Дата документу 02.06.2016
Справа № 501/4433/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 червня 2016 року Іллічівський міський суд Одеської області у складі:

головуючого - судді Пушкарського Д.В.,

при секретарі - Тимко М.Л.,

за участю:

позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Іллічівського міського суду Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на майно, придбане під час шлюбу, встановлення порядку користування квартирою,-

В С Т А Н О В И В :

До суду з позовом звернулась ОСОБА_1 в якому з урахуванням змін та уточнень просила визнати квартиру №10, розташовану в будинку №9 по вулиці Олександрійській в місті Чорноморську (Іллічівську) Одеської області обєктом спільного майна подружжя, оскільки воно набуте під час шлюбу, визнати за позивачем право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 (Іллічівську) Одеської області, встановити порядок користування квартирою №10, в будинку №9 по вулиці Олександрійській в місті Чорноморську (Іллічівську) Одеської області, за яким виділити позивачу в користування житлову кімнату «3» - площею 12,9 кв.м. та балкон площею 0,8 кв.м., залишити в загальному користуванні 1 - коридор площею 5.4 кв.м., 2 коридор площею 3,0 кв.м., жилу кімнату площею 13,1 кв.м., 5 - кухню площею 6,3 кв.м., 6 - санвузол 2.7 кв.м., виділи позивачу у власність майно, яке знаходиться в квартирі, а саме дзеркальну шафу-купе вартість, якої складає 1500 гривень, письмовий стіл вартістю 50 гривень, диван дитячий вартістю 100 гривень, книжкову полицю вартістю 50 гривень, штори вартістю 200 гривень, дитячу ігрову приставку X-BOX 360 вартістю 2000 гривень, дитячі іграшки вартістю 500 гривень, дитячі книжки вартістю 100 гривень, диван вартістю 7000 гривень, а всього на суму 11500 гривень,визнати особистим майном позивача, що було їй подаровано, а саме кавоварку вартістю 350 гривень, соковижималку вартістю 100 гривень, мясорубку вартістю 50 гривень, посуд вартістю 300 гривень, а всього на суму 750 гривень (а.с.3-5, 72-74, 156-156 зв.).

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 20.07.2002 року вона перебувала в шлюбі з відповідачем. Від шлюбу мають доньку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Під час шлюбу в грудні 2009 року за сумісні кошти із відповідачем вони придбали для загального користування квартиру АДРЕСА_2 (Іллічівську) Одеської області. Окрім того уточнивши вимоги позивач зазначила, що за час знаходження сторін в шлюбі вони облаштували квартиру меблями та предметами вжитку, які вона також просила поділити.

В судовому засіданні позивач позов в уточненій редакції підтримала та просила його задовольнити повному обсязі.

Відповідач позов не визнав. Просив відмовити за недоведеністю, посилаючись на обставини того, що спірна квартира набута за кошти його матері, яка працювала за кордоном.

Суд вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши письмові докази вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Як вбачається зі свідоцтва про шлюб від ОСОБА_2 та ОСОБА_4 уклали шлюб 20 липня 2002 року, прізвище дружини після реєстрації шлюбу - «Мазурик». Зі свідоцтва про народження ОСОБА_3, яка народилась 10.10.2003 р., батьками дитини є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с.7,8).

Згідно довідки виданої ЖЄД №1 м.Іллічівська Одеської області від 27.08.2014 року в спірній квартирі зареєстровані ОСОБА_2, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (а.с.9).

У відповідності до трудової книжки ОСОБА_2 вбачається, що він звільнений з посади експедитора ТОВ «Криста-Груп» 15.08.2014 року за згодою сторін (а.с.23-26).

Як вбачається з паспорту громадянина України ОСОБА_5 та закордонного паспорту зазначена особа є матірю ОСОБА_2, яка працювала за кордоном (а.с.27-33).

Згідно довідки КП БТІ м. Іллічівська Одеської області від 10.12.2014 року, договору купівлі продажу квартири АДРЕСА_2 (Іллічівську) Одеської області від 21.12.2009 року власником квартири є ОСОБА_2 (а.с.43-45, 100-125).

З заяви (згоди) ОСОБА_1 від 21.12.2009 року вбачається, що вона надала згоду ОСОБА_2 на придбання спірної квартири за рахунок спільних коштів, котрі є спільною сумісною власністю подружжя (а.с.109).

Як вбачається з довідок УДАІ ГУМВС України в Одеській області від 10.04.2015 року, 24.04.2015 року, 29.05.2015 року за ОСОБА_2 транспортні засоби не зареєстровані (а.с.125,127, 140).

Згідно довідки від 09.02.2015 року за №413. наданої Одеською громадською організацією вбачається, що ОСОБА_2 з 13.11.2014 року та по теперішній час проходить курс реабілітації (а.с.80).

Як вбачається з заяви при приєднання до умов та надання правил фінансового лізингу від 10.09.2013 року та додатку до договору, кредитної справи ОСОБА_2, останнім у лізинг узято автомобіль ДЕО-МАТІЗ (а.с.136-138, 145-153).

Допитані в порядку судового доручення свідки надали наступні пояснення. Так свідок ОСОБА_6 зазначила, що з матірю відповідача ОСОБА_2 знайома з 1992 року, підтримують відносини, зазначає, що мати надавала сину кошти в розмірі 15000 Євро на квартиру, ще надавала кошти на автомобіль (а.с.200).

Свідок ОСОБА_7 зазначила, що матір відповідача працювала в Італії, син приїжджа до неї за грошима (а.с.201).

Свідок ОСОБА_8 зазначила, що знає родину більше 24 років, характеризує добрі відносини (а.с.202).

Судом застосовується законодавство на час виникнення правовідносин.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. (Аналогічна позиція щодо застосування положень ст.60 СК України викладена в Постанові Верховного Суду України 6-612-цс 15.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно з ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З урахуванням заяви (згоди) ОСОБА_1 від 21.12.2009 року вбачається, що вона надала згоду ОСОБА_2 на придбання спірної квартири за рахунок спільних коштів, котрі є спільною сумісною власністю подружжя (а.с.109).

Суд зауважує, що з урахуванням зазначеної згоди відповідач набув у власність квартиру, яка на думку суду є обєктом спільної сумісної власності подружжя, в судовому порядку згода дружини недійсною не визнавалась.

Відтак позовні вимоги в частині визнання квартири за №10 в будинку №9 по вулиці Олександрійській в місті Чорноморську (Іллічівську) Одеської області обєктом спільного майна подружжя та визнати за позивачем права власності на ? частку квартири за №10 в будинку №9 по вулиці Олександрійській в місті Чорноморську (Іллічівську) Одеської області є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог позивача в уточненій редакції в частині визначення порядку користування квартирою суд зазначає наступне.

Так, оскільки позивач не має доступу до квартири, в матеріалах справи окрім того відсутній технічний паспорт на спірну квартиру, суд приходить до висновку про неможливість задоволення позову в цій частині, оскільки позивачем в остаточній редакції не заявлено вимоги про вселення до квартири (а.с.156 -156 зв.).

Суд зауважує, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

По друге не маючи змоги оглянути технічний паспорт на квартиру та з урахуванням вимог позивача в частині виділення кімнати з балконом суд зазначає наступне.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

У п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» роз'яснено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

На думку суду, виділення кімнати із балконом позивачу призведе до порушення права відповідача на користування зазначеним балконом.

Відтак позов в цій частині не може бути задоволений.

Щодо позовних вимог позивача в частині виділу позивачу у власність майна, яке знаходиться в квартирі, а саме дзеркальної шафи-купе вартість, якої складає 1500 гривень, письмового столу вартістю 50 гривень, дивану дитячого вартістю 100 гривень, книжкової полиці вартістю 50 гривень, штор вартістю 200 гривень, дитячої ігрової приставки X-BOX 360 вартістю 2000 гривень, дитячих іграшок вартістю 500 гривень, дитячих книжок вартістю 100 гривень, дивану вартістю 7000 гривень, а всього на суму 11500 гривень, визнання особистим майном позивача, що було їй подаровано, а саме кавоварки вартістю 350 гривень, соковижималки вартістю 100 гривень, мясорубки вартістю 50 гривень, посуду вартістю 300 гривень, а всього на суму 750 гривень (а.с.3-5, 72-74, 156-156 зв.), суд зазначає наступне.

Так, позивачем в цій частині не надано жодного належно та допустимого доказу існування зазначеного майна, квитанцій про його придбання, достовірних відомостей про його знаходження, позивач із клопотанням про призначення товарознавчих експертиз до суду не надавав.

Згідно з ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Тому суд приходить до висновку про неможливість задоволення позову в цій частині з мотивів його недоведеності та необґрунтованості.

Враховуючи викладене суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст.213-215 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права на майно, придбане під час шлюбу, встановлення порядку користування квартирою - задовольнити частково.

Визнати квартиру №10, розташовану в будинку №9 по вулиці Олександрійській в місті Чорноморську (Іллічівську) Одеської області обєктом спільного майна подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири №10, розташовану в будинку №9 по вулиці Олександрійській в місті Чорноморську (Іллічівську) Одеської області.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Одеської області через Іллічівський міський суд Одеської області протягом 10 днів з дня його проголошення, а особам, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час його проголошення, - протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Суддя