АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 215/1916/16-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/774/1507/К/16 Колочко О.В.
Категорія - 26 (І) Суддя-доповідач - Барильська А.П.
УХВАЛА

Іменем України

27 липня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Барильської А.П.,

суддів - Ляховської І.Є., Михайлів Л.В.,

секретар - Маслова К.В.,

за участю: позивача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_3, Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 09 червня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» (у теперішній час Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат») про відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я при виконанні трудових обов'язків, -

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі - ПАТ «Центральний ГЗК») про відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я при виконанні трудових обов'язків.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що працюючи протягом тривалого часу у відповідача в шкідливих умовах праці, він отримав професійне захворювання, у зв'язку із чим висновком МСЕК від 22.03.2016 року йому первинно встановлено втрату професійної працездатності у розмірі 60%, з 14 березня 2016 року безстроково.

Позивач вважає, що у зв'язку з отриманим професійним захворюванням, йому спричинено моральну шкоду, а тому просив суд стягнути на його користь з ПАТ «Центральний ГЗК» в рахунок відшкодування моральної шкоди 275600 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 09 червня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «Центральний ГЗК» на користь ОСОБА_3 у відшкодування моральної шкоди - 30000 грн., без урахування податку з доходів фізичних осіб.

Стягнуто з ПАТ «Центральний ГЗК» на користь держави судовий збір у розмірі 551,20 грн. В іншій частині позовних вимог - відмолено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про задоволення його позовних вимог в повному обсязі.

Зокрема, на думку апелянта, визначений судом розмір моральної шкоди не відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості. ОСОБА_3 вказує, що свої моральні і душевні страждання він оцінює у 275600 грн.

Також, позивач вважає, що визначаючи розмір моральної шкоди, судом не було враховано стаж його роботи в шкідливих умовах праці на підприємстві відповідача протягом 39 років 2 місяців. Крім того, судом не взято до уваги пов'язані з хворобою моральні страждання позивача, необхідність постійно проходити лікування, істотність вимушених змін в житті позивача.

Окрім цього, апелянт посилається на те, що судом не враховано, що у зв'язку з наявністю професійного захворювання, ОСОБА_3 став інвалідом, не може вести звичне життя, допомагати по господарству своїй родині, а також матеріально допомагати своїй сім'ї.

Також ОСОБА_3 вказує, що він вимушений переносити фізичний біль та важкість у грудній клітині, біль у хребті, а також постійну слабкість.

В апеляційній скарзі представник відповідача Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі - ПрАТ «Центральний ГЗК»), посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову ОСОБА_3 у задоволенні його позовних вимог.

Зокрема, на думку апелянта, судом не враховано, що позивачем не було надано до суду доказів вини відповідача в отриманні ним професійного захворювання, оскільки у п.19 акту розслідування хронічного професійного захворювання, не вказано конкретних посадових осіб, які відповідальні за виникнення професійного захворювання позивача. Таким чином, суд першої інстанції самостійно встановив причини виникнення профзахворювання та коло винних осіб, котрі порушили норми з охорони праці, що призвело до ухвалення неправильного рішення.

Представник відповідача вказує, що позивачем не зазначено нормативний документ, який забороняв би проводити роботи в умовах перевищення гранично допустимих норм.

Також, представник ПрАТ «Центральний ГЗК» посилається на те, що відповідачем виконуються функції для забезпечення працівникам безпечних умов праці, а саме: створено спеціалізований відділ охорони праці, розроблені інструкції з охорони праці, здійснюються передбачені колективним договором заходи щодо поліпшення умов праці.

Крім того, представник відповідача вказує, що зазначена позивачем потреба у лікуванні не відноситься до категорії моральних страждань і витрати ОСОБА_3 на лікування мають відшкодовуватись за рахунок Фонду соціального страхування, а не підприємством.

Також представник відповідача вважає, що визначений судом розмір моральної шкоди не відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості, і стягнення з відповідача суми грошових коштів у розмірі 30000 грн. призведе до погіршення фінансового становища ПрАТ «Центральний ГЗК» і вплине на платоспроможність відповідача.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають відхиленню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_3,працюючи в період з 25 серпня 1976 року по 04 листопада 2015 року, в шкідливих умовах праці в параметрах, що перевищували гранично допустимі норми, помічником машиніста тепловоза, помічником машиніста локомотива, машиністом локомотива, машиністом тепловоза на вивезенні гірничої маси у ПрАТ «Центральний ГЗК», отримав професійне захворювання. (а.с.24-26)

Відповідно до медичного висновку лікарсько-експертної комісії Українського НДІ промислової медицини, протокол №023 від 12 січня 2016 року у позивача встановлено професійне захворювання з діагнозом: вібраційна хвороба другої стадії від дії загальних вібрацій з помірно вираженим церебрально-периферичним ангіодистонічним синдромом, вегетативно-сенсорною полі невропатією з порушеннями трофіки кистей, у поєднанні з вираженою полірадикулопатією L5, S1 та С6-С7, двобічним плечолопатковим пері артрозом (ПФС другого ст.), деформуючим артрозом ліктьових суглобів (ПФС першого-другого ст.), деформуючим артрозом колінних (ПФ першого-другого ст.) суглобів; хронічний бронхіт, ЛН першого ст. (а.с.18-19)

Згідно Акту розслідування хронічного професійного захворювання від 04 лютого 2016 року причиною зазначеного професійного захворювання є робота в умовах перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища і трудового процесу (вібрація транспортна, еквівалентний коректований рівень в дБ: 109 при гранично допустимому 107; підвищені параметри аерозолю переважно фіброгенної дії у повітрі робочої зони, концентрація в мг/м3: з вмістом кристалічного кремнію діоксиду пилу від 10% до 70% - до 2,4 м3 при гранично допустимій до 2,0 мг/м3), внаслідок недосконалості технології відкритого видобутку руди, важких режимів експлуатації тепловозів у кар'єрі, що виникли в результаті порушення керівництвом підприємств, де працювала хворий, ст. 153 КЗпП України, ст. 13 Закону України «Про охорону праці». (а.с.6-8)

Висновком МСЕК від 22.03.2016 року (а.с.9) ОСОБА_3 первинно встановлено ступінь втрати професійної працездатності в загальному розмірі 60%, з 14 березня 2016 року безстроково.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 посилався на те, що у зв'язку з отриманим професійним захворюванням та встановленням ступеня втрати професійної працездатності, йому спричинено моральну шкоду, яку має компенсувати відповідач, який не забезпечив позивачу безпечних та нешкідливих умов праці, у зв'язку з чим він отримав професійне захворювання.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_3, суд першої інстанції керувався вимогами ст. 153, ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України, й виходив з обов'язку відповідача відшкодувати на користь позивача моральну шкоду у зв'язку з отриманими ним на виробництві професійним захворюванням.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до підп. «Є» п.1 ч.1 ст.21 Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV «Про загальнообов'язкове державне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», у редакції від 22.07.2005 року, у разі настання страхового випадку Фонд соціального страхування від нещасних випадків зобов'язаний у встановленому законодавством порядку, своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому.

Частиною 3 ст. 28 цього Закону, у редакції від 22.07.2005 року, передчено, що при наявності факту спричинення моральної шкоди потерпілому проводиться страхова виплата за моральну шкоду.

Відповідно до п. 27 ст. 77 Закону України «Про державний бюджет України на 2006 рік» та п. 22 ст. 71 Закону України «Про державний бюджет на 2007 рік» зупинено дію абз. 4 ст. 1, підп. «Є» п. 1 ч. 1 ст. 21, ч. 3 ст. 28 та ч. 3 ст. 34 Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV «Про загальнообов'язкове державне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», а з 01.01.2008 року відшкодування Відділенням Фонду моральної (немайнової) шкоди застрахованим особам і членам їх сімей незалежно від часу настання страхового випадку припинено.

Рішенням Конституційного Суду України від 08.10.2008р. 20-рп/2008 (справа про страхові виплати), визначено, що саме право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки ст. 237-1 КЗпП України (для потерпілих) та ст. 1167 ЦК України (для членів сімей потерпілих) їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

Враховуючи те, що на час виникнення у ОСОБА_3 права на відшкодування моральної шкоди вищезазначені положення ст.ст. 21, 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», котрі передбачали відшкодування моральної шкоди, не діяли, відповідно до ст. 237-1 КЗпП України обов'язок по відшкодуванню моральної шкоди судом першої інстанції обґрунтовано покладено на підприємство, під час роботи на якому позивач отримав професійне захворювання.

Тому посилання представника відповідача в апеляційній скарзі на те, що зазначена позивачем потреба у лікуванні не відноситься до категорії моральних страждань і витрати ОСОБА_3 на лікування мають відшкодовуватись за рахунок Фонду соціального страхування, а не підприємством, не ґрунтуються на законі та відхиляються колегією суддів.

Також колегією суддів враховується, що позивач звернувся до суду з позовом до ПрАТ «Центральний ГЗК» про стягнення моральної шкоди, завданої йому в результаті незабезпечення йому відповідачем безпечних та нешкідливих умов праці, у зв'язку з чим він отримав професійне захворювання, а не з позовом про відшкодування відповідачем витрат, понесених позивачем на лікування отриманого професійного захворювання.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Як вбачається з Акту розслідування професійного захворювання від 04 лютого 2016 року, причиною професійного захворювання позивача є робота в умовах перевищення гранично допустимого рівня небезпечних і шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу, які виникли в результаті порушення, у тому числі, і керівництвом відповідача ПАТ «Центральний ГЗК» (у теперішній час ПрАТ «Центральний ГЗК»)ст. 153 КЗпП України, ст. 13 Закону України «Про охорону праці», якими передбачений обов'язок власника або уповноваженого ним органу створити на робочому місці умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці.

Відповідно до п.19 зазначеного акту, конкретних посадових осіб, які відповідальні за виникнення професійного захворювання ОСОБА_3, встановити неможливо, враховуючи тривалість роботи позивача протягом 39 років в умовах впливу шкідливих виробничих факторів.

При цьому, не можливість встановити конкретних посадових осіб, які допустили порушення законодавства про охорону праці, гігієнічних регламентів і нормативів, не знімає з відповідача ПАТ «Центральний ГЗК» (у теперішній час ПрАТ «Центральний ГЗК») обов'язку виконувати вимоги ч. 2 ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці» й нести відповідальність в законом вставленому порядку за їх невиконання.

У зв'язку з цим, колегія суддів не може взяти до уваги доводи апеляційної скарги представника відповідача про те, що позивачем не було надано до суду доказів вини відповідача в отриманні ним професійного захворювання, оскільки у п.19 акту розслідування хронічного професійного захворювання, не вказано конкретних посадових осіб, які відповідальні за виникнення професійного захворювання позивача.

Доводи апеляційної скарги представника відповідача про те, що позивачем не зазначено нормативний документ, який забороняв би проводити роботи в умовах перевищення гранично допустимих норм, відхиляються колегією суддів, оскільки положеннями ч. 2 ст. 153 КЗпП України передбачено, що забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Посилання представника ПрАТ «Центральний ГЗК» на те, що суд першої інстанції самостійно встановив причини виникнення профзахворювання та коло винних осіб, котрі порушили норми з охорони праці, що призвело до ухвалення неправильного рішення, не приймаються до уваги колегією суддів, оскільки причини виникнення професійного захворювання позивача та обставини щодо незабезпечення відповідачем позивачу безпечних та нешкідливих умов праці встановлені Актом розслідування професійного захворювання від 04 лютого 2016 року, складеного комісією з розслідування причини виникнення хронічного професійного захворювання та затвердженого Головним державним санітарним лікарем м. Кривого Рогу, який міститься у матеріалах справи відповідачем не оспорюється та є дійсним. (а.с.6-8).

Спростовуються й доводи відповідача щодо відсутності підстав відшкодування моральної шкоди ОСОБА_3, оскільки факт заподіяння моральної шкоди у зв'язку з отриманим ним професійним захворюванням встановлений в судовому засіданні.

Так, позивач час від часу змушений проходити стаціонарний курс лікування та періодичні обстеження, переносить щоденний фізичний біль та моральні переживання, позбавлений нормальних життєвих зв'язків, у зв'язку з тим, що професійне захворювання обмежує його життєву активність і вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Посилання представника відповідача в апеляційній скарзі на те, що ПАТ «Центральний ГЗК» (у теперішній час ПрАТ «Центральний ГЗК»)виконуються функції для забезпечення працівникам безпечних умов праці, а саме: створено спеціалізований відділ охорони праці, розроблені інструкції з охорони праці, здійснюються передбачені колективним договором заходи щодо поліпшення умов праці, не приймаються колегією суддів, оскільки здійснення відповідачем заходів для забезпечення працівникам безпечних умов праці, які не усунули впливу негативних факторів, не впливають на право позивача на відшкодування завданої моральної шкоди за умови доведеності такої шкоди.

Колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивача, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Зокрема, судом враховано характер отриманого професійного захворювання, стаж роботи позивача в умовах впливу шкідливих факторів саме у ПАТ «Центральний ГЗК» (у теперішній час ПрАТ «Центральний ГЗК»), відсоток втрати ним професійної працездатності, стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Тому доводи апеляційних скарг про те, що визначений судом розмір моральної шкоди не відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки вони спростовуються вказаними висновками суду.

Посилання представника відповідача апеляційній скарзі на те, що стягнення з відповідача суми грошових коштів у розмірі 30000 грн. призведе до погіршення фінансового становища ПрАТ «Центральний ГЗК» і вплине на платоспроможність відповідача, не заслуговують на увагу, оскільки дані факти не впливають на право позивача на відшкодування завданої йому моральної шкоди у зв'язку з отриманим професійним захворюванням, яке виникло внаслідок незабезпечення відповідачем позивачу безпечних та нешкідливих умов праці.

Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_3 про те, що визначаючи розмір моральної шкоди, судом першої інстанції не враховано стаж його роботи в шкідливих умовах праці на підприємстві відповідача, пов'язані з хворобою моральні страждання позивача, необхідність постійно проходити лікування, істотність вимушених змін в житті позивача, так як він став інвалідом, не може вести звичне життя, допомагати по господарству своїй родині, а також матеріально допомагати своїй сім'ї, колегія суддів не може взяти до уваги, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці і не спростовують правильних висновків суду першої інстанції щодо визначення справедливої грошової компенсації ОСОБА_3 завданої йому моральної шкоди, внаслідок отриманого професійного захворювання.

На думку колегія суддів, судом першої інстанції при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди був врахованій стан здоров'я позивача і перенесені у зв'язку з цим моральні страждання, тому колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 в цій частині.

Колегія суддів не може погодиться з доводами апеляційної скарги позивача про те, що сума справедливої компенсації за завдану йому моральну шкоду має складати 275600 грн., оскільки дана сума компенсації є значно завищеною та не відповідає обставинам, які були встановлені судом, що узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі - Суд). Зокрема в рішенні Нечипорук та Йонкало проти України, № 42310/04, 21.04.2011, Суд визнав вимогу заявників про відшкодування їм нематеріальної шкоди в розмірі 80 000 надмірною і встановив відшкодування в розмірі 35 000 євро, і лише першому заявникові, а в у справі Юрій Волков проти України, № 45872, 19.12.2013 р. була встановлена Судом компенсація нематеріальної шкоди в розмірі 4 500 євро, попри те, що заявник просив 30 000 євро.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв'язку із чим апеляційні скарги підлягають відхиленню, а рішення суду, на підставі ст.308 ЦПК України, має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_3, Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» - відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 09 червня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: А.П. Барильська

Судді: І.Є.Ляховська

Л.В. Михайлів