У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 вересня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючого судді - Ковальчук Н.М.,

суддів - Григоренка М.П., Гордійчук С.О.,

секретар судового засідання - Мельник С.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон»на рішення Радивилівського районного суду Рівненської області від 15 липня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про визнання Договору №001573 фінансового лізингу від 13.11.2014 року недійсним та повернення споживачеві коштів,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Радивилівського районного суду Рівненської області від 15 липня 2016 року вказаний позов задоволено: Договір №001573 фінансового лізингу від 13.11.2014 року, укладений між ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» та ОСОБА_1,визнано недійсним; стягнуто з ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон»на користь ОСОБА_1 30 200,00 грн.. Вирішено питання про судові витрати.

Вважаючи рішення суду незаконним та необґрунтованим, ухваленим із порушенням норм матеріального та процесуального права, неповним з'ясуванням обставин справи та невідповідністю їм висновків суду, ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон»оскаржило його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі вказує, що оскаржуваний договір був підписаний ОСОБА_1 добровільно на кожному аркуші, де зазначено всі його істотні умови, та, окрім цього, позивачем була написана заява у день підписання договору про те, що його умови прочитані та зрозумілі, у зв'язку з чим відсутні підстави для визнання такого договору недійсним. Зазначає про безпідставність висновку суду щодо невідповідності п.3.5 договору статті 808 ЦК України. Заперечує висновок суду про те, що договір суперечить принципу добросовісності та створює істотний дисбаланс прав та обов'язків, адже зазначені у договорі права та обов'язки сторін, їх кількість не порушує положень ст. 10, 11 Закону України «Про фінансовий лізин», де визначені загальні права та обов'язки лізингодавця та лізингоодержувача. Окрім цього, договором передбачена відповідальність обох сторін, а не лише лізингоодержувача, за невиконання взятих на себе зобов'язань. Помилковим вважає твердження суду щодо відсутності компенсації від відповідача у зв'язку з розірванням або невиконанням договору та відсутності у лізингоодержувача права розривати договір, оскільки таке право передбачене п.4 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», яке дозволяє не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови останнього укласти або виконати договір лише при наявності відповідної компенсації від продавця, при чому така компенсація передбачена п. 2.12, у вигляді 80% від суми авансового платежу. Заперечує несправедливість п.5.4 договору та пояснює, що лізингодавець не бере участі у формуванні ціни предмету лізингу, вона надається продавцем на момент перерахування коштів за товар і може змінюватися у залежності від цінової політики останнього. Стверджує, що п. 8.13 договору не дозволяє не повертати кошти лізингоодержувачу навіть при сплаті більше 50% вартості предмета лізингу, як це помилково

________________________________________________________________________________________________________________________

Справа № 568/63/16-ц Головуючий у 1 інстанції - Драновська С.З.

Провадження № 22-ц 787/1683/2016 Доповідач - Ковальчук Н.М.

вважав позивач, та пояснює, що при поверненні предмета лізингу лізингоодержувач повинен повернути грошові кошти, які частково відшкодовували вартість предмета лізингу з урахуванням стану повернутого предмета лізингу та фізичного зносу, а решта лізингових платежів поверненню не підлягає. Зауважує, що такою є офіційна позиція ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» щодо тлумачення п.п. 8.3-8.13 договору. Звертає увагу суду на те, що позивач помилково об'єднує самостійні фінансові послуги, які регулюються різними нормами права, а саме: послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах та послуги фінансового лізингу. Щодо застосування місцевим судом правової позиції ВСУ від 16.12.2015р. у справі №6-2766цс15 зауважує, що суд має право відступити від неї з одночасним наведенням відповідних мотивів, і такі мотиви в даному випадку є беззаперечними, зокрема: принциповою помилкою є застосування подвійного змішування договору лізингу з договором купівлі-продажу з одночасним посиланням на ст. 628 ЦК України; хибною є також і думка суду про обов'язковість нотаріального посвідчення спірного договору, оскільки він за своєю природою є договором фінансового лізингу, а не договором найму (оренди) транспортного засобу, та спеціальним законом така умова не передбачена; невірною є позиція суду щодо обов'язковості наявності ліцензії для надання послуг фінансового лізингу, адже відповідно до Положення № 21 (яке на даний час регулює діяльність з надання фінансових послуг), здійснення діяльності з надання послуг фінансового лізингу передбачає наявність довідки про взяття на облік, виданої Нацкомфінпослуг та не передбачає ліцензування. Покликаючись на те, що оскаржуваний договір був укладений з ОСОБА_1 з дотриманням норм Цивільного кодексу України, Закону України «Про фінансовий лізинг», містить основні істотні умови, вчинений у письмовій формі, у зв'язку з чим не може бути визнаний недійсним. З наведених підстав просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в позові відмовити.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 13 листопада 2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» (надалі - «Лізингодавець») в особі представника Чубак Н.М. яка діяла на підставі довіреності №34 від 08.01. 2014 року та ОСОБА_1 (надалі - «Лізингоодержувач») укладено договір №001573 фінансового лізингу на предмет лізингу трактор МТЗ (пункт 3.1. Договору).

Згідно договору фінансового лізингу Лізингодавець зобов'язувався придбати та передавати на умовах фінансового лізингу у користування майно (надалі Предмет Лізингу визначений у п.3.1. цього Договору), а Лізингоодержувач зобов'язувався прийняти Предмет Лізингу та сплачувати Лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього Договору. Строк користування Лізингоодержувачем Предметом Лізингу складався з періодів (місяців) згідно з Графіком сплати лізингових платежів (Додаток №2 до Договору) та мав початися з дати підписання сторонами Акту приймання-передачі Предмету Лізингу (надалі - «Акт приймання-передачі») за формою, встановленою Лізингодавцем.

Відповідно до пункту 3.1. Розділу 3 «Загальні положення» Договору фінансового лізингу, предметом Лізингу по даному договору є: трактор МТЗ.

Пунктом 8.2.1 Договору визначено, що перший лізинговий платіж складається із: а) комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням цього Договору (надалі - "Комісія за Організацію"), яка розраховується як: комісія за організацію, яка визначена у додатку № 1 до даного договору та становить 10 % від вартості предмету лізингу; б) авансу ціни предмета лізингу, який розраховується: авансовий платіж, який визначений у додатку № 1 до даного договору та становить 50 % вартості предмету лізингу; в) комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмета лізингу, як платіж, що покриває витрати лізингодавця, пов'язані з організацією передачі предмета лізингу на користь лізингоотримувача. Розмір комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмета лізингу визначений в додатку № 1 до даного договору та становить 3 % від вартості предмета лізингу. Згідно з пунктом 8.2.3 договору ОСОБА_1 зобов'язаний сплачувати "другий лізинговий платіж", який складається з відшкодування частини вартості предмета лізингу; сплати

відсоткової ставки за користування предметом лізингу; сплати комісії за супроводження договору розмір якого вказано в Додатку №2 до Договору.

13 листопада 2014 року на виконання умов договору фінансового лізингу ОСОБА_1, згідно квитанцій №24808.198.1, №24808.198.2 сплатив ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» реєстраційний платіж в розмірі 30 000 грн. та комісійну плату в сумі 200 грн..

Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним Договору №001573 фінансового лізингу від 13.11.2014 року та повернення споживачеві коштів, ОСОБА_1 обґрунтовував свої вимоги тим, що вказаний договір містить щодо нього несправедливі умови, в самому Договорі зазначено про трактор МТЗ, а в додатку - МТЗ-82-1, однак ні в Договорі, ні в Додатку не записано рік випуску, а також вказував, що оскаржуваний договір не був нотаріально посвідчений, а у ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» відсутня відповідна ліцензія для надання фінансових послуг.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що договір фінансового лізингу від 13.11.2014 року містить істотний дисбаланс прав та обов'язків сторін, причому в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом (пункт 8.17, розділ 10 договору), звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України "Про фінансовий лізинг", положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, і одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства. Судом також враховано, що оскаржуваний договір укладений без дотримання в момент вчинення правочину вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України, що тягне за собою визнання такого договору недійсним.

На підтвердження даного висновку в рішенні суду містяться необхідні доводи та обґрунтування, з якими погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.(Правова позиція у Постанові Верховного суду України від 16 грудня 2015 року у справі №6-2766цс15).

Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону).

Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2, 3 частини третьої статті 18 Закону "Про захист прав споживачів"); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).

Враховуючи вимоги вищезазначеного законодавства, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції дана вірна оцінка умовам спірного договору щодо їх несправедливості.

Доводи апеляційної скарги не спростовують законних висновків оскаржуваного рішення, а тому апеляційну скаргу слід відхилити.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з'ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов'язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв'язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон»відхилити.

Рішення Радивилівського районного суду Рівненської області від 15 липня 2016 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий суддя підпис Ковальчук Н.М.

Судді: підпис Гордійчук С.О.

підпис Григоренко М.П.

Згіждно:суддя-доповідач Ковальчук Н.М.