Номер провадження: 22-ц/785/7945/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Артеменко І. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.11.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Артеменка І.А.,

суддів Сватаненка В.І.,

ОСОБА_2,

при секретарі Фабіжевської Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 жовтня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5 про визнання недійсним договору довічного утримання та визнання права власності,-

встановила:

У листопаді 2015 року ОСОБА_4 (уточнюючи свої позовні вимоги) звернувся до суду з зазначеним позовом, в якому просив визнати недійсним договір довічного утримання від 27.02.2015 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5, за реєстровим № 810; визнати недійсним договір про заміну набувача за договором довічного утримання, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5 27.02.2015 року, за реєстровим № 810, укладений 15.05.2015 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3, за реєстровим № 1990; визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/3 частину квартири № 20 по Італійському бульвару в будинку № 1, корпус № 1 в м. Одесі.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 27.02.2015 року між ним та його сином ОСОБА_6 був укладений договір довічного утримання.

У липні 2015 ОСОБА_6 був встановлений діагноз онкологічне захворювання після чого, він не міг виконувати свої зобовязання за вищезазначеним договором та доглядати за позивачем, тому 15.09.2015 року, після переконання його відповідачкою, з ОСОБА_3 укладено договір про заміну набувача за вищезазначеним договором довічного утримання.

Згідно з договором довічного утримання та договором про заміну набувача відповідачка отримала у власність 1/3 квартири № 20 у будинку № 1, корпус № 1 по Італійському бульварі в м. Одесі.

Позивач зазначив, що в порушення укладеного договору відповідачка не виконує взяті на себе зобовязання по догляду за ним, тому він вимушений був звернутися до суду з зазначеним позовом, який просив задовольнити.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11 жовтня 2016 року позовні вимоги задоволено.

Визнано недійсним договір довічного утримання від 27.02.2015 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстрований в реєстрі за № 810.

Визнано недійсним договір про заміну набувача за договором довічного утримання від 15.09.2015 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстрований в реєстрі за № 1990.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/3 частину квартири під номером 20 по Італійському бульвару в будинку № 1, корпус № 1 в м. Одесі.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, ОСОБА_3 подала до суду апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити по справі нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на порушення судом норм права.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, який доповів зміст рішення, яке оскаржено, доводи апеляційної скарги, межі, в яких повинні здійснюватись перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, вислухавши думку учасників процесу, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу задовольнити, з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 про визнання договору довічного утримання недійсним, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка ОСОБА_3 взяті на себе зобовязання за вказаним договором не виконує, що є підставою для його розірвання, при цьому суд послався на ст. 756 ЦК України.

Однак колегія суддів не може погодитися з висновками суду першої інстанції, оскільки висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи, суд неправильно застосував норми матеріального права.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 2 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 жовтня 2016 року зазначеним вимогам не відповідає.

Так, апеляційним судом встановлено, підтверджено матеріалами справи та не спростовується сторонами, що 27.02.2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6Г.(сином позивача) укладено договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстрований в реєстрі за № 810 ( а.с.192-193, т.1).

Відповідно до умов зазначеного договору ОСОБА_4 передає ОСОБА_6, належну йому на праві особистої приватної власності 1/3 частину квартири № 20, що знаходиться в м. Одесі по Італійському бульвару у будинку № 1, корпус № 1, що складається в цілому з чотирьох житлових кімнат, житловою площею 65,6 кв.м., загальною площею - 102 кв.м. та належить йому на підставі свідоцтва про право власності на житло від 29.12.1993 року № 0184, виданого Управлінням КЕЧ Одеського району м. Одеси (а.с.8, т.1), взамін чого ОСОБА_6 зобовязався забезпечувати ОСОБА_4 утриманням та доглядом довічно.

З зазначеного свідоцтва про право власності також вбачається, що іншими співвласниками спірної квартири були дружина позивача - ОСОБА_7 та старший син позивача - ОСОБА_6.

08.11.2014 року ОСОБА_7 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-ЖД № 392680, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 11306.

Після смерті ОСОБА_7, належна їй 1/3 частина квартири № 20, що знаходиться за адресою: м. Одеса, Італійський бульвар, № 1, корпус № 1 перейшла у власність ОСОБА_6, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом (а.с.278, т.1).

З п. 8 договору довічного утримання вбачається, що у разі смерті «набувача», обовязки за договором переходять до тих спадкоємців, до яких перейде відчужена за цим договором частина квартири.

У липні 2015 ОСОБА_6 був встановлений діагноз онкологічне захворювання після чого, він не міг виконувати свої зобовязання за вищезазначеним договором та доглядати за позивачем, тому 15.09.2015 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 був укладений договір про заміну набувача за договором довічного утримання, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округа ОСОБА_5 27.02.2015 року за реєстровим № 810, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстрований в реєстрі за № 1990 (а.с.229, т.1).

Відповідно до п. 3 вищезазначеного договору з моменту укладання цього договору «первісний набувач», ОСОБА_6, втрачає всі права та обовязки за договором довічного утримання, а «новий набувач», ОСОБА_3, набуває всі права та обовязки за цим договором.

Згідно п. 4.1 договору про заміну набувача з моменту укладання цього договору та реєстрації права ОСОБА_3 набуває право власності на 1/3 частину квартири № 20, що знаходиться в м. Одесі по Італійському бульвару у будинку № 1, корпус № 1.

Позивач ОСОБА_4, у своїй уточненій позовній заяві (а.с.178-183, т.2) зазначив, що договір довічного утримання та договір про заміну набувача за договором довічного утримання був укладений внаслідок помилки, оскільки його син ОСОБА_6 та його дружина відповідачка по справі ОСОБА_3, користуючись його станом здоровя, ввели його в оману, він ніколи не хотів укладати договір довічного утримання, не памятає коли був підписаний договір про заміну набувача за договором довічного утримання, також зазначав, що йому не був наданий екземпляр зазначеного договору, тому просив визнати зазначені правочини недійсними, відповідно до ст. 229 ЦК України.

Оскаржуваним рішенням позовні вимоги задоволені у повному обсязі, з чим колегія суддів не може погодитися з наступних підстав.

Відповідно до ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобовязується забезпечити відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Підставою для виникнення цивільних прав та обовязків є юридичні факти, якими в цивільному праві є обставини, наявність, яких тягне встановлення, зміну, припинення або інші трансформації цивільних прав і обовязків (цивільних правовідносин).

Статтями 744-746, 748 ЦК України передбачено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до ст. 334 цього Кодексу, якою передбачено, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог ЦК України, інших актів, цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог, відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України).

Згідно ст. 229 ЦК України (відповідно до якої позивач просив визнати договір довічного утримання та договір про заміну набувача за договором довічного утримання недійсними), якщо особа, яка вчинила правочин помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Але колегія суддів звертає увагу, що суд першої інстанції, визнаючи зазначені договори недійсними, посилався на ст. 756 ЦК України, відповідно до якої, у разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв'язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов'язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення. У цьому разі витрати, зроблені набувачем на утримання та (або) догляд відчужувача, не підлягають поверненню.

Тобто, суд першої інстанції задовольнив позовні вимоги ОСОБА_4 з підстав неналежного виконання відповідачкою умов договору довічного утримання, у той час, коли сам позивач посилався на помилку при його укладанні, та просив визнати недійсним договір відповідно до ст. 229 ЦК України.

У суді апеляційної інстанції представники позивача підтвердили, що підстави позову були змінені, та наполягали на тому, що договір було вчинено під впливом помилки.

У п. 19 постанови пленуму Верховного Суду України від 06 листопада2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що відповідно до ст.ст. 229233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до п. 20 зазначеної Постанови, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Позивачем ОСОБА_4 не було надано суду доказів, що договір довічного утримання та договір про заміну набувача за договором довічного утримання укладався під впливом помилки або обману.

Таким чином, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення не звернув увагу, що позивачем були подані уточнені позовні вимоги, відповідно до яких позивач змінив підстави для звернення до суду, посилаючись на помилку при укладанні договорів та просив вже не розірвати договори, а визнати їх недійсними з моменту укладання, що не було прийнято судом першої інстанції до уваги, та призвело до ухвалення незаконного, необґрунтованого рішення, яке підлягає скасуванню.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України), а в ч. 2 цієї статті законодавець визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК України).

Згідно з ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичної чи юридичної особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 1. ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається на підставу своїх вимог та заперечень.

На підставі викладеного колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим та підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч. 1 п. 2, ст. 309 ч. 1 п.п. 3, 4, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 жовтня 2016 року скасувати.

Ухвалити по справі нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5 про визнання недійсним договору довічного утримання та визнання права власності відмовити.

Рішення колегії судів набирає законної сили з моменту проголошення.

Рішення колегії суддів може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня проголошення до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області

ОСОБА_8

ОСОБА_2

ОСОБА_9