексу України, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно положень ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність на законом /нікчемний правочин/. У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаий судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених Законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним /оспорюваний правочин/.

Відповідно ст. 219 ЦК України, у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним.

Із урахуванням вищенаведеного, суд вважає встановленим, що нотаріальне посвідчення договору лізингу, в тому числі сторіною якого є фізична особа, прямо не передбачено Законом України «Про фінансовий лізинг» оскільки передбачається укладення такого в письмовій формі.

Суд погоджується з тим, що норми Закону України «Про фінансовий лізинг» є спеціальними відносно Цивільного кодексу України, тому за наявності протиріч між нормами цих двох законодавчих актів слід застосовувати норми Закону України «Про фінансовий лізинг». Крім того, суд погоджується із доводами заперечення відповідача, що нотаріальне посвідчення Договору Фінансового лізингу від 15.02.2016 року №004020 між ОСОБА_1 та ТОВ «Лізингова компанія «Еталон», відповідно до якого Лізингодавець зобовязався придбати у свою власність предмет лізингу у вигляді автомобіля ZAZ SENS та передати його в користування Лізингоотримувачеві, що є договором непрямого лізингу, з урахуванням умов розділів 1,5,7 цього Договору, не може бути нотаріально посвідчений при його первинному укладенні 15.02.2016 року в силу відсутності предмету і ознак найму та в силу положень Закону України «Про нотаріат».

Відтак, позивачем не доведено і судом не встановлено підстав для задоволення позовних вимог щодо застосування настідків недійсності /нікчемності/ Договору Фінансового лізингу від 15.02.2016 року №004020 між ОСОБА_1 та ТОВ «Лізингова компанія «Еталон», яка була б прямо встановлена законом, та тягне за собою застосування наслідків недійсності цього правочину без визнання його недійсним в судовому порядку.

Всі інші обставини, на які покликається позивач в доводах позовної заяви, як порушення чинного законодавства відповідачем при укладенні спірного договору, не визначені прямо законом, як такі, що тягнуть недійсність /нікчемність/ правочину в силу закону.

На підставі наведеного, ст. ст. 184, 203, 215, 509, 530, 799, 806, 807 ЦК України, Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Закону України «Про фінансовий лізинг», Закону України «Про захист прав споживачів», керуючись ст.ст.10,11,57-60,208,209,212-215,218,223,292,294 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про застосування до договору фінансового лізингу №004020, укладеного 15.02.2016 року між сторонами наслідків нікчемності правочину відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Рівненської області через місцевий суд поданням апеляційної скарги в десятиденний строк з дня проголошення рішення, а для осіб які брали участь у справі але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення - протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Рівненського міського суду Н.Ю.Музичук