АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа 752/3744/15-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/8966/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Антонова Н.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Семенюк Т.А.

29 вересня 2016 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого - Семенюк Т.А

Суддів - Саліхова В.В., Прокопчук Н.О.

при секретарі - П'ятничук В.Г.,

розглянувши в судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 22 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кударенко Віри Миколаївни про визнання договору недійсним ,-

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 22 квітня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, позивач подала апеляційну скаргу в якій просить суд рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову, вважаючи, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, не враховано обставини, які мають суттєве значення для справи.

Позивач та її представник в судове засідання не з'явилися, хоча були повідомлені про час та місце розгляду справи належним чином, про причини неявки суду не повідомили. Відповідно до ст. 305 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе слухати справу у відсутність осіб, які не з'явилися.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Судом встановлено, що у березні 2015 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідачів про визнання договору недійсним, посилаючись в обґрунтування своїх вимог на те, що згідно договору купівлі-продажу частини жилого будинку від 17 грудня 1998 року, укладеного між ОСОБА_4 продала, ОСОБА_5 частину жилого будинку, розташованого за адресою:АДРЕСА_1, яка складається з: гаражу - л.кухні з прибудовою 57,9 кв.м., житлового приміщення під літ. 1-6 15,9 кв.м., кухні під літ. 2-1 5,8 кв.м., жилої під літ. 2-2 12,6 кв.м., жилої під літ. 2-3 11,8 кв.м., ванни під літ. 2-1 5,8 кв.м., коридору під літ. 2-5 3,7 кв.м., сходи під літ. ІІ 2,4 кв.м., котельної під літ. ІІІ 2,6 кв.м., хозблоку ІV 2,6 кв.м.

Станом на дату укладення оспорюваного правочину, поділ в натурі домоволодіння проведений не був.

Крім того, зважаючи на конфіденційність договору купівлі-продажу належної ОСОБА_4 частини вказаного домоволодіння, їй було надано для ознайомлення лише другу сторінку договору, з огляду на це, вона не могла пересвідчитися у правильності визначення належної ОСОБА_4 Ѕ частини відчужуваної частини жилого будинку.

Зазначила, що після звернення до суду ОСОБА_5 з позовною заявою про виділ в натурі 1/2 частини житлового будинку та господарських споруд, ОСОБА_3 було встановлено, що Договір купівлі-продажу від 17 грудня 1998 року грубо порушує права позивача як співвласника домоволодіння, оскільки загалом вказане домоволодіння має площу нерухомого майна 179,7 кв.м., а укладенням вказаного спірного договору ОСОБА_4 передала у власність ОСОБА_5 119,9 кв.м. площі спільного нерухомого майна, тим самим позбавила позивача 30,05 кв.м. площ спільного нерухомого майна.

Крім цього, укладенням вказаного спірного договору ОСОБА_4 передала у власність ОСОБА_5 житлове приміщення під літ. 1-6 15,9 кв.м., яким ніколи не користувалась.

З огляду на викладене, просила суд визнати недійсним Договір купівлі-продажу частини жилого будинку, укладений 17 грудня 1998 року, за яким ОСОБА_4 продала, а ОСОБА_5 купив гараж - л.кухню з прибудовою 57,9 кв.м., житлове приміщення під літ. 1-6 15,9 кв.м., кухню під літ. 2-1 5,8 кв.м., жилу під літ. 2-2 12,6 кв.м., жилу під літ. 2-3 11,8 кв.м., ванну під літ. 2-1 5,8 кв.м., коридор під літ. 2-5 3,7 кв.м., сходи під літ. ІІ 2,4 кв.м., котельню під літ. ІІІ 2,6 кв.м., хозблок ІV 2,6 кв.м, як 1/2 частину будинку за адресою:АДРЕСА_1.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до Свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння від 5 червня 1965 року виданого Виконкомом Московської районної ради ОСОБА_7 на праві особистої власності належало домоволодіння, яке складалося з двох житлових кімнат та розташоване у за адресою:АДРЕСА_1.

Згідно реєстраційного посвідчення, вказане Свідоцтво про право особистої власності на домоволодіння від 5 червня 1965 року зареєстроване в Київському міському бюро технічної інвентаризації 12 червня 1965 року.

21 листопада 1972 року згідно договору купівлі-продажу, ОСОБА_7 відчужив частку від належного йому домоволодіння ОСОБА_8

Згідно вищезазначеного договору ОСОБА_8 перейшло право на Ѕ частину будинку, жилою площею в цілому 33,5 кв.м. з прилеглою частиною надвірної будівлі..

Як вбачається з договору купівлі-продажу нерухомості від 25 жовтня 1994 року ОСОБА_8 продав ОСОБА_4 Ѕ частину будинку за адресою:АДРЕСА_1 , яка відповідно до п.2 зазначеного договору складалася з кімнати 1-6 площею 13,2 кв.м., кухні 1-7, половини коридору 1-4, половини веранди 1-1, половина котельні 1-2.

Згідно реєстраційного посвідчення Бюро технічної інвентаризації м. Києва, Ѕ частина домоволодіння зареєстрована за ОСОБА_4 на підставі договору купівлі продажу нерухомості від 25 жовтня 1994 року.

Також судом встановлено, що ОСОБА_9 продав іншу Ѕ частину будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_10 на підставі договору купівлі-продажу від 19 січня 1994 року.

1 серпня 1996 року ОСОБА_10 подарував,а ОСОБА_11 прийняла у дар Ѕ частину жилого будинку. Згідно вищевказаного договору від 1 серпня 1996 року було визначено, що на земельній ділянці за адресою вказаного будинку розташований одноповерховий будинок площею 62,4 кв.м., позначений літерою А та сарай під літерою Б.

Відповідно до реєстраційного посвідчення Київського бюро технічної інвентаризації, 8 серпня 1996 року за ОСОБА_3 зареєстровано право на вказану 1/2 частину будинку.

Як вбачається з матеріалів справи, Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю 14 листопада 1997 року забудовникам ОСОБА_4 та ОСОБА_3 видано Дозвіл НОМЕР_1 на введення в експлуатацію закінченого будівництвом приватного житлового будинку.

На підставі вказаного Дозволу НОМЕР_1 від 14 листопада 1997 року Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю м. Києва прийнято в експлуатацію будівлі і споруди, складалися з прибудови «а2» площею - 7,2 кв.м.; прибудови «а4» площею - 6,1 кв.м.; прибудови «а5» площею - 11,0 кв.м.; мансарди площею - 22,0 кв.м.; гараж-літньої кухні «В» - 53,8 кв.м.; прибудови «в» - 4,1 кв.м.; реконструйованої кімнати житл. «2-2» - 12,5 кв.м.; реконструйованої кімнати житл. «2-3» - 11,8 кв.м. до будинку.

За таких обставин суд приходить до висновку, що прибудова «а2» площею - 7,2 кв.м.; прибудова «а4» площею - 6,1 кв.м.; прибудова «а5» площею - 11,0 кв.м.; мансарда площею - 22,0 кв.м.; гараж-літня кухня «В» - 53,8 кв.м.; прибудова «в» - 4,1 кв.м.; реконструйована кімната житл. «2-2» - 12,5 кв.м.; реконструйована кімната житл. «2-3» - 11,8 кв.м. до спірного будинку були введенні в експлуатацію, але не були зареєстровані у відповідності п.1.8. та п.4.1. вказаного Наказу №121 від 9 червня 1998 року.

Відповідно до ст. 112 ЦК УРСР (в редакції станом на дату укладення оспорюваного правочину) майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам.

Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність).

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 113 ЦК УРСР (в редакції станом на дату укладення оспорюваного правочину) володіння, користування і розпорядження майном при спільній частковій власності провадиться за згодою всіх учасників, а при відсутності згоди - спір вирішується судом.

Кожний учасник спільної часткової власності має право на оплатне або безоплатне відчуження іншій особі своєї частки в спільному майні.

Відповідно до ст. 119 ЦК УРСР (в редакції станом на дату укладення оспорюваного правочину) коли учасник спільної часткової власності на жилий будинок збільшить в ньому за свій рахунок корисну площу будинку шляхом прибудови, надбудови або перебудови, проведеної за згодою решти учасників і в установленому порядку, частки учасників у спільній власності на будинок і порядок користування приміщеннями в ньому підлягають відповідній зміні.

Відповідно до п. 7 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України від 16.01.2013 року (в редакції станом на дату звернення до суду з позовом) до позовів про визнання заперечуваного правочину недійсним і про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, право на пред'явлення якого виникло до 1 січня 2004 року, застосовується позовна давність, встановлена для відповідних позовів законодавством, що діяло раніше.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 ЦК УРСР (в редакції станом на дату укладення оспорюваного правочину) нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

За ст. 48 ЦК УРСР (в редакції станом на дату укладення оспорюваного правочину), недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей.

По недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

Відповідно до п. 27 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 р. N 18/5 (в редакції станом на дату укладення оспорюваного правочину) нотаріуси посвідчують угоди, щодо яких законодавством встановлено обов'язкову нотаріальну форму. Відповідно до чинного законодавства обов'язковому нотаріальному посвідченню підлягають, зокрема договори про відчуження (купівля-продаж, міна, дарування, довічне утримання) жилого будинку, іншого нерухомого майна (статті 227, 242, 244, 426 Цивільного кодексу).

Згідно п. 41 зазначеної Інструкції, якщо решта учасників спільної часткової власності відмовиться від здійснення права привілеєвої купівлі або не здійснить цього права протягом одного місяця з дня одержання повідомлення про намір і умови продажу, нотаріус після одержання заяви про відмову або після спливу місячного терміну може посвідчити договір купівлі-продажу частки спільного майна сторонній особі.

За положенням п. 49 зазначеної Інструкції при нотаріальному посвідченні договорів про відчуження жилого будинку, а також іншого нерухомого майна, що підлягає реєстрації, нотаріус вимагає подання документів, які підтверджують право власності на вказане майно у осіб, які його відчужують. Документи щодо майна, що підлягає реєстрації, приймається нотаріусом за наявності відмітки реєструючого органу, або реєстраційного посвідчення, яке є невід'ємною частиною правовстановлюючого документа.

Відповідно до п. 50 зазначеної Інструкції, крім правовстановлюючого документа на жилий будинок та інше нерухоме майно (за винятком земельної ділянки), якщо воно підлягає реєстрації, нотаріус вимагає довідку-характеристику бюро технічної інвентаризації, а в населених пунктах, де інвентаризація не проведена, - довідку виконавчого комітету відповідної Ради народних депутатів, в якій викладена характеристика відчужуваної будівлі.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено строк позовної давності.

Колегія суддів не може погодитися з доводами апеляційної скарги, що ОСОБА_3 не було відомо про наміри ОСОБА_4 відчужити майно, що їй стало відомо про спірний договір лише в 2014 році з позовної заяви, а тому строк позовної давності має відраховуваться саме з цього моменту, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, спірний договір укладено 17 грудня 1998 року, 18 листопада 1998 року ОСОБА_3 до нотаріальної контори м. Києва подана заява, з тексту якої вбачається, що позивач при наданні відмови від першочергового права на придбання Ѕ частини домоволодіння ОСОБА_4, була обізнана щодо предмету правочину.

Таким чином, судом встановлено, що позивач була обізнана про продаж ОСОБА_4 Ѕ частини будинку з 1998 року.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо пропуску позивачкою строку позовної давності.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав вважати, що судом допущені порушення норми матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення спору.

Оскільки рішення суду постановлене з дотриманням норм діючого законодавства, висновки суду обґрунтовані, відповідають обставинам справи, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 22 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді