Справа № 310/3716/15-ц
15 березня 2016 року м.Бердянськ
Бердянський міськрайонний суд Запорізької області
у складі: головуючого - судді Пустовіт З.П.
при секретарі: Вакал Н.А.
з участю представника позивача ОСОБА_1,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бердянську цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності, ділової репутації, спростування недостовірної інформації, стягнення моральної шкоди,
У судовому засіданні представник позивача за довіреністю Шаркова-Мирошниченко підтримала позовні вимоги, доповіла обставини, викладені в позові, та просила задовольнити повністю.
Відповідач ОСОБА_3 про розгляд справи повідомлявся за місцем реєстрації та фактичним місцем проживання, проте конверти повернулися до суду за закінченням терміну зберігання, що відповідно до положень ч.5 ст.74 ЦПК України вважається що, відповідач належним чином повідомлений про розгляд справи, тому суд за згодою представника позивача ухвалив розглянути справу в заочному порядку на підставі наявних у ній доказів.
Свідок ОСОБА_6 у судову засіданні дав свідчення про те, що на той час він працював керівником прес-служби виконавчого комітету Бердянської міської ради і в його обовязки входило проглядати публікації, в тому числі і в мережі Інтернет. 01 квітня 2015 року в мережі «Фейсбук» на персональній сторінці ОСОБА_3 він побачив вказане в позові повідомлення. Він зробив скрін-шот та роздруківку і показав все це міському голові ОСОБА_2, його помічнику ОСОБА_7 Вказана публікація знаходилася в мережі Інтернет декілька днів, можливо тиждень-два. На його думку, це є наклепом.
Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні дала показання про те, що вона працювала помічником мера. 01 квітня 2015 року до кабінету міського голови зайшов ОСОБА_6 і повідомив ОСОБА_2, що в мережі Інтернет є повідомлення ОСОБА_3, де він негарно висловлюється про нього, про те, що ОСОБА_3 викликали до СБУ і поспілкувавшись там, він дійшов висновку, що ОСОБА_2 - посібник сепаратизму, злочинець, а Президент негідний носити звання президента. ОСОБА_6 зробив скрін-шот. Це повідомлення знаходилося в мережі Інтернет 2-3 дні. ОСОБА_2 обурився і сказав що не пробачить це ОСОБА_3
Заслухавши представника позивача, свідків, дослідивши та проаналізувавши представлені письмові докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.
Як вбачається з долученої до позовної заяви копії повідомлення в соціальній мережі Інтернет на персональній сторінці у «Facebook» (www.Facebook.com/vladyslav.shalyeyev), відповідачем було розміщено наступну інформацію (на російській мові) такого змісту: «Вчера был на допросе в СБУ. С подачи бердянского городского головы ОСОБА_5 мне пытаются «пришить дело». Удивительно, но после общения с силовиком мои убеждения стали крепче. Мэр Бердянска вор и политический преступник, пособник сепаратизма в нашем городе. Президент моей страны недостоин носить звание президента.»
За змістом ч.3 ст.212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.
Згідно із ст. 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.
Частиною 1 статті 201 ЦК України визначено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, в тому числі, честь, гідність і ділова репутація.
За вимогами ст.270 ЦК України фізична особа має право на повагу до гідності та честі.
Згідно до положень ч.1,ч.3 ст. 277 ЦК України в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного.
Таким чином, за змістом вимог ст. 277 ЦК України , а також п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1, 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі чи ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
Як вбачається із позовної заяви ОСОБА_2, він просив визнати недостовірною інформацію та такою, що принижує його честь, гідність та ділову репутацію, а саме: «Вчера был на допросе в СБУ. С подачи бердянского городского головы ОСОБА_5 мне пытаются «пришить дело». Удивительно, но после общения с силовиком мои убеждения стали крепче. Мэр Бердянска вор и политический преступник, пособник сепаратизма в нашем городе. Президент моей страны недостоин носить звание президента.» .
Судом встановлено, що вказаний текст 28 березня 2015 року був розміщений в соціальній мережі Інтернет, а саме: через персональну сторінку відповідача ОСОБА_3 у «Facebook» (www.Facebook.koom/vladyslav.shalyeyev), з яким станом на 01 квітня 2015 року ознайомилося 32 користувачі.
Згідно із ст.30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.
Оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.
Як розяснив Пленум Верховного Суду України у абзацах 3-5 п.19 постанови «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27.02.2009р., відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням субєктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності ( на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції.
Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені у засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй ч.1 ст. 277 ЦК України та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи (ст.37 Закону «Про пресу») у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм оцінку. Вирішуючи питання про визнання інформації недостовірною, суди повинні визначитися з характером такої інформації, та зясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду» суди застосовують при розгляді справ Європейську конвенцію з прав людини і практику суду як джерело права.
Статтею 10 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року встановлено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати та передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.
За змістом ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.
Згідно до п. 21 зазначеної Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27.02.2009 року, при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету ОСОБА_4 Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської ОСОБА_8 Європи про право на недоторканість приватного життя.
Згідно до Резолюції 1165(1998) Парламентської ОСОБА_8 Європи про право на недоторканість приватного життя публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті ( у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).
У статтях 3, 4, 6 Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12.02.2004р. на 872 засіданні Комітету ОСОБА_4 Європи, зазначається, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональною, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості п погодилися "виставити" себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадське: критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особі: Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.
Позивач на час звернення до суду перебував на посаді Бердянського міського голови і, безумовно, відігравав значну роль у суспільному житті міста Бердянськ, а тому межа допустимої критики щодо нього є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного ст. 10 Конвенції.
Проаналізувавши розміщене відповідачем повідомлення, суд вважає, що у даному випадку немає факту розповсюдження недостовірної інформації щодо позивача у розміщеному на персональній сторінці ОСОБА_3 у «Facebook» його висловлюванні, яке наведено в позовній заяві, оскільки це є його власними судженнями та переконаннями, які відповідач мав і до допиту його в СБУ, а після цього вони стали міцнішими, як він сам зазначає.
Висновок суду зроблений на підставі характеру такої інформації, оскільки текст не містить саме фактичного твердження, що, зокрема, «..мэр Бердянска вор и политический преступник, пособник сепаратизма в нашем городе…», враховуючи те, що це є особистим переконанням самого ОСОБА_3, до яких він дійшов після спілкування із силовиком СБУ, про що він прямо вказує в третьому реченні: «Удивительно, но после общения с тиловиком мои убеждения стали крепче.» і далі зазначено окремим реченням саме його особисті переконання про те, що: «мэр Бердянска вор и политический преступник, пособник сепаратизма в нашем городе».
Суд не приймає при цьому позицію представника позивача про те, що оскільки ці висловлювання записані окремими реченнями, вони не повязані між собою, та в четвертому речення відповідач стверджує, що мер є злочинцем, посібником сепаратизму. Втім за своєю суттю вони є фактично одним складнопідрядним реченням, обєднаним одним змістом. Написання їх двома окремими реченнями не спростовує їх єдиного змісту, а тому, відповідно, і висновків суду.
Враховуючи, що відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки та переконання, які є вираженням субєктивної думки і поглядів відповідача, то, відповідно, вони не підлягають перевірці на предмет їх відповідності, а тому й спростуванню, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції.
Суд вважає, що сам стиль викладеного матеріалу може викликати почуття образи з боку позивача, проте аналіз змісту висловлювання ОСОБА_3 говорить про те, що він так вважає і це його особиста думка і переконання, а отже можна говорити, що ці висловлювання викладені не у формі фактів стосовно позивача, тому вони є оціночними судженнями, що не дає підстав для спростування цієї інформації і задоволення позову про захист гідності, честі та ділової репутації.
Втім позивач не скористався наданим йому ч.1 ст. 277 ЦК України, ст.37 Закону «Про пресу» правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи на тій же персональній сторінці ОСОБА_3 у «Facebook» з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень.
Згідно до вимог ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди,завданої внаслідок порушення її прав.
З огляду на те, що вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди є похідними від вимог про захист честі,гідності, ділової репутації і докази порушення особистих немайнових прав позивача відсутні, у суду відсутні підстави для задоволення позовних вимог і в частині про відшкодування моральної шкоди.
З урахуванням наведено, ст.ст.3, 10, 11, 57-60, 62-64, 212-215,224-226 ЦПК України, ст.ст. 34, 68 Конституції України, ст. ст.23, 201, 270, 277, ч.1 ст. 297, ч.1 ст. 299 ЦК України, ст10 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, суд
У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності, ділової репутації, спростування недостовірної інформації, стягнення моральної шкоди відмовити повністю.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано до суду протягом 10 днів після отримання копії цього рішення .
Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Запорізької області через Бердянський міськрайонний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

СуддяОСОБА_9