Справа № 414/296/16-ц
Провадження № 22ц/782/721/16
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2016 року, вересня місяця, 28-го дня колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області у складі: головуючого судді Яреська А.В., суддів - Дронської І.О., Карташова О.Ю., за участю секретаря: Коротенка С.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі судових засідань Апеляційного суду Луганської області у місті Сєвєродонецьку цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Кремінського районного суду Луганської області від 25 лютого 2016 року у цивільній справі за поданням головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Кремінського районного управління юстиції про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України відносно керівника боржника Кремінського районного водопровідно - каналізаційного господарства ОСОБА_1,

встановила:

У лютому 2016 року до Кремінського районного суду Луганської області надійшло подання головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Кремінського районного управління юстиції про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України відносно керівника боржника Кремінського районного водопровідно - каналізаційного господарства ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, який мешкає за адресою АДРЕСА_1.

Ухвалою Кремінського районного суду Луганської області подання головного державного виконавця було задоволено; встановлено тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України громадянину України ОСОБА_1, який мешкає за адресою АДРЕСА_1 без вилучення паспортного документу до виконання Кремінським ВУВКГ своїх зобов'язань за виконавчими провадженнями № 414/2028/13-ц від 4 жовтня 2013 року, № 2/414/528/2013 від 19 серпня 2013 року, № 2/414/615/2013 від 26 вересня 2013 року, № 414/1499/13-ц від 19 серпня 2013 року, № 414/1494/13-ц від 19 серпня 2013 року, № 2/414/525/2013 від 19 серпня 2013 року, 2/414/486/2013 від 6 вересня 2013 року, № 2/414/768/2013 від 24 жовтня 2013 року, № 414/2104/13-ц від 18 жовтня 2013 року, 2/414/784/2013 від 29 жовтня 2013 року, 414/1291/13-ц від 23 липня 2013 року, № 2/414/797/2013 від 4 листопада 2013 року, № 2/414/777/2013 від 4 листопада 2013 року, № 2/414/818/2013 від 7 листопада 2013 року, № 2/414/817/2013 від 7 листопада 2013 року, № 2/414/832/2012 від 12 листопада 2013 року, № 2/414/813/2013 від 11 листопада 2013 року, № 2/414/809/2013 від 11 листопада 2013 року, № 2/414/845/2013 від 9 грудня 2013 року, № 2/414/808/2013 від 11 листопада 2013 року, № 2/414/815/2013 від 11 листопада 2013 року, № 2/414/1426/13-ц від 14 серпня 2013 року, № 2/414/751/2013 року від 6 листопада 2013 року, № 414/2105/13-ц від 14 листопада 2013 року, № 2/414/820/2013 від 26 листопада 2013 року, № 414/2341/13-ц від 25 листопада 2013 року, № 2/414/873/2013 від 25 листопада 2013 року, № 2/414/875/2013 від 2 грудня 2013 року, № 2/414/872/2013 від 29 листопада 2013 року, № 2/414/842/2013 від 28 листопада 2013 року, № 2/414/860/2013 від 2 грудня 2013 року, № 2/414/871/2013 від 25 листопада 2013 року, № 2/414/798/2013 від 25 листопада 2013 року, № 2/414/837/2013 від 6 грудня 2013 року, № 2/414/839/2013 від 6 грудня 2013 року, № 2/414/616/2013 від 5 вересня 2013 року, № 2/414/816/2013 від 28 листопада 2013 року, 2/414/876/2013 від 17 грудня 2013 року, № 414/2641/13-ц від 23 грудня 2013 року, 414/2704/13-ц від 25 грудня 2013 року, № 414/2859/13-ц від 27 грудня 2013 року, № 2/414/826/2013 від 4 грудня 2013 року, 2/414/481/2013 від 25 грудня 2013 року, № 414/2871/13-ц від 13 січня 2014 року, № 2/414/136/2014 від 27 січня 2014 року, № 2/414/91/2014 від 22 січня 2014 року, № 2/414/47/2014 від 15 січня 2014 року, № 2/414/46/2014 від 15 січня 2014 року, № 2/414/51/2014 від 16 січня 2014 року, № 2/414/45/2014 від 15 січня 2014 року, № 2/414/104/2014 від 16 січня 2014 року, № 2/414/133/2014 від 21 січня 2014 року, № 2/414/131/2014 від 21 січня 2014 року, № 2/414/138/2014 від 27 січня 2014 року, № 2/414/135/2014 від 10 лютого 2014 року, № 2/414/132/2014 від 27 січня 2014 року, 414/98/13-ц від 17 лютого 2014 року, № 414/106/13-ц від 17 лютого 2014 року, № 414/1810/13-ц від 30 квітня 2014 року, 414/1531/14-ц від 18 листопада 2014 року.

Відповідач не погодився із таким рішенням суду першої інстанції та надав на нього апеляційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу Кремінського районного суду Луганської області від 25 лютого 2016 року та постановити нову ухвалу якою відмовити у задоволенні подання державного виконавця відділу державної виконавчої служби Кремінського РУЮ про обмеження права виїзду за межі України.

Вислухавши доповідача, пояснення представника апелянта та представника виконавчої служби, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень проти неї, дослідивши матеріали справи та наявні у ній докази, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Так, статтею ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Статтями 213, 214 ЦПК України є визначеним про те, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Як передбачено ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Відповідно до вимог статті 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» ухилення громадянина від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), або дія на нього неврегульованих аліментів, договірних чи інших невиконаних зобов'язань є підставою для тимчасової відмови громадянину у виїзді за межі України. Отже, тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України - це певного виду санкція, яка може застосовуватися у зв'язку з ухиленням особи від виконання зобов'язання, зокрема виконання судового рішення.

Задовольняючи подання державного виконавця суд першої інстанції виходив з того, що у Кремінського ВУВКГ наявні невиконанні зобов'язання перед фізичними та юридичними особами, покладених на нього судовими рішеннями, ухилення його керівництва від сплати заборгованості у розмірі 858008,32 грн., а також результат проведених виконавчих дій, дають суду підстави вважати, що керівник боржник ухиляється від сплати заборгованості, оскільки підприємство веде господарську діяльність, але заборгованість не сплачується.

Колегія суддів не погоджується із такими висновками суду першої інстанції, адже до них він дійшов поспішно, із певними порушенням норм процесуального права, без належного з'ясування фактичних обставин справи, дослідження усіх необхідних доказів.

Статтею 377-1 ЦПК є визначено, що питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби. Суд негайно розглядає подання, зазначене в частині першій цієї статті, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб, але здійснює це за участю державного виконавця. Між тим, як вбачається з матеріалів справи, зокрема журналу судового засідання від 25 лютого 2016 року розгляд подання було здійснено судом у судовому засіданні, що відбулось за відсутності державного виконавця, , висновки суду зроблені на підставі дослідження лише наданих заявником незавірених належним чином ксерокопій виконавчих документів, при тому що серед наданих суду документів були відсутні належні та допустимі докази про інформування боржника у передбаченому ст. 31 Закону України „Про виконавче провадження порядку", що унеможливлювало здійснення судом на той момент обґрунтованих висновків про умисне ухилення від виконання зобов'язань. Ця обставина визнається і представником виконавчої служби у судовому засіданні апеляційного суду. Суд першої інстанції не досліджував у судовому засіданні матеріалів виконавчих проваджень, доказів надсилання матеріалів виконавчого провадження боржнику, що унеможливило здійснення судом достовірних висновків по суті подання. Отже, за таких обставин колегія суддів приходить до висновків про те, що оскаржувана ухвала була винесена із порушенням порядку, що є встановлений для вирішення таких питань, без належного з'ясування усіх обставин справи, що підлягали встановленню. Відповідно до положень пункту 3 частини 1 статті 312 ЦПК апеляційний суд скасовує ухвалу і передає питання на новий розгляд до суду першої інстанції, якщо останній порушив порядок, встановлений для його вирішення.

З огляду на викладене вище та керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 312, 314-315 ЦПК України, судова колегія

ухвалила :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Кремінського районного суду Луганської області від 25 лютого 2016 року скасувати і повернути вирішення питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий А.В. Яресько

Судді: І.О. Дронська

О.Ю. Карташов