Головуючий суду 1 інстанції - Архипенко А.В.
Доповідач - Коротенко Є.В.
Справа № 423/924/16-ц
Провадження № 22ц/782/764/16
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2016 року

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області в складі:

головуючого судді Коротенка Є.В.,

суддів: Авалян Н.М., Фарятьєва С.О.,

за участю секретаря - Козубської А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі Апеляційного суду Луганської області в м. Сєвєродонецьку апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Попаснянського районного суду Луганської області від 22 серпня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Мирнодолинської селищної ради Попаснянського району про визнання факту родинних відносин та визнання права власності в порядку спадкування,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Попаснянського районного суду Луганської області від 22.08.2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 до Мирнодолинської селищної ради Попаснянського району про визнання факту родинних відносин та визнання права власності в порядку спадкування були задоволені частково. Суд встановив факт того, що ОСОБА_3, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2, є рідною бабусею ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1. У задоволенні інших позовних вимог суд відмовив.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою на нього і, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив оскаржуване рішення скасувати та рішення змінити, задовольнивши його вимоги позовної заяви у повному обсязі.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно із ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При апеляційному розгляді вказаної цивільної справи колегія суддів приймає до уваги положення ч.1 ст.303 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до якого під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом першої інстанції у відповідності до вимог ст.ст.212, 213 ЦПК України були повно і всебічно дослідженні обставини справи та дана належна оцінка доказам, на які сторони посилалися в суді першої інстанції. Суд правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Рішенням Попаснянського районного суду Луганської області від 22 серпня 2016 року встановлено факт того, що ОСОБА_3, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2, є рідною бабусею ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішення суду в цій частині ніким із осіб, що приймають участь у розгляді справи, не оскаржене.

Згідно із положеннями частин 1, 3 статті 1268 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ч.1 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Також ч.1 ст.1270 ЦК України встановлює, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Із матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_3 померла мати позивача - ОСОБА_4 (а.с.15).

12 вересня 2014 року ОСОБА_2 звернувся до Другої Сєвєродонецької державної нотаріальної контори із заявою про видачу на його ім'я свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру № АДРЕСА_1 - спадкове майно, що залишилось після смерті його матері - ОСОБА_4.(а.с.99).

При цьому із змісту вказаної заяви чітко вбачається, що ОСОБА_2 подав її по за межами встановленого ч.1 ст.1270 ЦК України шестимісячного строку, пославшись на те, що спадщину він прийняв фактично (тобто у відповідності до положень ч.3 ст.1268 ЦК України - оскільки постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини ).

ОСОБА_2 з 29.10.1998 року зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 (а.с.5).

Відповідно до ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Із системного аналізу заяви позивача від 12 вересня 2014 року про видачу на його ім'я свідоцтва про право на спадщину за законом, а також положень ч.3 ст.1268 ЦК України, ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», приймаючи до уваги місце реєстрації ОСОБА_2, вбачається, що на час смерті ОСОБА_4 (спадкодавець) разом з сином - ОСОБА_2 проживала у квартирі АДРЕСА_1. ОСОБА_2 є спадкоємцем першої черги за законом після померлої, спадщину він прийняв фактично, на підставі ч.3 ст.1268 ЦК України.

При цьому 12 вересня 2014 року ОСОБА_2 на підставі своєї заяви отримав у Другій Сєвєродонецькій державній нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4 (а.с.101).

При таких обставинах суд першої інстанції, ухвалюючи рішення у справі, правильно відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в частині визнання його спадкоємцем після смерті його матері ОСОБА_4, оскільки, відповідно до ч.1 ст.15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а ОСОБА_2, який отримав зазначене свідоцтво про право на спадщину, вже у встановленому законом порядку визнано спадкоємцем після смерті матері.

Також, на думку колегії суддів Апеляційного суду Луганської області, суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в частині визнання його спадкоємцем після смерті його бабусі - ОСОБА_3, оскільки така вимога протирічить твердженню самого позивача, викладеного ним у його позовній заяві стосовно того, що після смерті його бабусі єдиним спадкоємцем за законом була його мати - ОСОБА_4, яка прийняла спадщину шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном (а.с.2).

Крім того, колегія суддів приймає до уваги, що, у відповідності до положень ч.1 ст.1266 ЦК України, внуки, правнуки спадкодавця можуть спадкувати за правом представлення, але, як встановлено судом, на час відкриття спадщини після бабусі мати позивача була жива.

Щодо позовних вимог ОСОБА_2 в частині визнання за ним в порядку спадкування за законом права власності на домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2, то позивачем суду не було надано достатньо належних та допустимих доказів на підтвердження належного прийняття його матір'ю ОСОБА_4 спадщини після смерті ОСОБА_3 в порядку та в строк, встановленому ст.549 Цивільного кодексу УРСР 1963 року, що діяв на час відкриття спадщини після смерті останньої.

В судовому порядку факти, що мають юридичне значення та підтверджують прийняття ОСОБА_4 спадщини після смерті ОСОБА_3 не встановлювались.

При таких обставинах суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні вказаних позовних вимог.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, будь-яких належних доказів на підтвердження своїх доводів апелянт суду не надав, тому судом першої інстанції постановлене правильне по суті і справедливе рішення.

Приймаючи до уваги викладене, керуючись ст.ст.304, п.1 ч.1 ст.307, 308, 314-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Попаснянського районного суду Луганської області від 22 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення, однак її може бути оскаржено шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції: Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді: