УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Мазур Л.М., Нагорняка В.А.,

Писаної Т.О., Юровської Г.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Жванецької сільської ради Кам'янець-Подільського району Хмельницької області до ОСОБА_3, третя особа - Кам'янець-Подільська об'єднана державна податкова інспекція Головного управління Державної фіксальної служби у Хмельницькій області, про розірвання договору оренди земельної ділянки та стягнення заборгованості за касаційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 3 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року Жванецька сільська рада Кам'янець-Подільського району Хмельницької області звернулась до суду з указаним позовом та просила розірвати договір оренди земельної ділянки площею 0,1 га по АДРЕСА_1, укладений між нею та ОСОБА_3 18 грудня 2008 року, стягнути на її користь із відповідача заборгованість та зобов'язати останнього повернути спірну земельну ділянку.

Ухвалою Кам'янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 15 жовтня 2015 року провадження у справі за позовом Жванецької сільської ради Кам'янець-Подільського району Хмельницької області до ОСОБА_3, третя особа - Кам'янець-Подільська ОДПІ ГУ ДФС у Хмельницькій області, про розірвання договору оренди земельної ділянки та стягнення заборгованості закрито.

Ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 3 листопада 2015 року ухвалу суду першої інстанції скасовано, зазначену справу направлено до Кам'янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області для продовження розгляду.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати ухвалу апеляційного суду та залишити в силі ухвалу суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

З матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що 18 грудня 2008 року Жванецька сільська рада Кам'янець-Подільського району Хмельницької області уклала договір оренди земельної ділянки з приватним підприємцем ОСОБА_3, який зареєстровано у встановленому законом порядку (а.с. 9-10).

Відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин), право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації.

Суд першої інстанції, закриваючи провадження у справі, виходив із того, що вимоги про розірвання договору оренди земельної ділянки та стягнення заборгованості не можуть бути предметом розгляду у порядку цивільного судочинства, оскільки спірний договір укладено між органом місцевого самоврядування та приватним підприємцем ОСОБА_3, у зв'язку із чим відповідний спір за цими вимогами має розглядатись в порядку господарського судочинства.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи ухвалу місцевого суду та постановляючи нову ухвалу про повернення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду, виходив із того, що на час укладення спірного договору відповідач вже припинив свою підприємницьку діяльність, про що зроблено відповідний запис у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, а тому спір має вирішуватись в порядку цивільного судочинства.

Проте повністю з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна.

Відповідно до вимог ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Пунктом 1 частини 1 статті 205 ЦПК України передбачено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

При визначенні юрисдикційності спору слід враховувати, що критеріями розмежування цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, характер спору про право (справи за позовами, що виникають з будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами інших видів судочинства), по-друге, однією із сторін у спорі є, як правило, фізична особа.

Тобто критеріями розмежування справи цивільного судочинства від справи господарського судочинства є одночасно суб'єктний склад учасників процесу та характер спірних правовідносин.

Пунктом 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 24 жовтня 2011 року № 10 «Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам» роз'яснено, що на вимоги ст. ст. 1, 4-1, 12 ГПК України господарські суди розглядають справи в порядку позовного провадження, коли склад учасників спору відповідає приписам ст. 1 ГПК України, а правовідносини, з яких виник спір, мають господарський характер.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземці), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно ст. 2 ГПК України, господарський суд порушує справи за позовними заявами підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Відповідно до ст. 21 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути підприємства та організації, зазначені у статті 1 цього Кодексу. Позивачами є підприємства та організації, що подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є підприємства та організації, яким пред'явлено позовну вимогу.

Пунктом 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам» № 10 від 24 жовтня 2011 року роз'яснено, що при вирішенні питання про те, чи є правовідносини господарськими, а спір господарським, слід виходити з визначень, наведених у ст. 3 ГК України.

Відповідно до ч. ч. 1-2 ст 3 ГК України під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб'єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб'єкти підприємництва - підприємцями. Господарська діяльність може здійснюватись і без мети одержання прибутку (некомерційна господарська діяльність).

Підпунктом 3.1 пункту 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам» № 10 від 24 жовтня 2011 року роз'яснено, що господарський спір підвідомчий господарському суду, зокрема, за таких умов: участь у спорі суб'єкта господарювання, наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору господарським судом, відсутність у закону норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Скасовуючи ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд не у повній мірі з'ясував характер спірних правовідносин, не дослідив та не дав оцінки тому, що метою укладення спірного договору оренди земельної ділянки було обслуговування торгівельних приміщень, які розміщені на вказаній земельній ділянці, власником яких є ОСОБА_3, тобто для здійснення господарської діяльності, у сукупності з дослідженим судом першої інстанції договором оренди земельної ділянки від 22 червня 2007 року, укладеним з приватним підприємцем ОСОБА_3, який зареєстровано у встановленому законом порядку.

Судом не враховано, що на час розгляду зазначеної справи ОСОБА_3, а саме, станом на 15 вересня 2015 року, зареєстрований як фізична особа-підприємець (а.с. 140).

Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції передчасно дійшов висновку, що даний спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства та скасував ухвалу суду першої інстанції.

З урахуванням наведеного, ухвала суду апеляційної інстанції не може залишатися в силі та з підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 342 ЦПК України, підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 342 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 3 листопада 2015 року скасувати, справу направити справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалу оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ.Є. Червинська
Судді:Л.М. Мазур
В.А. Нагорняк
Т.О.Писана
Г.В. Юровська