Справа № 440/1058/15 Головуючий у 1 інстанції: Бородійчук О.І.
Провадження № 22-ц/783/5391/16 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

з участю: представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бродівського районного суду Львівської області від 24 червня 2016 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи Ожидівська сільська рада Буського району Львівської області, Державний комітет земельних ресурсів у Буському районі Львівської області про скасування рішення Ожидівської сільської ради 08.07.1999 року; визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю у АДРЕСА_1 від 13.12.1999 року; визнання недійсним договору дарування земельної ділянки у АДРЕСА_1 від 23.05.2006 року; зобов'язання Державного комітету земельних ресурсів у Буському районі Львівської області поновити межі між домогосподарствами ОСОБА_5 та ОСОБА_2 станом до 13.12.1999 року у АДРЕСА_1; зобов'язання ОСОБА_5 повернути ОСОБА_2 частину самозахопленої земельної ділянки у АДРЕСА_1.

Оскаржуваним рішеннямв задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третіх осіб Ожидівської сільської ради Буського району Львівської області, Державного комітету земельних ресурсів у Буському районі Львівської області про скасування рішення Ожидівської сільської ради 08.07.1999 року, визнання державного акту на право приватної власності на землю від 13.12.1999 року недійсним, визнання договору дарування земельної ділянки від 23.05.2016 року недійсним, зобов»язання до вчинення дій - відмовлено.

Рішення в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_2,вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що судом першої інстанції залишено поза увагою ряд доказів на підтвердження порушення її прав, а саме: висновок судового експерта Кушнір М.М. від 25.04.2013 року № 6/161, яким встановлено, що підпис від імені ОСОБА_2 в акті встановлення і узгодження меж земельної ділянки ОСОБА_4 виконаний не позивачем, а іншою особою, а також лист - відповідь прокуратури Львівської області від 24.02.2014 року, яким повідомлено про те, що перевіркою встановлено, що «Висновки Інспекції суперечать даним, здобутим в межах вказаного вище кримінального провадження, прокуратурою області в Інспекцію підготовлено подання, в якому постановлено вимогу про притягнення винних осіб до дисциплінарної відповідальності, вжиття заходів до усунення виявлених порушень чинного законодавства та проведення додаткової перевірки». Дані докази доводять факт підроблення встановлення і узгодження меж земельної ділянки ОСОБА_4, що вже є підставою для задоволення позову. Апелянт вказує на те, що суд першої інстанції безпідставно зазначив в мотивувальній частині оскаржуваного рішення те, що земельна ділянка ОСОБА_2 належить на праві власності територіальній громаді Ожидівської сільської ради і є у комунальної власності, оскільки це не стосується предмету позову та не може бути доказом у даній справі. Крім цього, вважає, що суд першої інстанції порушив норми ч. 1 ст. 157 ЦПК України, оскільки з моменту звернення до суду з позовом до моменту винесення оскаржуваного рішення пройшов майже рік. На основі наведених підстав апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

За загальними положеннями ЦПК України обов»язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до ст. 3 ЦПК України захисту в судовому порядку підлягає порушене право особи, і з врахуванням того, що позивачкою не надано доказів на підтвердження порушення її прав, прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст.3 ЦПК України, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Зі змісту ст.10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ч.ч.1,2 ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, 08.07.1999 року, рішенням VII сесії III скликання Ожидівської сільської ради Буського району Львівської області ОСОБА_4 передано у приватну власність земельну ділянку для обслуговування житлового будинку та господарських будівель площею 0,2171 га, розташовану на території АДРЕСА_1.

13.12.1999 року, ОСОБА_4 видано державний акт на право приватної власності на землю серії НОМЕР_2, який зареєстровано у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № НОМЕР_1, який як вбачається з державного акту, видано на підставі вищезгаданого оскаржуваного ОСОБА_2 рішення Ожидівської сільської ради Буського району Львівської області.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_5 земельну ділянку для обслуговування житлового будинку та господарських будівель площею 0.2171 га, що знаходиться в АДРЕСА_1 що підтверджується договором дарування, посвідченим 23.05.2006 року державним нотаріусом Буської державної нотаріальної контори Дячик А.В.

ОСОБА_2, звернувшись до суду з позовом, вважає, що оскаржуване нею рішення Ожидівської сільської ради від 08.07.1999 року винесене без достатніх правових підстав та є таким, що порушує її права та законні інтереси, стверджує про те, що є користувачем земельної ділянки розміром 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель, яка знаходиться по АДРЕСА_1.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, позивачка, оскарживши рішення Ожидівської сільської ради від 08.07.1999 року (номер рішення позивачкою не зазначено), не долучила таке до матеріалів справи, всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України, не подала суду належних та допустимих доказів на підтвердження порушення її прав прийняттям Ожидівською сільською радою оскаржуваного рішення.

Слід зазначити, що позивачка, всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України, не подала суду належних та допустимих доказів на підтвердження правомірності користування нею земельною ділянкою площею 0.25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд в АДРЕСА_1 по вул. Шкільній, 17, правомірності підстав набуття позивачкою права на користування цією земельною ділянкою, оскільки сам факт користування земельною ділянкою не є доказом правомірності такого користування.

Разом з тим, з долученого до матеріалів справи рішення Буського районного суду Львівської області від 12.12.2013 року, ухваленого за результатами розгляду позову ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та зобов»язання до вчинення дій, яке ОСОБА_2 оскаржувалося, однак таке не було скасоване, а відтак набрало законної сили, вбачається, що судом встановлено, що ОСОБА_2 є власником житлового будинку по АДРЕСА_1 що підтверджується свідоцтвом про право власності і на нерухоме майно та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно; документів, які б підтверджували право власності на земельну ділянку ОСОБА_2 суду не представлено; відділ Держземагенства у Буському районі Львівської області повідомив, що ОСОБА_2 користується земельною ділянкою без правовстановлюючих документів, що посвідчують право власності чи право користування земельною ділянкою.

Відповідно доч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Доказів на спростування обставин, встановлених рішенням Буського районного суду Львівської області від 12.12.2013 року, позивачкою суду не було подано.

Слід зазначити, що звернувшись з позовною вимогою про скасування рішення Ожидівської сільської ради Буського району Львівської області від 08.07.1999 року, позивачка у позовній заяві не зазначила підстав для його скасування, а за відсутності в матеріалах справи оскаржуваного рішення Ожидівської сільської ради, суд не може дати оцінки правомірності, законності оскаржуваного рішення Ожидівської сільської ради, зробити висновок про його законність чи незаконність, про наявність чи відсутність підстав для його скасування.

Зазначена позивачкою у позовній заяві така підстава для скасування рішення, як підробка підпису суміжного землекористувача ОСОБА_2 в акті встановлення та узгодження меж земельної ділянки при приватизації земельної ділянки ОСОБА_4, не є підставою для скасування оскаржуваного рішення Ожидівської сільської ради від 08.07.1999 року, оскільки оскаржуване рішення передувало складанню акту встановлення та узгодження меж земельної ділянки, який складався при виготовленні технічного звіту про виконані роботи та видачі державного акту на право приватної власності на землю після прийняття сільською радою оскаржуваного рішення.

Інших підстав для скасування оскаржуваного рішення Ожидівської сільської ради Буського району Львівської області від 08.07.1999 року, ОСОБА_2 у позові зазначено не було.

Звернувшись з позовною вимогою про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель площею 0.2171 га, що розташована у АДРЕСА_1 виданого 13.12.1999 року ОСОБА_4, як на підставу для визнання його недійсним, позивачка покликається на висновок експерта НДЕКЦ при ГУМВС України у Львівській області від 25.04.2013 року, даний ним в межах кримінального провадження, згідно з яким підпис від імені ОСОБА_2 в акті узгодження меж земельної ділянки ОСОБА_4 виконаний не ОСОБА_2, а іншою особою.

На думку апелянта, висновок експерта НДЕКЦ при ГУМВС України у Львівській області від 25.04.2013 року, даний ним в межах кримінального провадження, є беззаперечним доказом підписання акту узгодження меж не суміжним землекористувачем, яким є ОСОБА_2, що є підставою для визнання недійсним оспорюваного державного акту на право приватної власності на землю.

На думку колегії суддів такі доводи апелянта є безпідставним та необґрунтованими з огляду на наступне.

Згідно з положеннями ч. ч. 6, 7 ст. 147 ЦПК України висновок експерта для суду не є обов»язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими ст. 212 цього Кодексу. Незгода суду з висновком експерта повинна бути мотивована в рішенні або в ухвалі.

Порядок призначення експертизи врегульовано ст. 143 ЦПК України.

Відповідно до роз»яснень п. п. 3, 5, постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.1997 року №7(зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України №15 від 25.05.1998 року) «Про судову експертизу в кримінальних та цивільних справах», іноді всупереч закону суди розглядають висновки експертів, як джерела доказів, що мають перевагу над іншими доказами, без належної їх перевірки й оцінки або переоцінюють доказове значення ймовірних висновків. При дослідженні висновку експерта суди повинні виходити з того, що висновок експерта не має наперед встановленої сили та переваги над іншими джерелами доказів, підлягає перевірці й оцінці за внутрішнім переконанням суду, яке має ґрунтуватися на всебічному, повному й об»єктивному розгляді всіх обставин справи у їх сукупності. Призначення експертизи в цивільних справах допускається як під час судового розгляду, так і в процесі підготовки до нього.

Пункт 17 роз»яснень передбачає, що при перевірці й оцінці експертного висновку суд повинен з»ясувати: чи було додержано вимоги законодавства при призначенні та проведенні експертизи; чи не було обставин, які виключали участь експерта у справі; компетентність експерта і чи не вийшов він за межі своїх повноважень; достатність поданих експертові об»єктів дослідження; повноту відповідей на порушені питання та їх відповідність іншим фактичним даним; узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковим висновком експертизи; обґрунтованість експертного висновку та його узгодженість з іншими матеріалами справи.

Посилання апелянта на те, що судом першої інстанції не було враховано висновок експерта НДЕКЦ при ГУМВС України у Львівській області від 25.04.2013 року, як доказ, який здобуто в межах кримінального провадження, а відтак не піддається сумніву достовірність спірного документу, і такий, на думку апелянта, безпідставно не взятий до уваги, як доказ, при ухваленні оскаржуваного рішення,є безпідставними та необґрунтованими, оскільки судове рішення, яке набрало законної сили і в основу якого покладено такий висновок експерта, у кримінальній справі не прийнято. Як ствердив в суді апеляційної інстанції представник позивачки - ОСОБА_3, судове рішення по кримінальній справі, порушеній за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст. 358 КК України, судом не постановлене, по справі здійснюється досудове розслідування.

Враховуючи відсутність у даній цивільній справі інших доказів, на підтвердження обставин, якими позивачка обґрунтовує позовні вимоги, зважаючи на те, що висновок експерта не має переваги над іншими доказами, і підлягає належній перевірці й оцінці в сукупності з іншими доказами у справі, неможливо провести перевірку й оцінку висновку експерта НДЕКЦ при ГУМВС України у Львівській області від 25.04.2013 року, за результатами експертизи, проведеної в межах досудового розслідування.

Суд першої інстанції вірно не взяв до уваги висновок експерта НДЕКЦ при ГУМВС України у Львівській області від 25.04.2013 року, оскільки почеркознавча експертиза була призначена в межах досудового розслідування кримінальної справи, висновок експерта не оцінений судом при розгляді кримінальної справи, по якій проводиться досудове розслідування, експертиза проведена на підставі невідомих суду доказах, судово - почеркознавча експертиза в межах розгляду даної цивільної справи судом першої інстанції не призначалася, оскільки ні позивачкою, ні її представником, ні відповідачкою не заявлялося клопотання про призначення судом першої інстанції судово - почеркознавчої експертизи.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 в судові засідання Бродівського районного суду по даній справі не з»являлася, зверталася до суду з клопотанням про розгляд справи у її відсутності у зв»язку з неможливістю явки до суду через похилий вік та незадовільний стан здоров»я.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель площею 0.2171 га, що розташована у АДРЕСА_1 виданого 13.12.1999 року ОСОБА_4, виходив з того, що позивачкою, всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України, не надано належних та допустимих доказів на підтвердження правомірності набуття нею права користування чи власності на земельну ділянку площею 0.25 га по АДРЕСА_1 правомірності користування цією земельною ділянкою, правомірності набуття та користування земельною ділянкою площею саме 0.25 га, належних та допустимих доказів на підтвердження встановлення меж між земельними ділянками ОСОБА_4 та ОСОБА_2, про поновлення яких просить позивачка у позовній заяві.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції взяв до уваги рішення Буського районного суду Львівської області від 12.12.2013 року, яке набрало законної сили, у справі № 1303/1466/2012 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5, третіх осіб Ожидівської сільської ради, Відділу Держземагенства у Буському районі про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та зобов»язання до вчинення дій, з якого вбачається, що земельна ділянка ОСОБА_2 належить на праві власності територіальній громаді Ожидівської сільської ради, є комунальною власністю.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Верховного Суду України в ухвалі від 25.05.2015 року вирішуючи питання про допуск до провадження, розглянувши заяву ОСОБА_2 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 21.07.2014 року, зазначила, що ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодились суди апеляційної та касаційної інстанцій, виходив з того, що позивачка не набула право власності на земельну ділянку, яка належить територіальній громаді Ожидівської сільської ради, право користування земельною ділянкою позивачкою належними чином не оформлено, а тому позовні вимоги ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні зазначеною земельною ділянкою не підлягають задоволенню.

Висновки судів не спростовані позивачкою належними та допустимими доказами, а відтак за наведеного безпідставними та необґрунтованим є доводи апеляційної скарги про те, що земельна ділянка, якою користується ОСОБА_2, є власністю територіальної громади с.Ожидів Буського району Львівської області.

Звернувшись з позовною вимогою про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки площею 0.2171 га, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посвідченого 23.05.2006 року державним нотаріусом Буської державної нотаріальної контори Дячик А.В., позивачка не зазначила правових підстав, передбачених ЦК України, для визнання договору дарування недійсним. Крім цього, ОСОБА_2 не була стороною оспорюваного договору дарування.

І оскільки ОСОБА_2, як на підставу для визнання недійсним оспорюваного позивачкою договору дарування, посилається на недійсність державного акту на право приватної власності на землю для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель площею 0.2171 га, що розташована у АДРЕСА_1 виданого 13.12.1999 року ОСОБА_4, а суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність підстав для визнання державного акту недійсним, підставною є відмова суду в задоволенні позовної вимоги про визнання енедійсним оспорюваного договору дарування.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який правомірно відмовив у задоволенні позовної вимоги про зобов»язання ОСОБА_5 повернути ОСОБА_2 частину самозахопленої земельної ділянки в АДРЕСА_1 оскільки позивачкою всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України не надано належних та допустимих доказів самовільного захоплення ОСОБА_5 частини земельної ділянки, якою користується ОСОБА_2, не зазначено площі земельної ділянки, яку, на думку позивачки, самовільно захопила ОСОБА_5, твердження позивачки про те, що відповідачка ОСОБА_5 захопила частину її земельної ділянки та користується нею, є голослівними, не підтверджені документами, іншими належними та допустимими доказами.

Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про зобов»язання управління земельних ресурсів у Буському районі Львівської області поновити межі між будинковолодіннями ОСОБА_2 та ОСОБА_5, суд першої інстанції не взяв до уваги твердження позивача про те, що нею та ОСОБА_4 було узгоджено межі розподілу земельних ділянок і ця межа проходила по криниці та через сад, а із плану зовнішніх меж земельної ділянки ця територія відведена ОСОБА_4 і межу перенесено від криниці на земельну ділянку позивачки, оскільки такі твердження позивачки є голослівним, так як не підтверджується належними та допустимими доказами, а покликання на план зовнішніх меж земельної ділянки є безпідставним, оскільки такого документа суду не було надано, а в копії державного акта на право приватної власності на землю, виданого на ім»я ОСОБА_4, в графі «план зовнішніх меж земельної ділянки» не відображено жодних перенесень меж земельних ділянок.

Крім цього, в матеріалах справи відсутні докази звернення позивачки до Управління Держкомзему у Буському районі Львівської області з приводу відновлення межі між земельними ділянками ОСОБА_5 та ОСОБА_2, звернення з цього приводу до Ожидівської сільської ради Буського району Львівської області, доказів на підтвердження їх відмови у відновленні межі.

Зважаючи на те, що Ожидівська сільська рада Буського району Львівської області та управління Держкомзему у Буському районі Львівської області не були залучені до участі у справі, як відповідачі, у даній справі залучені, як треті особи, а відтак позовні вимоги до них, як до третіх осіб, не можуть бути задоволені, вони не можуть бути зобов»язані судом до вчинення певних дій, оскільки не залучені до участі у справі, як відповідачі.

За вищенаведеного, суд першої інстанції, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, дійшов до вірного висновку висновку про необхідність відмови в задоволенні позову у зв»язку з недоведеністю позовних вимог.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

А відтак, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів, зазначених в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно з"ясував обставини справи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення суду.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Бродівського районного суду Львівської області від 24 червня 2016 року- залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою апеляційного суду законної сили.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Ванівський О.М.

Цяцяк Р.П.