АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 вересня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого-судді Слюсар Т.А.

суддів: Волошиної В.М., Котули Л.Г.

при секретарі: Крічфалуши С.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 13 липня 2016 року

в справі за заявою ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення заборгованості по сплаті аліментів за рішенням Печерського районного суду м. Києва від 22 лютого 2012 року.

Колегія суддів, -

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернувся в суд із заявою про видачу судового наказу про стягнення з Головного територіального управління юстиції у Київській області та ВДВС Броварського міськрайонного управління юстиції на його користь заборгованості по сплаті аліментів за рішенням Печерського районного суду м. Києва від 22 лютого 2012 року.

Зазначав, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 22 лютого 2012 року задоволено його позов до ОСОБА_2, стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на утримання заявника в розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 28 березня 2011 року, вирішено питання судових витрат.

Вказане рішення, ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва від 25 квітня 2012 року залишено без змін та у встановленому Законом порядку пред'явлено до виконання.

Посилаючись на те, що рішення суду про стягнення аліментів на його користь належним чином не виконується, просив суд видати судовий наказ про стягнення заборгованості по сплаті аліментів за рішенням Печерського районного суду м. Києва від 22 лютого 2012 року з Головного територіального управління юстиції у Київській області.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 13 липня 2016 року в прийнятті заяви відмовлено на підставі п. 2 ч. 2 ст. 100 ЦПК України, а саме у зв'язку наявності спору про право.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, за її змістом, посилаючись на порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу районного суду й видати судовий наказ про стягнення заборгованості.

Колегія суддів, заслухавши ОСОБА_1, який підтримав апеляційну скаргу, представника ОСОБА_2, який просив апеляційну скаргу відхилити, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Положенням ч. 1 ст. 95 ЦПК України визначено, що судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 96 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 96 ЦПК України судовий наказ може бути видано, у разі якщо:

1) заявлено вимогу про стягнення нарахованої, але не виплаченої працівникові суми заробітної плати;

2) заявлено вимогу про компенсацію витрат на проведення розшуку відповідача, боржника, дитини або транспортних засобів боржника;

3) заявлено вимогу про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг, телекомунікаційних послуг, послуг телебачення та радіомовлення з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, нарахованих заявником на суму заборгованості;

4) заявлено вимогу про присудження аліментів на дитину в розмірі тридцяти відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, якщо ця вимога не пов'язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших зацікавлених осіб;

5) заявлено вимогу про повернення вартості товару неналежної якості, якщо є рішення суду, яке набрало законної сили, про встановлення факту продажу товару неналежної якості, ухвалене на користь невизначеного кола споживачів.

Пунктом 2 ч. 2 ст. 100 ЦПК України визначено, що суддя відмовляє у прийнятті заяви про видачу судового наказу, у разі якщо із заяви і поданих документів вбачається спір про право.

Відмовляючи в прийнятті заяви ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення заборгованості по сплаті аліментів за рішенням Печерського районного суду м. Києва від 22 лютого 2012 року, районний суд виходив з того, що викладені у заяві вимоги не узгоджуються зі змістом положень ст. 96 ЦПК України, що є перешкодою у прийнятті заяви.

Такі висновки районного суду колегія суддів визнає законними та обґрунтованими.

Правові підстави видачі судового наказу згідно поданої ОСОБА_1 заяви відсутні, а тому районний суд обґрунтовано відмовив у її прийнятті.

Викладені в ухвалі висновки відповідають обставинам справи та долученим до справи доказам.

Норми процесуального права районним судом застосовано правильно.

З огляду на викладене, а також матеріали справи, у їх сукупності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав до відмови в задоволенні заяви ОСОБА_1

За таких обставин, апеляційна скарга підлягає відхиленню, а ухвала суду першої інстанції - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 95, 96, 293, 303, 307, 312 - 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 13 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності негайно, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів з моменту проголошення шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді:

Справа № 757/33279/16-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/12301/2016

Головуючий у суді першої інстанції: Козлов Р.Ю.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Слюсар Т.А.