Справа № 467/1871/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.03.2016 року Арбузинський районний суд Миколаївської області

в складі: головуючого судді Кірімової О.М.

за участю секретаря Сіваченко Ю.І.

за участю представника позивача ОСОБА_1

за участю представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Арбузинка цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Вісла» про визнання договору оренди землі недійсним

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю ( далі ТОВ) «Агрофірма «Вісла» про визнання договору оренди земельної ділянки площею 7,12 га, що розташована на території Новоселівської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області, недійсними.

Свої вимоги мотивував тим, що є власником земельної ділянки на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 7,12 га, розташованої в межах території Новоселівської сільської ради Арбузинського району Миколаївської.

Після розпаювання земель, належну позивачу земельну ділянку обробляв колгосп, а після його ліквідації, на підставі усної домовленості, спірну земельну ділянку обробляло ТОВ «Агрофірма «Вісла». У серпні 2015 року позивач звернувся до відповідача із заявою про повернення йому земельної ділянки. Однак відповідач земельну ділянку не повернув, та повідомив позивача про існування договору оренди землі.

Позивач зазначив, що спірний договір він не підписував. Тому, посилаючись на те, що таке володіння є неправомірним, оскільки ніяких договорів оренди землі він не укладав та не підписував, чим порушено його право на власність, вимушений був звернутися до суду з даним позовом.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні позов підтримав, просив суд задовольнити позов з підстав, викладених в позовній заяві, вимоги позивача вважає законними та обґрунтованими, під час укладення вказаного договору між сторонами не було досягнуто згоди з усіх умов договору, які є істотними умовами, будь-яких угод із відповідачем позивач не укладав і не підписував. Просив стягнути із відповідача на користь позивача судовий збір та витрати на проведення експертизи.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні просила суд відмовити в задоволенні позову, суду пояснила, що спірний договір, укладений між сторонами, виконується, він є дійсним, претензій щодо виплати орендної плати, яку позивач отримував із 2006 року, останній не заявляв, тому вважає, що саме з 2006 року ОСОБА_3 знав про існування договору оренди землі, що також підтверджується довіреністю, якою позивач уповноважував ОСОБА_3 отримувати орендну плату, та якою підтверджується, що позивач знав про наявність спірного договору.

Вислухавши представника позивача, представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів, суд приходить до висновку про задоволення позову з наступних підстав.

Так, відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про оренду землі» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), а також іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди земельної ділянки.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

За правилами п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1- 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до положень ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

В силу ч. 2 ст. 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Спеціальним законом, яким регулюються відносини, пов'язані з орендою землі, є Закон України «Про оренду землі» від 06 жовтня 1998 року №161-XIV.

За змістом ст.ст. 18, 20 Закону України «Про оренду землі» укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації.

Державна реєстрація договорів оренди землі проводиться у порядку, встановленому законом.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: обєкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін.

Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених названою статтею, а також порушення вимог ст.ст. 4-6, 11, 17, 19 зазначеного Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону.

В той же час, вирішуючи питання про дійсність договору оренди землі, необхідно брати до уваги положення ст. 3 ЦПК України та 15 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

З врахуванням цього, вирішуючи спори даної категорії слід установлювати, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, у зв'язку з відсутністю в договорах оренди зазначених умов, їх істотності, а також, в чому саме полягає порушення законних прав позивачів і, залежно від установленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Указаний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року № 6-94цс13 та, в силу положень ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_3 є власником земельної ділянки на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 740058 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 7,12 га, розташованої в межах території Новоселівської сільської ради Арбузинського району Миколаївської (а.с. 4).

29 травня 2006 року договір оренди вказаної земельної ділянки укладений між ОСОБА_3 та ТОВ «Агрофірма «Вісла», зареєстрований у книзі державної реєстрації договорів оренди в Миколаївській регіональній філії за № 00 (а.с. 6-7, 32-33).

Позивач при заявлені вимог про визнання договору оренди землі недійсним, належної йому на праві власності земельної ділянки, посилався на ту обставину, що спірний договір не підписував.

Вказані доводи ОСОБА_3 підтверджуються висновком судової почеркознавчої експертизи від 22 лютого 2016 року № 1415, згідно якого підпис від імені ОСОБА_3 в графі «Орендодавець» договору оренди землі, укладеного між ОСОБА_3 та ТОВ «Агрофірма «Вісла», зареєстрованого у книзі державної реєстрації договорів оренди в Миколаївській регіональній філії за № 00 від 29 травня 2006 року, виконаний не самим ОСОБА_3, а іншою особою.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

За загальним правилом, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (ч. 2 ст. 207 ЦК України).

Згідно з частинами 1, 3 ст. 215 ЦКпідставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5-6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Враховуючи наведене, а також специфіку договорів оренди землі, а саме обовязкову наявність в договорі певних істотних умов та обовязкову державну реєстрацію цих договорів, суд вважає, що відсутність особистого підпису сторони в договорі оренди землі свідчить про те, що сторони не узгодили всі істотні умови договору, передбачені Законом.

Пунктом 8 Постанови пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», роз'яснено, що відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України.

Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Верховний Суд України у постанові від 18 грудня 2013 року № 6-127цс13, дійшов до висновку, що вільне волевиявлення учасника правочину, передбачене статтею 203 ЦК України, є важливим чинником, без якого неможливо укладення договору оренди земельної ділянки. Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа.

А у постанові від 6 лютого 2012 у справі № 6-104ц11 Верховний Суд України дійшов до висновку, що частиною першою ст. 15 Закону України "Про оренду землі" визначені істотні умови договору оренди, відсутність хоча б однієї з цих істотних умов є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним у розумінні частини другої ст. 15 Закону України "Про оренду землі".

За таких обставин, суд вважає доведеним, що під час укладання договору оренди, текст договору було підписано від імені позивача сторонньою особою. А тому, не можна вважати, що сторони досягли усіх істотних умов договору оренди землі, що є підставою, передбаченою ст. 15 Закону України «Про оренду землі», для визнання спірного договору недійсним.

При цьому суд зазначає, що доводи відповідача щодо прийняття позивачем орендної плати, само по собі не є підставою вважати, що між ним та підприємством існують договірні правовідносини щодо обумовленої землі.

Також, посилання представника відповідача на ту обставину, що позивач з 2006 року знав про існування спірного договору, та на довіреність, як доказ вказаного, є помилковим.

Так, згідно наданої в судовому засіданні представником відповідача копії довіреності, не можна беззаперечно зробити висновки про те, що позивачу було відомо про наявність спірного договору з 2006 року.

Дана довіреність видана ОСОБА_3 4 липня 2014 року, якою останній уповноважує ОСОБА_4 отримувати орендну плату в ТОВ «Агрофірма «Вісла». Із даного документу не вбачається, про яку саме орендну плату йдеться, на підставі якого договору оренди, та яку саме земельну ділянку.

На підставі викладеного, суд вважає заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 88 ЦПК стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею документально підтверджені судові витрати.

Із матеріалів справи вбачається, що позивачем при зверненні до суду з позовом сплачено 487 грн. 20 коп. судового збору (а.с. 13), 2211 грн. 84 коп. витрачено на оплату судової почеркознавчої експертизи у справі.

Тому суд вважає, що з ТОВ «Агрофірма «Вісла» на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню сплачені ним судові витрати в сумі 2699 грн. 04 коп. (487,20+2211,84)

Керуючись ст. ст. 60, 209, 213, 215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Вісла» про визнання договору оренди землі недійсним, задовольнити.

Визнати недійсним договір оренди землі, зареєстрований у книзі державної реєстрації договорів оренди в Миколаївській регіональній філії за № 00 від 29 травня 2006 року.

Стягнути із товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Вісла» на користь ОСОБА_3 сплачені ним судовий збір в розмірі 487 (чотириста вісімдесят сім) грн. 20 коп. та 2211 (дві тисячі двісті одинадцять) грн.. 84 коп. витрати на проведення експертизи по даній справі, а всього 2699 (дві тисячі шістсот девяносто девять) грн. 04 коп.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Миколаївської області через Арбузинський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Арбузинського

районного суду ОСОБА_5