Справа №481/1618/13-ц 26.09.2016 26.09.2016 26.09.2016
Справа № 481/1618/13-ц Головуючий у 1 інстанції Уманська О.В. Провадження №22-ц/784/2098/16 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_1 Категорія 23
У Х В А Л А

іменем України

26 вересня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Лисенка П.П.,

суддів Серебрякової Т.В. та Галущенка О.І.,

із секретарем судового засідання Лівшенком О.С.,

за участі:

представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційними скаргами представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 та Приватно-орендного підприємства «Вікторія» рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 20 липня 2016 року ухваленого у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Приватно-орендного підприємства «Вікторія», третя особа - ОСОБА_4, про стягнення заборгованості по орендній платі та розірвання договору оренди, -

в с т а н о в и л а :

22 серпня 2013 року ОСОБА_5 пред'явив до Приватно-орендного підприємства «Вікторія» (далі ПОП «Вікторія») зазначений позов, який обґрунтовував наступним.

На підставі державного акту на право приватної власності на землю серії І-МК № 018020 від 02 квітня 2001 року він є власником земельної ділянки площею 5,89 га, що розташована на території Новомихайлівської сільської ради Новобузького району Миколаївської області і призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

01 січня 2006 року між ним та ПОП «Вікторія» у простій письмовій формі було укладено строковий договір оренди землі, який 02 квітня 2007 року зареєстрований у державному реєстрі за № 88.

За його умовами він передав указану земельну ділянку на 30 років в оренду ПОП «Вікторія», під обовязок останнього сплачувати йому щорічно орендну плату за користування нею.

У грошовому виразі розмір орендної плати було визначено у 1 054 гривні 57 копійок за кожний рік користування землею, що на той час становило 2% від грошової оцінки землі, і вона повинна сплачуватися щорічно до 31 грудня.

У разі невнесення орендної плати у строки, визначені договором, передбачалося нарахування пені у розмірі 0,01% від несплаченої суми за кожний день прострочки.

Взяті на себе обовязки ОСОБА_5 виконав у повному обсязі, передавши відповідачу належну йому земельну ділянку, і чекав відповідної добросовісної договірної поведінки від орендаря.

Проте той, у порушення умов договору, починаючи з 2006 року і до дня предявлення даного позову, орендну плату за користування землею не сплачує.

Посилаючись на виписані обставини та позбавлення можливості реалізовувати своє право розпорядження належною йому на праві власності земельною ділянкою й отримувати від неї прибуток, позивач, з подальшим уточненням розрахунків, просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість по виплаті орендної плати за 2006-2013 року у розмірі 16 606 гривень 73 копійки та розірвати, у звязку з порушеннями умов, зазначений договір оренди.

30 січня 2015 року ОСОБА_5 помер.

Ухвалою Новобузького районного суду Миколаївської області від 08 грудня 2015 року до участі у справі залучено правонаступника ОСОБА_5 - ОСОБА_2

27 січня 2016 року ОСОБА_2 надав до суду уточнену позовну заяву, відповідно до якої просив:

-стягнути з ПОП «Вікторія» на його користь заборгованість по орендній платі у розмірі 12 079 гривень;

-стягнути з ПОП «Вікторія» на його користь пеню за несплату орендної плати у розмірі 2 771 гривень 64 копійки;

-розірвати договір оренди землі від 01 січня 2006 року, укладений між ОСОБА_5 та ПОП «Вікторія» зареєстрований за № 88;

-стягнути з відповідача на його користь судовий збір.

Представник відповідача позов не визнав, зазначивши, що в травні ОСОБА_5 видав довіреність на ім'я ОСОБА_4, відповідно до якої строком на 3 роки довірив останньому отримувати належні орендарю кошти за зазначеним договором оренди землі. Після укладання договору, підприємство сплатило ОСОБА_4, який, крім того, що був повіреною особою позивача, був ще й директором ПОП «Вікторія», на користь ОСОБА_5 орендну плату наперед за 2006-2013 роки, тож заборгованості по орендній платі перед позивачем у відповідача за зазначені роки немає. Більше того, з метою досягнення компромісу з позивачем, підприємство 14 грудня 2015 року фактично вдруге сплатило орендну плату за період 2006-2015 років у загальному розмірі 18 195 гривень, які позивач отримав особисто відповідно до двох видаткових касових ордерів. За такого, представник відповідача просив у задоволені позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 20 липня 2016 року позов задоволено частково.

Договір оренди землі від 01 січня 2006 року, укладений між ОСОБА_5 та ПОП «Вікторія» розірвано.

Стягнуто з відповідача на користь позивача 488 гривень 08 копійок пені за несвоєчасну сплату орендної плати.

У задоволені решти вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Представник ПОП «Вікторія» подав на це рішення апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та ухвалити нове, яким у задоволені позову відмовити у повному обсязі.

Скаргу обґрунтовував невідповідністю висновків суду дійсним обставинам справи і порушеннями норм матеріального та процесуального законодавств, якими спірні відносини врегульовані.

Представник позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3 теж подав на це рішення апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати в частині відмови у стягненні заборгованості з орендної плати та пені, і в цій частині ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги та стягнути на користь позивача з відповідача заборгованість по орендній платі у розмірі 12 079 гривень та пеню в розмірі 2 283 гривні 56 копійок.

Скаргу обґрунтовував ігноруванням районним судом доказів, наданих стороною позивача.

Апеляційні скарги слід відхилити і залишити без змін рішення суду 1 інстанції, оскільки районний суд ухвалив його з додержанням норм матеріального й процесуального права.

Відмовляючи ОСОБА_2 у вимозі про стягнення заборгованості з орендної плати за 2006-2113 роки та у стягненні пені в більшому розмірі, суд 1 інстанції виходив з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту наявності у відповідача заборгованості перед ним з орендної плати у названі роки, а тому вона і не може стягуватися у судовому порядку. Що ж до пені, то, як на думку суду, її слід нараховувати лише на заборгованість по орендній платі у 2013-2014 роках.

Задовольняючи ж вимогу позивача про розірвання договору оренди, суд вважав, що позивач надав належні докази тому, що відповідач систематично, протягом 2013-2015 років не виплачував йому орендної плати, а тому правові підстави для розірвання договору оренди є.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області, в межах доводів апеляційної скарги, погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом 1 інстанції, його висновки щодо них та результату вирішення справи вважає вірними, обґрунтованими й законними.

Так, за Конституцією України, ст. 27 ЦПК України та п. 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів, який здійснюється в порядку конституційного, цивільного, кримінального, адміністративного та господарського судочинств.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ч. 2 ст. 16 ЦК України) і обраний позивачем.

Для цього, він розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Судовий розгляд, яким цивільна справа вирішується по суті, закінчується ухваленням рішення суду.

Відповідно до статей 10, 59, 60, 213 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» - рішення суду у цивільній справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 58 59, ч.3 ст. 61, 212 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 60 ЦПК України, обовязок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

В силу ч. 1 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають, змінюються і припиняються із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Відповідно до п. 1 ч. 2 названої статті підставами виникнення цивільних прав та обовязків є договори, зміст яких не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; за умови їх вчинення у формі, встановленій законом; особами, які мають необхідний обсяг цивільної дієздатності; за їх вільного волевиявлення, відповідно до їх внутрішньої волі і спрямованих на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними (статті 203-204, 215, 626 ЦК України).

Якщо недійсність договору прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним то він є правомірним (презумпція правомірності) і підлягає виконанню сторонами, відповідно до встановлених в ньому умов (стаття 204 ЦК України).

За ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За загальним правилом він є укладеним з моменту, коли сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, якими вважаються умови визначені в законі, або умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона.

За своєю характеристикою, істотні умови відображають природу договору, а тому відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обовязки, які покладаються на них за договором.

Якщо сторони досягли згоди за всіма істотними умовами, які визнані такими законом, необхідні для даного виду або на погоджені яких наполягає хоча б одна сторона, то договір вважається укладеним і набуває обовязкової сили для сторін.

Одночасно слід зазначити, що договір є підставою виникнення договірного зобовязання під яким, відповідно до ст. 509 ЦК України, слід розуміти правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтею 526 ЦК України встановлені загальні умови виконання зобовязань та закріплено основний принцип виконання зобовязань принцип належного виконання, що стосується як субєктів, так і предмета, строку чи терміну, місця і способу виконання (статті 527 -545 ЦК України).

За її змістом належне виконання зобовязання це передусім виконання його відповідно до умов договору і вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або іншими звичайно застосовуваними вимогами.

Виконання зобовязання, проведене належним чином - припиняє його.

За ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобовязання внаслідок односторонньої відмови від зобовязання, якщо це встановлено договором або законом, чи розірвання договору; зміна умов зобовязання; сплата неустойки; відшкодування збитків і моральної шкоди.

Зазначені вище положення у повній мірі стосуються і договорів оренди землі.

Крім наведеного, чинне Законодавство передбачає можливість розірвання договору, у тому числі і договорів оренди землі.

Так, відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України (далі - ЗК України), Цивільним кодексом України, Законом України "Про оренду землі", іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оренду землі» - орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі.

В силу статті 15 та ч. 2 статті 21 Закону України «Про оренду землі» орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату встановлюються за згодою сторін і відображається у договорі оренди.

Крім названих обставин до договору, як обовязкова умова, вноситься і домовленості сторін щодо порядку використання земельної ділянки.

У разі порушення сторонами цих умов, вони можуть слугувати розірванню договору у добровільному або судовому порядку.

Згідно з пунктом «д» частини 1 статті 141 ЗК України систематична несплата орендарем земельного податку або орендної плати є підставою припинення права користування земельною ділянкою.

За правилами статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом, або за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Аналогічні положення продубльовано статтями 31, 32 Закону України «Про оренду землі».

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладанні договору.

На момент укладення оспорюваного договору оренди земельної ділянки сторонами було визначено, що розмір, умови та строки внесення орендної плати є його істотною умовою.

А тому, систематична несплата орендарем орендної плати може бути визнана беззастережною підставою для розірвання договору оренди землі.

У судових засіданнях судів 1 та апеляційної інстанцій по даній справі встановлено, що ПОП «Вікторія» вчасно не виплатило позивачеві орендну плату у 2013-2014 роках, іншого відповідач належними та допустимими доказами не довів, позбавивши цим останню можливості отримати у названі роки дохід, на який та розраховувала при укладанні договору.

Відповідно до видаткових касових ордерів від 14 грудня 2015, позивач у два прийоми отримав від відповідача орендну плату за 2013 - 2015 роки в загальному розмірі 18 190 гривень (а.с. -138).

Це слід вважати істотним порушенням умов договору оренди землі і, як наслідок таких неправомірних дій орендаря розірвати договір.

Оскільки аналогічного висновку, з таких же мотивів дійшов і суд 1 інстанції, то підстав для задоволення апеляційної скарги ПОП «Вікторія» щодо розірвання договору оренди - немає.

Пояснення представника орендаря про те, що орендна плата у 2013-2014 роки позивачем не була отримана з його ж вини, оскільки він відмовлявся взяти гроші - не спростовує указаних висновків, оскільки законодавець для таких випадків передбачив інший спосіб розрахунку внесення суми на депозит нотаріуса (ст. 537 ЦК України). Доказів, що відповідач робив такі спроби розрахуватися за договором, той не надав, а тому в апеляційній скарзі ПОП «Вікторія» слід відмовити.

Не може бути задоволена і скарга представника позивача, оскільки і він, і позивач у судових засіданнях судів 1 та апеляційної інстанції підтвердили отримання грошей в грудні 2015 року та ще й у розмірі, що перевищував розмір, зазначений у позові.

За такого, рішення районного суду і в цій частині є вірним, а апеляційна скарга ОСОБА_3 не підлягає задоволенню.

Вірним є і висновки суду про розмір пені, належний до стягнення з відповідача на користь позивача, оскільки вона вирахувана, як передбачено умовами договору оренди за весь час фактичної затримки розрахунку зі сплати орендної плати у 2013-2014 роках.

Стосовно ж тверджень осіб, які подали апеляційну скаргу про наявність процесуальних порушень при розгляді судом 1 інстанції позову, то вони не можуть слугувати скасуванню оскарженого рішення, оскільки більша частина з них не має підтвердження, а ті ж, що мають місце, носять формальний характер і не вплинули на результат вирішення заяви.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційні скарги представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 та Приватно-орендного підприємства «Вікторія» відхилити.

Рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 20 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Лисенко П.П.

Судді: Серебрякова Т.В.

ОСОБА_6