14.06.2016 Єдиний унікальний номер 205/507/16-ц
14 червня 2016 року Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:
головуючого судді Федченко В.М.,
при секретарі Олексієнко О.В.,
за участю представника позивача ОСОБА_1,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпропетровську цивільну справу за позовом приватного підприємства «Тенерезза» до ОСОБА_2 про відшкодування майнової шкоди, -
Позивач 26 січня 2016 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування майнової шкоди. В позові вказав, що відповідачка, працювала з 01 жовтня 2015 року на посаді продавця непродовольчих товарів в магазині «Білизна» ПП «Тенерезза» на підставі наказу №20-к/п від 01.10.2015 року про прийняття на роботу із розташуванням робочого місця у магазині «Білизна», що розташований у ТЦ «КОДАК» за адресою: м. Дніпропетровськ, пр. Героїв №3.
Прийняття на роботу передувало стажування відповідачки у вищевказаному магазині, яке тривало з 24.09.2015р. по 30.09.2015 року.
При прийнятті на роботу із відповідачкою було укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність від 01.10.2015 року. У магазині було проведено інвентаризацію товару, на підставі якої складено інвентарну відомість товару, що знаходиться у магазині та акт від 30.09.2015 року, де відповідачка своїм підписом засвідчила прийняття нею товарно-матеріальних цінностей, які знаходились у магазині «Білизна», розташованому у ТЦ «КОДАК», у кількості 3196 одиниці загальною вартістю 961384,00 грн.
Розпорядженням адміністрації №01 від 11.11.2015 року було призначено службове розслідування причин виявленої недостачі ТМЦ та на період з 12.11.2015 року по 19.11.2015 року було відсторонено від роботи працівників зазначеного магазину, а приміщенням опечатано.
На момент проведення вищевказаної інвентаризації ТМЦ на торговій точці працювало три працівника: відповідачка, керуюча магазином ОСОБА_3 та продавець ОСОБА_4, які теж були матеріально-відповідальними особами.
Суму недостачі ТМЦ у Акті інвентаризації від 13.11.2015 р. засвідчено власноручними підписами усіх працівників магазину «Білизна».
10.11.2015 року відповідачка подала заяву про звільнення з 24.11.2015 року за власним бажанням та була звільнена 24.11.2015 року на підстав наказу про припинення трудового договору 31-к/у від 24.11.2015р.
Згідно Наказу № 30 від 01.12.2014 р. «Про розподіл солідарної матеріальної відповідальності серед матеріально відповідальних працівників, які несуть індивідуальну матеріальну відповідальність», керуючий магазином несе матеріальну відповідальність в розмірі 40% солідарної відповідальності від загального розміру недостачі, яка виявлена в ході проведеної інвентаризації та затверджена інвентаризаційним Актом, а продавець - 30 % солідарної відповідальності від загального розміру недостачі.
Відповідно до вищевказаного Наказу, керуюча магазином у даному випадку несе матеріальну відповідальність за виявлену недостачу у сумі 5128,16 грн. (40%), продавці - по 3846,12 грн. (30%).
Одже, відповідачці, як продавцю непродовольчих товарів та матеріально-відповідальній особі належить погасити недостачу ТМЦ в розмірі 3846,12 грн.
При звільненні відповідачки, на підставі розпорядження адміністрації ПП «Тенерезза», було утримано із її заробітної плати 20% в рахунок погашення недостачі ТМЦ, виявленої 13.11.2015 р. в сумі 197,14 грн.
19.11.2015 року на адресу відповідачки було направлено листи з пропозицією погасити вищевказану недостачу добровільному порядку до 26.11.2015 року, але у встановлений строк відповідачка недостачу не погасила.
Одже, позивач просить стягнути з відповідачки сума недостачі в розмірі (3846,12 грн. - 197,14 грн.) 3648,98 грн. та судові витрати.
Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала у повному обсязі, наполягаючи на його задоволенні з наведених у позовній заяві підстав.
Відповідачка ОСОБА_2 заперечень проти позову не надала, будучи належним чином повідомленою про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилася, причин не повідомила, свого представника до суду не направила, на підставі чого з урахуванням письмової згоди позивача відповідно до ст. 224 ЦПК України справа підлягає розглядові судом з ухваленням цього рішення заочно.
Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, перевіривши доводи позивача в межах заявлених вимог, вважає за необхідне ухвалити рішення про задоволення позову, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що згідно наказу (розпорядження) №20-к/п від 01 жовтня 205 року ОСОБА_2 була прийняття на роботу в ПП «Тенерезза» з 01.10.2015 року, на посаду продавця непродовольчих товарі в магазин «Білизна», за адресою: м. Дніпропетровськ, ж/м Перемога, пр. Героїв, 3, ТЦ «Кодак», на підставі заяви ОСОБА_2 від 01.10.2015 року (а.с.4,5).
Прийняття на роботу передувало стажування відповідачки у вищевказаному магазині, яке тривало з 24.09.2015р. по 30.09.2015 року (а.с.6).
Також між позивачем та відповідачем відповідно до вимог ст. 135-1 КЗпП України 01 жовтня 2015 року був укладений договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, згідно п. 1 якого робітник, який займає посаду продавця непродовольчих товарів, виконуючи обовязки касира магазина «Білизна» та виконуючи роботу з продажу непродовольчих товарів (домашній текстиль) безпосередньо пов'язаний з прийомом, зберіганням, продажем, зобовязання зберігання, переданий йому у встановленому порядку матеріальних цінностей, приймає на себе повну матеріальну відповідальність за забезпечення зберігання ввірених йому ПП «Тенерезза» матеріальних цінностей (а.с.7).
Відповідачка при прийомі на роботу була ознайомлена з посадовою інструкцією продавця непродовольчих товарів (а.с.18-19).
Згідно посадової інструкції продавця непродовольчих товарів, якою у свої роботі керувалась відповідачка, працівник здійснює контроль за збереженням товарів, торгівельного устаткування і інших матеріальних цінностей (п.п.3.1.8), несе відповідальність за втрату, порчу і недостачу товарів і інших матеріальних цінностей відповідно до чинного законодавства (п.п.5.1.7).
30 вересня 2015 року було складено акт прийманняпередачі матеріальних цінностей ПП «Тенерезза», згідно якого ПП «Тенерезза» передала ОСОБА_2, а остання прийняла товарно-матеріальні цінності, що знаходяться у магазині «Білизна» у ТЦ «Кодак» за адресою: м. Дніпропетровськ, пр. Героїв №3 у кількості 3196 одиниця, загальною вартістю 961384,40 грн. (а.с.8).
Згідно п. 3 договору від 01.10.2015 року про повну індивідуальну матеріальну відповідальність у випадку незабезпечення з вини робітника збереження ввірених йому матеріальних цінносте визначення розміру шкоди, спричиненої ПП «Тенерезза» та його відшкодування виконується у відповідності з діючим законодавством.
Наказом № 30 від 01.12.2014 р. «Про розподіл солідарної матеріальної відповідальності серед матеріально відповідальних працівників, які несуть індивідуальну матеріальну відповідальність», встановлено матеріальну відповідальність керуючому магазином в розмірі 40% солідарної відповідальності від загального розміру недостачі, яка виявлена в ході проведеної інвентаризації та затверджена інвентаризаційним Актом, а продавцям - 30 % солідарної відповідальності від загального розміру недостачі (а.с.20).
Відповідно до вищевказаного Наказу, керуюча магазином у даному випадку несе матеріальну відповідальність за виявлену недостачу у сумі 5128,16 грн. (40%), продавці - по 3846,12 грн. (30%).
Одже, відповідачці, як продавцю непродовольчих товарів та матеріально-відповідальній особі належить погасити недостачу ТМЦ в розмірі 3846,12 грн.
Наказом 31-к/у від 24.11.2015року відповідачка звільнена з займаної посади продавця непродовольчих товарі на підставі заяви від 10.11.2015 року за власним бажанням за ст.. 38 КзпП України (а.с.9.10).
При звільненні відповідачки, на підставі розпорядження адміністрації ПП «Тенерезза», було утримано із її заробітної плати 20% в рахунок погашення недостачі ТМЦ, виявленої 13.11.2015 р. в сумі 197,14 грн.(а.с.17), у звязку з чим сума до стягнення становить (3846,12 грн. - 197,14 грн.) 3648,98 грн.
Відповідно до Розпорядження адміністрації №01 від 11.11.2015 р., 19.11.2015 року відповідача було поставлено до відома, шляхом направлення на її домашню адресу листа №153 від 19.11.2015 року про відсторонення її від роботи, про існування недостачі та запропоновано погасити недостачу у добровільному порядку до 26.11.2015 року, бо в разі не погашення недостачі вони будуть звертатися до суду (а.с.15,16).
Згідно із ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 134 КЗпП України відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.
Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 8 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» №14 від 29 грудня 1992 року, розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (п.1 ст.134 КЗпП), суд зобов'язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно з ст.135-1 КЗпП може бути укладено такий договір та чи був він укладений.
Так, Положенням про матеріальну відповідальність робітників і службовців за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації, затвердженим Указом Президії Верховної Ради СРСР від 13 липня 1976 року N 4204-IX, передбачено, що письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли 18-річного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Державного комітету Ради Міністрів СРСР.
Переліком посад і робіт, заміщуваних або виконуваних робітниками, з яким підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм для зберігання, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесу виробництва, затвердженим постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР з праці та соціальних питань та Секретаріату ВЦРПС від 28 грудня 1977 року №447/24, до таких робіт віднесені роботи з продажу (відпуску) товарів (продукції), їх підготовки до продажу незалежно від форм торгівлі і профілю підприємства (організації).
Таким чином, виходячи з виконуваної відповідачем за трудовим договором роботи продавця непродовольчих товарів в ході чого вона безпосередньо отримувала під звіт для зберігання та реалізації матеріальні цінності непродовольчих товарів (домашній текстиль), належить дійти висновку, що договір про повному матеріальну відповідальність між сторонами укладений відповідно до норм діючого законодавства, а на відповідача за цим договором згідно п.1 ст. 134 КЗпП України покладається повна матеріальна відповідальність за пряму дійсну шкоду.
Доказів протилежного відповідач відповідно до своїх процесуальних обов'язків за ст.ст.10, 60 ЦПК України суду не наддала.
Пленум Верховного Суду України у п. 3 постанови №14 від 29 грудня 1992 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» роз'яснив, що виходячи з вимог ст. 15 ЦПК судам належить вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об'єктивного з'ясування обставин, від яких згідно зі статтями 130, 135-3, 137 КЗпП залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з'ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника. Якщо шкоду заподіяно кількома працівниками, в рішенні суду має бути зазначено, які конкретно порушення трудових обов'язків допустив кожен працівник, ступінь його вини та пропорційна їй частка загальної шкоди, за яку до нього може бути застосовано відповідний вид і межі матеріальної відповідальності.
Враховуючи наведене, встановивши за розгляду даної справи дійсні обставини справи та відповідні їм правовідносини, суд приходить до висновку, що через неналежне виконання своїх службових обов'язків відповідачем допущено порушення умов договору про повну матеріальну відповідальність, внаслідок чого завдана позивачу матеріальна шкода на суму 3648,98 грн., у зв'язку з чим вказана сума прямої дійсної шкоди підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
За правилами ст. 88 ЦПК України судові витрати належить покласти на відповідача.
Керуючись ст.ст. 10,11, 57-60, 209, 218, 224-226, 88 ЦПК України, суд, -
Позов приватного підприємства «Тенерезза» до ОСОБА_2 про відшкодування майнової шкоди задовольнити.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Суддя: Федченко В.М.