УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т. Л., Кадєтової О.В., Мазур Л.М., Мостової Г.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про скасування рішення третейського суду, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 18 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 22 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У березні 2015 року ОСОБА_5 звернувся до суду з заявою про скасування рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації Українських банків від 15 грудня 2014 року у справі за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості, посилаючись на те, що дана справа не підвідомча третейському суду, а також третейським судом були вирішені питання про права та обов'язки осіб, які не брали участі у справі, що є підставою для скасування рішення третейського суду.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 18 травня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 22 вересня 2015 року, у задоволенні заяви відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_5 просить зазначені ухвали першої та апеляційної інстанцій скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права та справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_5 про скасування рішення третейського суду, суд першої інстанції з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що третейський суд діяв в межах своєї компетенції, а тому відсутні підстави для його скасування.

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками судів з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 16 листопада 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_5 був укладений кредитний договір, згідно з яким банк надав ОСОБА_5 кредит у розмірі 36 000,00 доларів США на умовах, визначених кредитним договором.

У зв'язку з невиконанням своїх зобов'язань, станом на 21 жовтня 2014 року, загальний розмір заборгованості ОСОБА_5 становив 287 028,77 грн.

Рішенням Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 15 грудня 2014 року було задоволено позов ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 389-5 ЦПК України підставою для скасування рішення третейського суду є прийняття рішення третейським судом у справі, яка не підвідомча третейському суду відповідно до закону.

Згідно із п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди» (з доповненнями, внесеними Законом № 2983-У1 від 03 лютого 2011 року, який набрав чинності 11 березня 2011 року), третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком, зокрема, справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі, споживачів послуг банку.

Відповідно до п. п. 22, 23 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника, а споживчим кредитом є кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

Конституційний Суд України у справі № 1-26/2011 прийшов до висновку, що дія пунктів 22, 23 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку, що спори між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору, відповідно до пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди», незважаючи на наявність третейського застереження в договорі, не можуть бути предметом третейського розгляду, оскільки цим Законом від 3 лютого 2011 року виключено з компетенції третейського суду вирішення спорів щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Відмежування цивільних правовідносин за участю споживачів від правовідносин з іншими суб'єктами здійснюється на підставі визначення правової форми їх участі в конкретних правовідносинах.

Незалежно від предмета й підстав позову та незважаючи на те, хто звертається з позовом до суду (банк або інша фінансова установа чи споживач), на правовідносини, що виникають зі споживчого кредиту, поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів».

Такий правовий висновок узгоджується з правовою позицією, яка викладена у постанові Верховного Суду України № 6-2712цс15 від 27 січня 2016 року.

Отже, з урахуванням вказаних вимог закону, суди попередніх інстанцій дійшли до передчасного висновку про те, що третейський суд діяв в межах своєї компетенції, оскільки не з'ясували фактичні обставини по справі, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме на які цілі ОСОБА_5 брав кредитні кошти, так як Закон України «Про захист прав споживачів» поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту.

Оскільки обставини, пов'язані із перевіркою правильності визначення обставин справи та оцінки наданих сторонами доказів, судами з`ясовувались неналежним чином, чим порушено норми процесуального права ( ст. ст. 10, 60, 61, 179 ЦПК України) і таке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, то відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України ухвалені у справі рішення суду першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 18 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 22 вересня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов

Судді: Т.Л. Ізмайлова

О.В.Кадєтова

Л.М.Мазур

Г.І.Мостова