АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження 22-ц/796/6260/2016 Доповідач: Слободянюк С.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Слободянюк С.В.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Саліхова В.В.,

при секретарі - Гоін В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2, на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 10 березня 2016 року за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3; третя особа: інспектор Печерського районного центру зайнятості - ОСОБА_4 про визнання звільнення незаконним та поновлення на роботі,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року ОСОБА_2 звернулась в суд з наведеним позовом.

Позивач зазначала, що з 01 листопада 2011 року до 26 травня 2015 року за трудовим договором у фізичної особи підприємця (ФОП) ОСОБА_3 на посаді бухгалтером та була звільнена без поважних причин на підставі п.4 ч.ст.49 КЗпП. (прогул). Трудовий договір знято з реєстрації центру зайнятості 02 грудня 2015 року.

Свої звільнення позивач вважає незаконним, яке сталося через інцидент з ФОП ОСОБА_3 з приводу недостачі приборів «Ековод», як виявилось після повторної перевірки кількість приборів була встановлена, прибори було продана, кошти від продажу знаходились в касі.

З 19 до 26 травня 2015 року її не було допущено до роботи. 11 червня 2015 року їй було видано листок непрацездатності у зв*язку з вагітністю та пологами.

Позивач просила суд визнати її звільнення незаконним, поновити на роботі ФОП ОСОБА_3, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 10 березня 2016 року за заявою позивача позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу залишено без розгляду (а.с.150).

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 10 березня 2016 року у позові відмовлено (а.с.153-157).

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1, діючи в інтересах ОСОБА_2, подав апеляційну скаргу, в якій з посиланням на порушення норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове про задовольняння позовних вимог.

В судовому засіданні ОСОБА_1, діючи в інтересах ОСОБА_2, підтримав апеляційну скаргу, представник ОСОБА_3 - скаргу не визнав.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про відхилення скарги з таких підстав.

Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Судом було встановлено, що позивачка ОСОБА_2, 01 листопада 2011 року прийнята бухгалтером за Трудовим договором №9 від 04 листопада 2011 року, зареєстрованого Печорським РЦЗ м. Києва до ФОП ОСОБА_3 (Свідоцтво про державну реєстрацію НОМЕР_1 від 23 квітня 2001 року, вид. Печерською РДА) (а.с.13).

Відповідності до п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Як вбачається з копії трудової книжки позивачки вбачається, 26 травня 2015 року остання була звільнена за прогули без поважних причин згідно п.4 ст.40 КЗпП України, трудовий договір знято з реєстрації 02 грудня 2015 року (а.с.9-12).

Як встановлено в ході судового розгляду, трудова книжка позивачки знаходилась у неї на зберіганні, ця обставина не оспорюється.

Згідно наданих суду актів про відсутність працівника на роботі від 19 травня 2015 року, 20 травня 2015 року, 21 травня 2015 року, 22 травня 2015 року, 25 травня 2015 року, ОСОБА_2 була відсутня на робочому місці в офісному приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 з 09:00 год до 18:00 год. ОСОБА_2 від підпису відмовилась, відсутність свою не пояснила, про що складено акти (а.с.67, 68, 69, 70, 71).

Посилання апелянта на перешкоджання позивачці працювати та виконувати покладені на неї обов'язки не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а відтак, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність останньої на робочому місці у без поважних причин.

Наказом ФОП ОСОБА_3 № 2 від 26 травня 2015 року, у зв'язку з порушенням трудової дисципліни, відсутністю на роботі з 19 травня 2015 року по 25 травня 2015 року без поважних причин, ОСОБА_2, бухгалтера, звільнено з роботи з 26 травня 2015 року згідно п.4 сі.40 КЗпП України (а.с.97).

26 травня 2015 року позивачці направлено листа з повідомленням про звільнення та проханням з*явитись для отримання заробітної плати, а також направлено копію наказу про звільнення (а.с.96,98,100).

Судом також було встановлено, що згідно наданих суду пояснення представника позивачки, остання 26 травня 2015 року вийшла за місцем роботи, про факт свого звільнення знала, однак з наказом її не ознайомлювали ( запис судового засідання від 01 березня 2016 р.143-144).

Також, в матеріалах справи міститься акт про відмову від підпису про ознайомлення з наказом від 26 травня 2015 року, згідно якого ОСОБА_2 відмовилась отримати копію наказу № 2 від 26 травня 2016 року та ставити підпис про ознайомлення з вказаним наказом, без пояснення причин (а.с.107).

Згідно акту про відмову від надання письмових пояснень від 26 травня 2015 року, 26 травня 2015 року бухгалтеру ОСОБА_2 було запропоновано надати письмове пояснення з приводу причин відсутності на робочому місці з 10 травня 2015 по 25 травня 2015 року, однак остання відмовилась віддачі пояснень (а.с.106 копія акту).

Посилання апелянта на складання вказаних актів не відповідними особами не приймаються до уваги, оскільки акти стороною відповідача не оспорювались.

Що стосується посилань апелянта звільнення позивачки в період її вагітності, слід зазначити наступне.

Так, статтями 17, 18 Закону України «Про відпустки», ст. 179 КЗпП України передбачено право, на відпустки у зв'язку з вагітністю та пологами та відпустки для догляду за дитиною до досягненні трирічного віку.

Відповідно до положення ст. 184 КЗпП України, забороняється відмовляти жінкам у прийнятті на роботу і знижувати їм заробітну плату з мотивів, пов'язаних з вагітністю або наявністю дітей віком до трьох років, а одиноким матерям - за наявністю дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда. При відмові у прийнятті на роботу зазначеним категоріям жінок власник або уповноважений ним орган зобов'язані повідомляти їм причини відмови у письмовій формі. Відмову у прийнятті на роботу може бути оскаржено у судовому порядку. Звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за їй зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного суду України за №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді справ про звільнення судам слід враховувати, що звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (або понад три роки, але не більше, ніж до 6 років, якщо дитина за медичним висновком в цей період потребує домашнього догляду), одиноких матерів (жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері, вдова, інша жінка, яка виховує і утримує дитину сама) при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда провадиться з обов'язковим працевлаштуванням. Не може бути визнано, що власник або уповноважений ним орган виконав цей обов'язок по працевлаштуванню, якщо працівниці не була надана на тому ж або на іншому підприємстві (в установі, організації) інша робота або запропонована робота, від якої вона відмовилась з поважних причин (наприклад, за станом здоров'я).

Як вбачається з матеріалів справи, згідно листка непрацездатності Серії АГХ №119438, ОСОБА_2 з 11 червня 2015 року звільнена від роботи, у зв'язку з тим, що вона є вагітною (30 тижнів), передбачуваний строк пологів 20 серпня 2015 року (а.с.14).

Отже, на час звільнення позивачка були відсутні належні та допустимі докази щодо вагітності останньої.

Суд першої інстанції правильно зазначав, що реалізація права на судовий захист невід'ємно пов'язана зі строками, в межах яких позивач може вернутися, до суду за захистом свого порушеного права.

Статтею 233 КЗпП України визначено, що строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів. Працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Стаття 234 КЗпП України визначає, поновлення судом строків, пропущених з поважних причин, передбачено статтею 234 КЗпП України, згідно якої у разі пропуску з поважних причин строків, встановлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Поважність причин пропуску строку - це обставини, які свідчать про те, що працівник не ставився зневажливо до питання про захист своїх трудових прав.

Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивачкою на ставилось питання про поновлення пропущеного місячного строку для звернення до суду з даним позовом про поновлення позивачки на роботі.

Доводи апеляційної скарги стосовного того, що позивачка дізналась про її звільнення у грудні 2015 року після звернення до центра зайнятості населення є безпідставними і спростовуються матеріалами справи.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для про поновлення її на роботі з тих підстав, що позивачка не заперечувала факт відсутності її на робочому місці з 19 по 25 травня 2015 року; комісію складено відповідні акти, які не оскаржувались; довідка щодо вагітності подано після звільнення; позов подано з порушенням строку подачі позиву без зверненням із заявою щодо поновлення строку для подачі позову.

Доводи скарги стосовно того, що трудовий договір, який укладався з ФОП ОСОБА_3, центром зайнятості знято лише 02 грудня 2015 року не впливають на правильність висновку суду першої інстанції.

Доводи щодо не відмови в ознайомлені з наказом про звільнення не ґрунтуються на матеріалах справи.

Враховуючи наведене, колегія дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги, залишення без змін оскаржуваного рішення, яке ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги правильність висновку суду першої інстанції не спростовують

Керуючись ст..ст.303,307,308,313 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2, відхилити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 10 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: