1Справа № 335/1620/16-ц 2/335/804/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2016 року м.Запоріжжя

Орджонікідзевський районний суд міста Запоріжжя у складі: головуючого судді Апаллонової Ю.В., при секретарі Кудряшовій Ю.І. за участю: відповідача ОСОБА_1,представника відповідача: ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю та поділ майна подружжя, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю, -

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, в якому просила суд здійснити поділ спільного майна подружжя, залишити у власності відповідача автомобіль Mitsubishi Grandis, 2007 року випуску, сірого кольору, кузов № НОМЕР_1, обєм двигуна 2378 см.куб., стягнути з ОСОБА_3 50 % вартості автомобіля Mitsubishi Grandis, 2007 року випуску, сірого кольору, кузов № НОМЕР_1, обєм двигуна 2378 см.куб., залишити у власності ОСОБА_3М .автомобіль ОСОБА_4, 2008 року випуску д.р.з. ВО 8383 ВС, стягнути з ОСОБА_3 50 % вартості ОСОБА_4, 2008 року випуску д.р.з. ВО 8383 ВСЮ у власності ОСОБА_3 гараж №51 у гаражному кооперативі «Мрія» по вул. Діагональна, у м.Запоріжжі, стягнути з ОСОБА_3 50 % вартості гаражу №51 у гаражному кооперативі «Мрія», стягнути з ОСОБА_3 50 % вартості витрачених на ремонт гаражу №51- 2500 грн., виділити у власність ОСОБА_3 ? частину квартири : АДРЕСА_1, виділити у власність ОСОБА_1 ? частину квартири : АДРЕСА_1, виділити у власність ОСОБА_3 ? частину земельної ділянки №111а, яка розташована у м.Запоріжжі, Великий Луг, загального розміру №0,0272 га, виділити у власність ОСОБА_1 ? частину земельної ділянки №111а, яка розташована у м.Запоріжжі, Великий Луг, загального розміру №0,0272 га, судові витрати покласти на відповідача.

В обґрунтування позову зазначено, що 10.07. 1993 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 укладено шлюб, який було розірвано 10.02. 2016 року рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя. В період шлюбу сторонами у різний спосіб набуте майно, яке є зареєстрованим у встановленому законом порядку за відповідачем та існує на час розгляду справи, яке вона і просила поділити залишити частину цього у власності ОСОБА_3, а на її користь стягнути відповідну компенсацію за набуте майно, а також частину майна виділити у власність сторонам у рівних частках.

Відповідач ОСОБА_3 позов визнав частково та звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю та поділ майна подружжя.

В обґрунтування зустрічного позову зазначено, що 10.07.1993 року між ним та ОСОБА_1 укладено шлюб, який розірвано 10.02. 2016 року рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя. 19.02. 2016 року ОСОБА_1 до суду подано позовну заяву про поділ майна подружжя. При цьому в її первісному позові вказано як спільне майно подружжя, так і майно, яке не є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідачем безпідставно включено до спільної сумісної власності подружжя: земельна ділянка №111а, площею 0,0272 га, кадастровий номер :04:039:0368, яка розташована в м. Запоріжжя, Великий Луг, товариство садівників та городників «Труд», цільове призначення для ведення садівництва яка була приватизована ОСОБА_3 на підставі Рішення Запорізької міської ради №5 від 11.11. 2009 року; автомобіль марки ОСОБА_4, 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_2 ОСОБА_3 не належить, тому не може бути предметом поділу; гараж №51, який знаходиться в гаражному товаристві «Мрія», так як членом гаражного товариства «Мрія» є ОСОБА_5 і перебуває у користуванні ОСОБА_5 , дана земельна ділянка не приватизована; квартира АДРЕСА_2. Радянської України/ Сталеварів в м. Запоріжжі загальною площею 47,22 кв.м., житловою площею 28,87 кв.м., оскільки ця квартира хоч і була придбана позивачем під час зареєстрованого шлюбу, але оскільки предметом договору міни був будинок, що належав позивачеві на праві особистої власності на підставі договору дарування, позивач просить суд визнати її об'єктом права його особистої приватної власності.

Крім того, позивач ОСОБА_3 зазначив, що до майна, що є спільною сумісною власністю подружжя належить: Кондиціонер АКІRА вартістю 3000 гривень, Кондиціонер COOPER HUNTER вартістю 13000 гривень, шафа-купе (молочного кольору) вартістю 5000 гривень, шафа-купе (молочного кольору) вартістю 2000 гривень, водонагрівач АТО вартістю 2500 гривень, кухонний гарнітур вартістю 13000 гривень, духова електрошафа ElectroLux вартістю 10000 гривень, газова накладна поверхня SIMENS вартістю 7000 гривень, витяжка кухонна вартістю 5000 гривень, Меблева стінка вартістю 2000 гривень, Музичний центр Kenwood вартістю 1000 гривень, програвач TOSHIBA вартістю 500 гривень Телевізор PHILIPS вартістю 1000 гривень, диван та два крісла вартістю 2500 гривень, шафа-купе вартістю 1000 гривень, меблі «Борис» вартістю 3000 гривень, пральна машина АЕG PROTEX вартістю 13000 гривень, холодильник SHARP вартістю 20000 гривень, мікрохвильова піч SAMSUNG Р6-83К вартістю 1500 гривень, фотоапарат NIKON P вартістю 5000 гривень, диван вартістю 7000 гривень. Всього майна на суму 115000 гривень.

Наявність вказаного майна, яке знаходиться в квартирі АДРЕСА_2 Радянської України/ Сталеварів в м. Запоріжжі підтверджується актом від 23.02. 2016 року підписаним сторонами у присутності свідків.

Позивач також просить суд виділити йому майно, яке замовлялося саме за розмірами приміщень квартири АДРЕСА_2 Радянської України/ Сталеварів в м. Запоріжжі або вмонтоване у цій квартирі, оскільки ним заявлено клопотання про визнання її об'єктом права його особистої приватної власності та визнання за ним такого права. Зокрема: Кондиціонер АКІRА вартістю 3000 гривень, Кондиціонер COOPER HUNTER вартістю 13000 гривень, шафа-купе (молочного кольору) вартістю 5000 гривень, шафа-купе (молочного кольору) вартістю 2000 гривень, водонагрівач АТО вартістю 2500 гривень, кухонний гарнітур вартістю 13000 гривень, духова електрошафа ElectroLux вартістю 10000 гривень, газова накладна поверхня SIMENS вартістю 7000 гривень, витяжка кухонна вартістю 5000 гривень, всього на суму 57500 грн, а також виділити відповідачу майно: меблева стінка вартістю 2000 гривень, Музичний центр Kenwood вартістю 1000 гривень, програвач TOSHIBA вартістю 500 гривень Телевізор PHILIPS вартістю 1000 гривень, диван та два крісла вартістю 2500 гривень, шафа-купе вартістю 1000 гривень, меблі «Борис» вартістю 3000 гривень, пральна машина АЕG PROTEX вартістю 13000 гривень, холодильник SHARP вартістю 20000 гривень, мікрохвильова піч SAMSUNG Р6-83К вартістю 1500 гривень, фотоапарат NIKON P вартістю 5000 гривень, диван вартістю 7000 гривень.Всього на суму 57500 грн. ОСОБА_3 просить суд також стягнути з відповідача понесені витрати по сплаті судового збору 4134 грн.

Окрім того, 04.03.2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, в обгрунтування якого зазначала, що предметом спору є квартира, яка належна на праві особистої власності ОСОБА_3, однак вона набута в інтересах сімї, в період з 1996 року по 1998 роки за сумісні кошти сімї та за особисті кошти позивача придбавалися будівельні матеріали для проведення ремонтних робіт в квартирі, за рахунок проведення ремонтних робіт вартість квартири істотно збільшилася внаслідок спільних трудових і грошових затрат, а тому на підставі ч. 1 ст.62 СК України просить суд визнати квартиру АДРЕСА_2. Радянської України/ Сталеварів в м. Запоріжжі загальною площею 47,22 кв.м., житловою площею 28,87 кв.м., спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1, судові витрати стягнути з відповідача.

Ухвалою суду від 31.03.2016 року обєднано в одне провадження цивільні справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя та цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та прийнято зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю та поділ майна подружжя до спільного розгляду з первісним позовом.

В судових засіданнях представник ОСОБА_6 та ОСОБА_1 свої позовні вимоги підтримали та просять їх задовольнити в повному обсязі, на підставах викладених у позовних заявах, доповненнях до позовної заяви. Проти зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 заперечували в повному обсязі та просили відмовити у їх задоволенні. Крім того, не заперечуючи наявність рухомого майна, вартість цього майна, просить виділити ОСОБА_3 Кондиціонер АКІRА вартістю 3000 гривень, шафа-купе (молочного кольору) вартістю 5000 гривень, шафа-купе (молочного кольору) вартістю 2000 гривень, кухонний гарнітур вартістю 13000 гривень, витяжка кухонна вартістю 5000 гривень, меблева стінка вартістю 2000 гривень, Музичний центр Kenwood вартістю 1000 гривень, програвач TOSHIBA вартістю 500 гривень, Телевізор PHILIPS вартістю 1000 гривень, диван та два крісла вартістю 2500 гривень, всього на суму 39500 грн., а ОСОБА_1 виділити: кондиціонер COOPER HUNTER вартістю 13000 гривень, водонагрівач АТО вартістю 2500 гривень, , духова електрошафа ElectroLux вартістю 10000 гривень, газова накладна поверхня SIMENS вартістю 7000 гривень, , всього на суму 57500 грн, а також виділити відповідачу майно:, шафа-купе вартістю 1000 гривень, меблі «Борис» вартістю 3000 гривень, пральна машина АЕG PROTEX вартістю 13000 гривень, холодильник SHARP вартістю 20000 гривень, мікрохвильова піч SAMSUNG Р6-83К вартістю 1500 гривень, фотоапарат NIKON P вартістю 5000 гривень, диван вартістю 7000 гривень.Всього на суму 80000 грн. Наявність також різниці мотивувала проживанням з нею дитини від шлюбу (01.11.1994 р.н.).

В судові засідання 08.09.2016 року та 29.09.2016 року ОСОБА_1 та її представник не зявилися, повідомлені належним чином. Від ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд справи у її відсутність.

ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_2 в судовому засіданні зустрічні позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просять їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. З приводу первісних позовних вимог, то ОСОБА_3 зазначив, що час шлюбу подружжям було придбано автомобіль Mitsubishi Grandis, 2007 року випуску, сірого кольору, вартість вказаного автомобіля відповідно до оцінки відповідача складає 110000 гривень. З позовними вимогами заявленими ОСОБА_1 у первісному позові щодо компенсації вартості 50% його частини, як неподільної речі, позивач згоден , в решті частини первісного позову заперечує в повному обсязі. З підстав недоведеності просить відмовити і у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання квартири обєктом спільної сумісної власності подружжя.

Вислухавши осіб, які приймали участь у справі, допитавши свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_3, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у сукупності, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що 10.07.1993 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 укладено шлюб, зареєстрований міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, актовий запис №934.(т.1 а.с.9).

01.11.1994 року народилася ОСОБА_9, дочка ОСОБА_1 та ОСОБА_3М.(свідоцтво І-ЖС№ 253348). (т.1 а.с.10)

10.02.2016 року рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя шлюб між ОСОБА_3 і ОСОБА_1 розірвано. Вказане рішення набрало законної сили 05.05.2016 року.

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до Конституції України засади регулювання шлюбу і сім'ї визначаються виключно законами України.

Відповідно до ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Рівність прав і обов'язків у шлюбі та сім'ї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями СК України та ЦК України.

Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 60 СК України).

Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч. 1 ст. 61 СК України).

Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (чч. 1, 2 ст. 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (ч. 2 ст. 364 ЦК України).

Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Як роз'яснено у пп. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

Відповідно до ст. 57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Крім того, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Як встановлено судом і не заперечується сторонами, під час шлюбу подружжям Петерик на підставі договору купівлі- продажу з ТОВ «Автохаус 2011» було придбано автомобіль Mitsubishi Grandis, 2007 року випуску, сірого кольору,(т.1 а.с. 11), вартість вказаного автомобіля відповідно до оцінки ОСОБА_1 складає 110000 гривень.

Факт набуття цього автомобіля під час шлюбу ОСОБА_3М не оспорюється. З позовними вимогами заявленими ОСОБА_1 у первісному позові щодо компенсації вартості 50% його частини, як неподільної речі, ОСОБА_1 погодився та визнав їх.

Разом із тим, відповідно до ч. 4 ст. 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України.

Так, присудження судом грошової компенсації одному з подружжя замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за наявності згоди цієї особи на таке присудження, крім випадків, передбачених статтею 365 ЦК України.

Положеннями цієї статті передбачають підстави, за наявності яких суд може задовольнити позов співвласника про припинення права особи на частку у спільному майні, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сімї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 370 ЦК України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому ст. 364 цього Кодексу, частиною другою якої передбачено, що якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Згідно із ч. 5 ст. 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Наявність цієї умови дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. Адже на підставі цього рішення не тільки припиняється право, але й набувається право на частку іншим співвласником.

Отже, процедура внесення суми відшкодування вартості частини майна на депозит суду, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв'язку з припиненням її права на частку у спільному майні, а з іншого боку, є технічною функцією щодо забезпечення виконання однією стороною у справі своїх зобов'язань перед іншою.

У п. 25 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» Пленум Верховного суду України розяснив, що, вирішуючи питання про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення ч. ч. 4, 5 ст. 71 СК України щодо обовязкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 цього Кодексу) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Отже, в разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених ч. 5 ст. 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.(аналогічна позиція висловлена ВССУ в ухвалі від 07.09.2016 року № 667/2398/14-ц)

Предявивши вказані позовні вимоги, ОСОБА_1 фактично погодилась на присудження судом сплати грошової компенсації замість своєї частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль, а інший з подружжя ОСОБА_3 відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду не вніс. У звязку із зазначеним, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 щодо цього автомобіля шляхом залишення автомобіля Mitsubishi Grandis, 2007 року випуску, сірого кольору у спільній частковій власності у рівних частках.

Щодо решти позовних вимог ОСОБА_1 про поділ майна суд зазначає наступне.

Земельна ділянка №111а, площею 0,0272 га, кадастровий номер :04:039:0368, яка розташована в м. Запоріжжя, Великий Луг, товариство садівників та городників «Труд», цільове призначення для ведення садівництва, про визнання права власності на ? частину, якої просить ОСОБА_1 не може бути включено до обсягу майна подружжя, що підлягає поділу, так як є обєктом особистої приватної власності ОСОБА_3 з наступних підстав.

Ринкова вартість земельної ділянки за оцінкою відповідача складає 140000 гривень, з якою погоджується і ОСОБА_3

ОСОБА_10 акт на право власності на земельну ділянку серія ЯИ №494023 видано ОСОБА_3 на підставі Рішення Запорізької міської ради №5 від 11.11. 2009 року.

Відповідно до довідки товариства садівників та городників «Труд» від 05.02.2016 року (т.1 а.с. 62) ОСОБА_5 (мати ОСОБА_3 ) 23 02.2002 року придбала земельну ділянку №111 площею 520 кв.м. у ОСОБА_11 і вступила у садове товариство «Труд». Починаючи з дати вступу до товариства та до теперішнього часу ОСОБА_5 особисто сплачувала внески та витрати за світло та воду. У 2007 році вказана садова ділянка була розділена на дві ділянки: №111, яка була приватизована ОСОБА_5 на підставі Рішення п'ятнадцятої сесії п'ятого скликання Запорізької міської ради №43/243 від 17.10. 2007 року, що підтверджується ОСОБА_10 актом на право власності на земельну ділянку серія ЯЕ №271691 (т.1 а.с.63) та 111-а, яка була приватизована ОСОБА_3 На підставі Рішення Запорізької міської ради №5 від 11.11. 2009 року, що підтверджується ОСОБА_10 актом на право власності на земельну ділянку серії ЯИ494028.(т.1 а.с.64)

За змістом частини першої статті 81 ЗК України громадяни України можуть набувати право власності на земельну ділянку шляхом приватизації за умови наявності підстав набуття права на землю передбачених статтею 116 ЗК України. Таким чином, громадянин одержує у власність частку із земельного фонду, а тому земельна ділянка одержана громадянином у період шлюбу у приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю.

У відповідності до п.5 ч.1 ст. 57 СК України земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Разом з тим, згідно п.18-2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» відповідно до положень статей 81, 116 ЗК окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК, 377 ЦК.

Отже, земельна ділянка №111а, площею 0,0272 га, кадастровий номер :04:039:0368, яка розташована в м. Запоріжжя, Великий Луг, товариство садівників та городників «Труд», цільове призначення для ведення садівництва, що належить ОСОБА_3 відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯИ №494023 виданого на підставі Рішення Запорізької міської ради №5 від 11.11.2009 року та зареєстрованого 06.01.2010 року, не є предметом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватної власністю позивача, як набута останнім в порядку реалізації його права на приватизацію землі, тому ці вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Автомобіль марки ОСОБА_4, 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_2 ОСОБА_3 не належить, що підтверджено довідкою Регіонального сервісного центру в Запорізькій області від 10.03. 2016 року за №31/8-П-23 та довідкою наданою на запит суду (т.1 а.с.69,113), тому не може бути предметом поділу, відтак, ці вимоги ОСОБА_1 також задоволенню не підлягають.

Гараж №51, який знаходиться в гаражному товаристві «Мрія». Членом гаражного товариства «Мрія» є ОСОБА_5 (т.1 а.с.68) і він перебуває у користуванні ОСОБА_5 Відповідно до довідки голови правління ГК «Мрія» ОСОБА_12від 18.05.2016 року ОСОБА_5 дійсно є членом ГК «Мрія». Земельна ділянка на якій знаходиться Гаражне товариство передана у користування, згідно рішення Запорізької міської ради народних депутатів від 30.09.1993 року 398/31. ОСОБА_10 користування землею видано №440 від 07.02.1994 року. Дана земельна ділянка не приватизована, не перебуває у власності ОСОБА_3, а тому також поділу не підлягає, а вимоги ОСОБА_1 щодо цього гаражу також не підлягають задоволенню.

Щодо вимог ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_3 50 % вартості витрачених на ремонт гаражу №51- 2500 грн., то ці вимоги жодним належним та допустим доказом не підтверджені, покази свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8, допитаних у судовому засіданні лише підтверджують факт надання цими свідками ОСОБА_3 допомоги у ремонті вказаного гаражу і не підтверджують факт понесених витрат і розмір таких витрат, інших доказів не надано, а тому ці вимоги ОСОБА_1 є недоведеними і задоволенню не підлягають.

Щодо вимог ОСОБА_1 заявлених у двох позовах відносно квартири АДРЕСА_2 Радянської України/ Сталеварів в м. Запоріжжі загальною площею 47,22 кв.м., житловою площею 28,87 кв.м. то суд приходить до наступних висновків.

ОСОБА_1 заявлено одночасно два позову, зміст яких суперечить один одному, уточнювати ці позови у судовому засіданні вона не побажала: про виділ ? частини квартири, як спільно набутого майна подружжя, так і про визнання цієї ж квартири обєктом спільної сумісної власності подружжя. Слід зазначити, що за час перебування цієї цивільної справи на розгляді, поряд із цими вимогами ОСОБА_1 було подано до суду інший позов про визнання недійсним договору міни спірної квартири, що, взагалі, у разі його задоволення виключало б і наявність предмету позову у цій справі.

Розглядаючи вказані позовні вимоги судом враховуються також обставини встановлені іншими рішенням суду в інших справах за позовами ОСОБА_1, які долучені до матеріалів справи, і які в силу ст. 61 ЦПК України мають преюдиційне значення.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 06.04.2016 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, Третя особа ТОВ «ЗУ «Україна» , ЛТД, про визнання договору міни недійсним, залишено без задоволення.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 21.04.2016 року позов ОСОБА_1 до Державного реєстратора відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно ЗМУЮ Іль.щенкова С.О., Третя особа-Петерик ОСОБА_16 про визнання протиправним та скасування рішення, залишено без задоволення.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 21.06.2016 року позов ОСОБА_3 задоволено. Усунуто перешкоди у здійсненні ОСОБА_3 права власності на квартиру АДРЕСА_2 Радянської України/ Сталеварів в м. Запоріжжі шляхом вселення ОСОБА_3 у квартиру АДРЕСА_2 Радянської України/ Сталеварів в м. Запоріжжі.

Судами встановлено і підтверджується матеріалами даної справи, що ОСОБА_3 на праві власності належить квартира АДРЕСА_2 Радянської України/ Сталеварів в м. Запоріжжі загальною площею 47,22 кв.м., житловою площею 28,87 кв.м., яка придбана позивачем 15 лютого 1996 року на підставі договору міни, зареєстрованого відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», Запорізькою Універсальною біржою «Україна» ЛТД в «Журналі реєстрації біржових угод по міні (оренді) нерухомості» 15 лютого 1996 року, інвентарний номер постійного зберігання 1280.

Ринкова вартість квартири за оцінкою ОСОБА_1, з якою погоджується і ОСОБА_3, складає 400000 гривень.

Відповідно до п.1 договору міни від 15 лютого 1996 року громадяни ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_14 та ОСОБА_15 поміняли двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 Радянської України/ Сталеварів в м. Запоріжжі на будинок №69-а в м. Запоріжжя по вулиці Тимірязєва, який відповідно до п.2 цього договору належав на праві особистої власності позивачеві на підставі договору дарування №3-2014, посвідченого Першою Запорізькою нотаріальною конторою 10.08. 1995 року.

Згідно п.4 зазначеного договору вартість двокімнатної квартири на момент міни складала 71 191 077 карбованців, а вартість житлового будинку на момент міни складала 214 185 014 карбованців.

21 лютого 1996 року право власності на вказану квартиру зареєстровано орендним підприємством Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації, про що у реєстровій книзі за №272 зроблено реєстровий запис за №38071.

23.12.2015 року рішенням державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 27427741 внесено запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Зазначене підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу: 50650187.

Відповідно до положень ст. 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилось у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Для застосування передбачених зазначеною статтею правил збільшення вартості майна повинно відбуватися внаслідок затрат подружжя, незалежно від інших факторів (зокрема тенденцій до загального подорожчання чи здешевлення конкретного майна) і наявним повинно бути істотне збільшення вартості майна як обєкту, його якісних характеристик.

Зазначаючи, що спільною працею та за спільні кошти спірна квартира збільшилася у своїй вартості, ОСОБА_1 в обґрунтування своїх вимог надала суду квитанції на придбання будівельних матеріалів, квитанції на сплату комунальних послуг, також за її клопотанням були допитані свідки ОСОБА_8, ОСОБА_7, надано звіт про незалежну оцінку від 20.06.2016 року також за її клопотанням призначалася судова будівельно-технічна експертиза.

Разом із тим, зазначені ОСОБА_1 докази суд визнає неналежними з таких обставин, що предметом доказуванням за даними вимогами є істотне збільшення вартості майна внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, разом із тим, ані квитанції про придбання будівельних матеріалів, які, до речі, майже всі виписані на імя відповідача ОСОБА_3, ані покази свідків ОСОБА_8, ОСОБА_7, ані квитанції про сплату комунальних послуг на імя ОСОБА_3 не підтверджують зазначених обставин. При цьому свідки ОСОБА_7, ОСОБА_8 навпаки зазначали, що ОСОБА_1 та дочка під час проведення ремонтів відпочивали та проживали у профілакторії, усіма ремонтними роботами займався виключно ОСОБА_3 та вони. Посилання ОСОБА_1 на власні грошові затрати, якими вона вважає заробітну плату, взагалі ставить під сумнів існування спільного сімейного бюджету. Запозичення коштів ОСОБА_1 у свого брата (ОСОБА_8М.) не підтверджено належними доказами.

При цьому, у судовому засіданні зясовано, що докази на підтвердження придбання подружжям майна перебувають у квартирі, яка є предметом спору, доступу до якої ОСОБА_3 немає, що встановлено і судовим рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 21.06.2016 року, згідно до якого, ОСОБА_3 звертався до ОСОБА_22 відділення поліції Ленінського відділу поліції ГУНП в Запорізькій області із заявою, в якій просив вжити заходи до ОСОБА_1, яка перешкоджає йому у користуванні ОСОБА_22 відділення поліції Ленінського відділу поліції ГУНП в Запорізькій області за вих. № 1899/46/01/06-2016 від 22.02.2016 року ОСОБА_3 повідомлено, що у звязку з відсутністю ознак злочину, звернення позивача не підлягає реєстрації в Єдиний реєстр досудових розслідувань. Проте вказано, що у матеріалах перевірки вбачаються ознаки ст. 16 ЦК України, які вирішуються при звернені громадян до суду. Цим рішенням суду усунуто перешкоди у здійсненні ОСОБА_3 права власності на квартиру№91 в будинку №68/5 по вулиці Сорок років Радянської України/ Сталеварів в м. Запоріжжі шляхом вселення ОСОБА_3 у квартиру АДРЕСА_2 Радянської України/ Сталеварів в м. Запоріжжі, як і підтверджено у судовому засіданні свідком ОСОБА_3

Більш того, наданий суду ОСОБА_1 звіт про незалежну оцінку від 20.06.2016 року, окрім того, що він виконаний не судовим експертом, визначає лише вартість та вид ремонтних робіт (капітальний, поточний ремонт, реконструкція) у спірній квартирі, і не містить висновків щодо предмету доказування, а саме істотного поліпшення, а тому цей документ в силу ст. 58-59 ЦПК України не є належним та допустим доказом по справі. Вимог щодо відшкодування затрат понесених на проведення ремонтних робіт або відшкодування вартості будівельних матеріалів ОСОБА_1 не заявляла.

Для підтвердження заявлених вимог за клопотанням ОСОБА_1 з урахуванням думки відповідача ухвалою суду від 06.06.2016 року призначалася судова будівельно-технічна експертиза, у судовому засіданні з приводу запропонованих ОСОБА_3 питань на вирішення експерта ОСОБА_1 не заперечувала, разом із тим, ОСОБА_1 від проведення та оплати цієї експертизи відмовилася, матеріали цивільної справи повернуті до суду без виконання з експертної установи за клопотанням ОСОБА_1

Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до ч.1 ст. 146 ЦПК України у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Доводи ОСОБА_1 про те, що будівельні роботи проведені за рахунок її особистих заощаджень є безпідставними так як не доведені належними і допустимими доказами, а покази свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_23 суд не може взяти до уваги, оскільки вони не знайшли свого підтвердження в сукупності з іншими доказами під час розгляду справи та є неналежним доказом за заявленим предметом доказування.

Враховуючи вищенаведене, докази наведені ОСОБА_1 не можуть бути підставою для визнання факту істотного збільшення вартості спірної квартири, отже суд приходить до висновку, що позивачем не доведено факту істотного збільшення вартості оспорюваної квартири, не доведено що вартість квартири істотно збільшилася саме із-за покращення якісних характеристик після проведення ремонту та його переобладнання, а не загального подорожчання даного нерухомого майна, як і не доведено наявність спільних трудових або грошових затрат подружжя, або її затрат, внаслідок чого не має підстав для застосування вимог ст. 62 СК України, з урахуванням наведеного ці позовні вимоги ОСОБА_1 суд залишає без задоволення.

Щодо вимог ОСОБА_1 про виділ їй у власність ОСОБА_1 ? частину квартири АДРЕСА_1, та зустрічних вимог ОСОБА_3 про визнання спірної квартири обєктом особистої приватної власності то слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 16 Закону України «Про власність» та частини першої статті 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, які були чинними на час виникнення правовідносин, майно нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Проте, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, за умовами статті 24 КпШС України є власністю кожного з них.

Таким чином, квартира АДРЕСА_2 Радянської України/Сталеварів в м. Запоріжжі хоч і була придбана позивачем під час зареєстрованого шлюбу, предметом договору міни був будинок, що належав позивачеві на праві особистої власності на підставі договору дарування.

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 57 СК України, у якій зазначено, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Як встановлено судом, квартира АДРЕСА_3, хоч і була придбана ОСОБА_3 під час зареєстрованого шлюбу, але оскільки предметом договору міни був будинок, що належав позивачеві на праві особистої власності на підставі договору дарування (ст. 24 КпШС України), вартість спірної квартири станом на час міни склала 71 191 077 крб, а вартість будинку 214 185 014 крб., що втричі більше ніж спірна квартира, суд вважає, що вказана квартира набута за особисті кошти ОСОБА_1, і визнає спірну квартиру об'єктом права його особистої приватної власності. Доказів на підтвердження того, що для придбання спірної квартири були використаніспільні кошти подружжя ОСОБА_1 суду надано не було.

З огляду на зазначене, та враховуючи, що ОСОБА_1М не доведено участі у набутті цієї квартири, як і не доведено істотне збільшення її вартості, у задоволенні позовних вимоги ОСОБА_1 в цій частині слід відмовити, а вимоги зустрічного позову ОСОБА_3 задовольнити.

Крім того, судом встановлено, що за період перебування у шлюбних відносинах та до їх фактичного припинення, подружжям Петерик було придбано наступне майно, про що не заперечується сторонами, яке у відповідності до зазначених вище вимог закону підлягає поділу: кондиціонер АКІRА вартістю 3000 гривень, Кондиціонер COOPER HUNTER вартістю 13000 гривень, шафа-купе (молочного кольору) вартістю 5000 гривень, шафа-купе (молочногокольору) вартістю 2000 гривень, водонагрівач АТО вартістю 2500 гривень, кухонний гарнітур вартістю 13000 гривень, духова електрошафа ElectroLux вартістю 10000 гривень, газова накладна поверхня SIMENS вартістю 7000 гривень, витяжка кухонна вартістю 5000 гривень, Меблева стінка вартістю 2000 гривень, Музичний центр Kenwood вартістю 1000 гривень, програвач TOSHIBA вартістю 500 гривень Телевізор PHILIPS вартістю 1000 гривень, диван та два крісла вартістю 2500 гривень, шафа-купе вартістю 1000 гривень, меблі «Борис» вартістю 3000 гривень, пральна машина АЕG PROTEX вартістю 13000 гривень, холодильник SHARP вартістю 20000 гривень, мікрохвильова піч SAMSUNG Р6-83К вартістю 1500 гривень, фотоапарат NIKON P вартістю 5000 гривень, диван вартістю 7000 гривень. Всього майна на суму 115000 гривень.

Наявність вказаного майна, яке знаходиться в квартирі АДРЕСА_2 Радянської України/ Сталеварів в м. Запоріжжі підтверджується актом від 23.02. 2016 року підписаним сторонами у присутності свідків, більш того ані ОСОБА_1, ані ОСОБА_3 не заперечується наявність цього майна та його вартість. Всього вартість рухомого майна становить 115000 грн. тобто на кожного із подружжя припадає майна на суму 57500 грн.

Вирішуючи питання про те, яке саме майно зі спільного майна підлягає виділу кожному з подружжя, суд виходиться із засад розумності, виваженості та справедливості, інтересів кожного з подружжя, а також з фактично встановлених судом обставин.

Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

З огляду на те, що інше між подружжям не встановлено, шлюбний договір між ними не укладався, частини сторін у спірному майні є рівними, отже, кожній стороні має належати частина майна, що у грошовому еквіваленті складає 57500 гривень кожному.

Суд вважає за доцільне виділити ОСОБА_3 майно, яке замовлялося саме за розмірами приміщень квартири АДРЕСА_2 Радянської України/ Сталеварів в м. Запоріжжі або вмонтоване у цій квартирі, оскільки судом задоволені вимоги ОСОБА_3про визнання цієї квартири об'єктом права його особистої приватної власності та визнання за ним такого права.

Запропонований ОСОБА_3 варіант поділу цього майна відповідає інтересам подружжя, вартість майна у цьому поділі дорівнює засадам рівності часток у майні подружжя: кожному по ? частині.

Варіант поділу майна запропонований ОСОБА_1 суд відхиляє, з тих обставин, що за собою ОСОБА_1 вважає за необхідне залишити майна на суму 80000 грн., а за ОСОБА_3 на суму 39500 грн. Наявність також різниці мотивувала проживанням з нею дитини від шлюбу (01.11.1994 р.н.). Разом із тим, під час судового розгляду було встановлено, що ОСОБА_9, є повнолітньою особою (21 рік) і мешкає окремо від батьків, отже обґрунтованих підстав для відступлення від засад рівності часток майна подружжя, більш того, жодної домовленості між сторонами не визначено, шлюбний договір не укладався. Окрім того, у судовому засіданні ОСОБА_1 жодним належним та допустим доказом не підтверджено право особистої власності на жодну із зазначених у переліку речей. Відтак, в цій частині вимог, позов ОСОБА_1 підлягає до задоволення у повному обсязі.

Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов адоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Окрім того, з урахуванням часткового задоволення позову ОСОБА_1 в порядку ст. 88 ЦПК України з ОСОБА_3 підлягає стягненню витрати по сплаті судового збору пропорційно до задоволеної частини вимог (13,75%) у розмірі 568,42 грн., а з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 4134 грн., тобто у повному обсязі.

Керуючись ст. 3,10, 57-61, 88, 212, 213- 215,218 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя задовольнити частково.

Розподілити між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 сумісно набуте майно - автомобіль марки Mitsubishi Grandis, 2007 року випуску, сірого кольору, кузов № НОМЕР_1, обєм двигуна 2378 см.куб.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 ІПН НОМЕР_3 АДРЕСА_4) право власності на 1/2 частину автомобіля марки Mitsubishi Grandis, 2007 року випуску, сірого кольору, кузов № НОМЕР_1, обєм двигуна 2378 см.куб.

Визнати за ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_2 , 69035, АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_4) право власності на 1/2 частину автомобіля марки Mitsubishi Grandis, д.н.з. 2007 року випуску, сірого кольору, кузов № НОМЕР_1, обєм двигуна 2378 см.куб.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 568,42 грн.

В решті частині вимог ОСОБА_1 відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю та поділ майна подружжя, задовольнити.

Визнати об'єктом права особистої приватної власності ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_2 , 69035, АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_4) квартиру АДРЕСА_2 Радянської України/ Сталеварів в м. Запоріжжі загальною площею47,22 кв.м, житловою площею 28,87 кв.м.

Визнати за ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_2 , 69035, АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_4) право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_2 Радянської України/ Сталеварів в м. Запоріжжі загальною площею 47,22 кв.м, житловою площею 28,87 кв.м.

Поділити майно, що належить ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності.

Виділити ОСОБА_3 та визнати ним право особистої приватної власності на наступне майно: кондиціонер АКІRA; кондиціонер СООРЕR HUNTER, шафа-купе (молочного кольору), шафа-купе (молочного кольору), водонагрівач АТО, кухонний гарнітур, духова електрошафа ElectroLux, газова накладна поверхня SIMENS , витяжка кухонна .

Виділити ОСОБА_1 та визнати за нею право особистої приватної власності на майно: меблева стінка, музичний центр KENWOOD, DVD програвач TOSHIBA Телевізор PHILIPS, диван та два крісла, шафа-купе, меблі «Борис», пральна машина AEG PROTEX, холодильник SHARP, мікрохвильова піч SAMSUNG P6-83 R, фотоапарат NIKON, диван.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору у розмірі 4134 гривні.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Запорізької області через Орджонікідзевський районний суд м.Запоріжжя.

Суддя Ю.В. Апаллонова