АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №666/3152/15-ц Головуючий в І інстанції: Полив'яний В.М.
Провадження №22-ц/791/1973/2016 Доповідач: Вербицька Л.І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Херсонської області в складі:

головуючогоВербицької Л.І.,
суддів:Колісниченка А.Г.,
Радченка С.В.,
секретарКутузова А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 29 лютого 2016 року в справі за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСоцбанк» до ОСОБА_5, Приватної фірми «ПАРНАС», ОСОБА_6 про стягнення заборгованості

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2015 року Публічне акціонерне товариство «УкрСоцбанк»(далі - Банк) звернулося до суду з вищезазначеним позовом. В обґрунтування своїх вимог Банк зазначав, що 19 липня 2005 року між ним та ОСОБА_5 укладено кредитний договір №Ф050247К згідно умов якого Банк надав останньому кредит в сумі 180 000,00грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. В забезпечення виконання зобов'язань за укладеним кредитним договором 19 липня 2005 року між Банком та ПФ «ПАРНАС», а також між Банком та ОСОБА_6 було укладено окремі договори поруки №02-21-Ф050247К-978 та №02-21-Ф050247К-980 відповідно до умов яких поручителі зобов'язалися солідарно відповідати перед позивачем за виконання зобов'язань за кредитним договором. Оскільки ОСОБА_5 належним чином не виконував зобов'язання по поверненню кредитних коштів, у зв'язку з чим станом на 15 грудня 2014 року утворилася заборгованість в загальному розмірі 273 508,31 грн., Банк просив суд стягнути солідарно з ОСОБА_5, ПФ «ПАРНАС», ОСОБА_6 на його користь заборгованість по кредитному договору в зазначеному розмірі та судові витрати в сумі 2 735,09 грн.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Херсона від 29 лютого 2016 року позов Банку задоволено у повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5, вважаючи рішення суду незаконним, необґрунтованим та таким, що постановлено з порушенням судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог Банку відмовити у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Письмових заперечень на скаргу до апеляційного суду не надходило..

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, які з'явилися в судове засідання, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що Банк звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ПФ «ПАРНАС» про стягнення заборгованості за кредитним договором в порядку цивільного судочинства, де Банк звертається до ПФ «ПАРНАС», як до солідарного боржника за окремим договором поруки (а.с.4-6,17-18).

Пунктами 1,3 частини першої статті 15 ЦПК України встановлено, що суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнанних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Згідно із частиною першою статті 1, статей 2, 12 ГПК України справи у спорах, що виникають при укладенні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у яких сторонами є юридичні особи, розглядаються господарськими судами.

Відповідно до ст.16 ЦПК України не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст.310 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню в апеляційному порядку із закриттям провадження у справі або залишення заяви без розгляду з підстав, визначених статтями 205 і 207 ЦПК України.

Оскільки спір між Банком та ПФ «ПАРНАС», які є юридичними особами, виник з приводу виконання окремого договору поруки та може бути самостійним і окремим предметом позову, даний спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, а тому провадження у справі в частині позовних вимог Банку до ПФ «ПАРНАС» про стягнення заборгованості за кредитним договором підлягає закриттю.

Крім того, задовольняючи позовні вимоги про солідарне стягнення кредитної заборгованості з ОСОБА_5 та ОСОБА_6, суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок неналежного виконання ОСОБА_5 своїх зобов'язань за умовами кредитного договору по поверненню суми заборгованості Банк має право вимагати виконання зобов'язання в повному обсязі як від боржника, так і від поручителя у солідарному порядку.

Проте колегія суддів вважає, що такого висновку суд дійшов з порушенням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до положень п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду з ухваленням нового.

Судом встановлено, що 19 липня 2005 року між Банком та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір №Ф050247К, згідно умов якого Банк надав ОСОБА_5 кредит в сумі 180 000,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15,00 % річних та комісій у розмірі та порядку, що визначені договором, на строк до 18 липня 2015 року (а.с.7-13).

Пунктами 1.1, 1.1.1 Договору сторони встановили графік та порядок погашення кредиту та сплати нарахованих процентів за користування кредитом рівними сумами грошових коштів в розмірі 1 500,00 грн. щомісячно.

Відповідно до п.1.1.2. Кредитного договору погашення кредиту здійснюється до 10 числа місяця наступного за місяцем, передбаченим у графіку, та в останній день користування кредитом.

Пунктом 2.6. Кредитного договору визначено, що розмір процентної ставки переглядається сторонами один раз на рік не пізніше 19 числа липня місяця кожного року користування кредитом, про що укладається відповідна додаткова угода між кредитором та позичальником. В період дії договору поруки, зазначеного в п.1.3.2 цього Договору, збільшення розміру процентної ставки здійснюється за письмовою згодою Поручителя.

Відповідно до п.4.2. Кредитного договору у разі прострочення позичальником строків сплати процентів, визначених п.2.4. цього Договору, а також прострочення строків повернення кредиту, позичальник сплачує кредиторові пеню в розмірі одного відсотка від несвоєчасно сплаченої суми за кожний день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діє у цей період.

Пунктом 4.5. Договору визначено, що у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов'язків, визначених п.3.3.8. та п.3.3.9. ( сплачувати проценти за використання кредиту в порядку, визначеному п.п.2.4.,2.5.) цього Договору, протягом, більше ніж 60 календарних днів, строк користування Кредитом вважається таким, що сплив, та відповідно, позичальник зобов'язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню).

Внаслідок неналежного виконання ОСОБА_5 своїх зобов'язань по своєчасному і повному погашенню коштів за кредитним договором станом на 15 грудня 2014 року виникла заборгованість, загальний розмір якої становить 273 508,31 грн., яка складається із: заборгованості за кредитом - 123 000,00 грн.; заборгованості по відсоткам - 131 092,72 грн.; розміру пені за несвоєчасне повернення кредиту - 4 024,58 грн.; розміру пені за несвоєчасне повернення відсотків - 5 335,24 грн.; розміру інфляційних витрат за кредитом - 4 321,94 грн.; розміру інфляційних витрат за відсотками - 5 733,82 грн. (а.с.14-16).

Із наданого Банком розрахунку вбачається, що останній платіж за кредитним договором в рахунок погашення тіла кредиту боржником здійснено 08 лютого 2008 року, а останні платежі, які було зараховано в рахунок погашення відсотків - здійснено 25 грудня 2008 року, 24 квітня 2009 року та 28 листопада 2011 року. Таким чином, за визначенням пункту 4.5. Кредитного договору, станом на 11 березня 2009 року виникло прострочення сплати в 60 календарних днів по сплаті відсотків за користування кредитом за грудень 2008 року зі строком сплати до 10 січня 2009 року. Тобто 11 березня 2009 року настав строк повернення кредиту у повному обсязі і саме з цієї дати у Банка виникло право на звернення до суду з вимогою про стягнення кредитної заборгованості. Проте, зі здійсненням боржником 28 листопада 2011 року платежу відбулося переривання зазначеного строку позовної давності.

19 липня 2005 року між Банком та ОСОБА_6 було укладено договір поруки №02-21-Ф050247К-980, за яким поручитель зобов'язався перед кредитором у повному обсязі солідарно відповідати за виконання позичальником зобов'язань щодо повернення суми кредиту, сплати процентів за користування кредитом у розмірі 15 % річних і комісії за ведення кредитної справи, у розмірі, строки та в порядку, передбачених кредитним договором (а.с.19-20).

Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимогу до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Відповідно до п. 4.2. договору поруки, цей договір набирає чинності з дати його укладення та діє до остаточного виконання сторонами прийнятих на себе зобов'язань.

Отже, договором поруки не встановлено строку її припинення.

У зв'язку з тим, що внаслідок невиконання боржником взятого на себе зобов'язання відбулась зміна строку виконання основного зобов'язання - до 11 березня 2009 року, з цього часу починається відлік шестимісячного строку для пред'явлення кредитором вимоги до поручителя.

Враховуючи ту обставину, що вимог до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання позивач не пред'явив, у відповідності до вимог ч. 4 ст. 559 ЦК України порука ОСОБА_6 є припиненою.

Крім того, з матеріалів справи також вбачається, що згідно п.1.1. договору поруки поручитель зобов'язався перед кредитором у повному обсязі солідарно відповідати за виконання позичальником зобов'язань щодо повернення суми кредиту, сплати процентів за користування кредитом у розмірі 15 % річних і комісії за ведення кредитної справи, у розмірі, строки та в порядку, передбачених кредитним договором (а.с.20).

Натомість, з наданих Банком розрахунків вбачається, що з жовтня 2008 року Банк збільшив відсоткову ставку за користування кредитом до 21, 00 відсотків.

Відповідно до ч.1 ст.559 ЦК України порука припиняється також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Оскільки Банком згідно вимог, передбачених ст.60 ЦПК України, не надано будь-яких доказів на підтвердження обставин щодо надання поручителем ОСОБА_6 згоди на збільшення розміру відсоткової ставки за користування кредитом порука вважається припиненою з жовтня 2008 року.

Оскільки на час пред'явлення вимоги до поручителя ОСОБА_6, а саме 09 червня 2015 року (а.с.4) обов'язки ОСОБА_6 за договором поруки були припинені з двох вищезазначених підстав, стягнення з нього у солідарному порядку з боржником заборгованості за кредитним договором є безпідставним, а тому позовні вимоги Банку у цій частині є необґрунтованими.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Визначення поняття зобов'язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України.

Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як "строк дії договору", так і "строк (термін) виконання зобов'язання" (статті 530,631 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Відповідно до частини п'ятої статті 261 ЦК України за зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Зі змісту п.4.5. укладеного Кредитного договору вбачається, що сторони кредитних правовідносин врегулювали у договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов'язання, та визначили умови такого повернення коштів.

Оскільки строк виконання основного зобов'язання було змінено на 11 березня 2009 року і зі здійсненням боржником 28 листопада 2011 року платежу відбулося переривання строку позовної давності, слід вважати, що саме з цього моменту в позивача виникло право на звернення до суду щодо захисту своїх порушених прав, однак Банк звернувся до суду з зазначеним позовом лише 09 червня 2015 року, тобто зі спливом строку позовної давності.

За змістом ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно).

Після зміни строку виконання зобов'язання до 11 березня 2009 року усі наступні платежі, передбачені графіком сплати щомісячних платежів, не мали правового значення, оскільки за вимогою пункту 4.5. договору позичальник був зобов'язаний повернути кредит в повному обсязі до вказаної дати й усі наступні щомісячні платежі за графіком після 11 березня 2009 року не підлягали виконанню.

Разом із тим, за змістом частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Оскільки кошти за кредитним договором в належному розмірі повернуто не було, проценти за кредитом та пеня за процентами підлягають стягненню з боржника у межах строку позовної давності.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року (справа № 6-249 цс15), яка відповідно до ст.360-7 ЦПК України має враховуватись судом при застосуванні таких норм права.

Відповідно до наданого суду розрахунку заборгованість по процентам в межах строку позовної давності за період з 11 червня 2012 року по 10 квітня 2014 року становить 31 318,03 грн. Заборгованості по сплаті пені та інфляційних витрат в межах строку спеціальної позовної давності до дати звернення до суду зазначений розрахунок не містить (а.с.14-16).

Щодо застосування судом апеляційної інстанції наслідків пропуску позивачем строку позовної давності до позовних вимог заявлених до боржника ОСОБА_5 слід зазначити наступне.

Відповідно до ч.4 ст.267 ЦПК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови у позові.

Судом першої інстанції спір вирішено у заочному порядку за відсутності позивача і відповідачів.

У поданій ОСОБА_5 до суду першої інстанції заяві про перегляд заочного рішення зазначено про те, що він не був повідомлений про розгляд справи в суді першої інстанції, оскільки з 24 липня 2015 року по 31 березня 2016 року перебував за межами України. Зазначені обставини позбавили його можливості подати свої заперечення проти заявленого позову, а також звернутися до суду з заявою про застосування строку позовної давності.

Не з'ясувавши поважність причини неявки в судове засідання ОСОБА_5 (а.с.99,100), не звернувши увагу на зазначені у заяві докази, які не були надані позивачем, але мають істотне значення для правильного вирішення справи, суд першої інстанції ухвалою від 14 липня 2016 року заяву про перегляд заочного рішення залишив без задоволення. Слід також зазначити, що така ухвала суду згідно норм цивільно-процесуального закону оскарженню в апеляційному порядку не підлягає.

З матеріалів справи вбачається, що провадження у справі відкрито 24 червня 2015 року (а.с.26) і справа була призначена до розгляду на 02 липня 2015 року на 14:30 годин, проте повідомлень про направлення судової повістки ОСОБА_5 на зазначену дату матеріали справи не містять. Про наступне слухання справи на 25 серпня 2015 року ОСОБА_5 було направлено відповідну судову повістку, однак вона повернулась до суду за закінченням терміну зберігання (а.с.36,37,38). Такі ж самі повідомлення, що були направлені на адресу ОСОБА_5, з відміткою «за закінченням терміну зберігання», а також «за зазначеною адресою не проживає» містяться в матеріалах справи щодо слухання справи, призначеному на 22 вересня 2015 року, 21 жовтня 2015 року, 23 грудня 2015 року та 01 лютого 2016 року (а.с.47,48,56,57,69,70,79,80).

Оскільки відповідачу ОСОБА_5 матеріали позову, а також повістки-повідомлення не було вручено у зв'язку з поверненням до суду з відмітками «за закінченням терміну зберігання» та «за зазначеною адресою не проживає», такі повідомлення не є належними повідомленнями про час та місце судового засідання відповідно до визначеного порядку ст.74-76 ЦПК України.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив заочне рішення з недотриманням порядку заочного розгляду справи.

Внаслідок допущених судом першої інстанції порушень, апелянта було позбавлено можливості реалізувати свої права передбачені ст.ст.27, 31 ЦПК України, зокрема й щодо звернення з заявою про застосування до спірних правовідносин строків позовної давності.

Оскільки про застосування строків позовної давності апелянтом було заявлено як під час звернення до суду першої інстанції з заявою про перегляд заочного рішення, так при розгляді справи судом апеляційної інстанції, виходячи з положень цивільно-процесуального закону щодо завдання цивільного судочинства та ст.ст.1, 4, 10, 27, 31, 57-61 ЦПК України колегія суддів вважає, що заява може бути прийнята судом апеляційної інстанції оскільки виходячи з повноважень суду апеляційної інстанції іншим процесуальним шляхом поновити порушені права відповідача ОСОБА_5, неможливо.

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для скасування заочного рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким у задоволенні позову до ОСОБА_6 слід відмовити за необґрунтованістю, оскільки порука є припиненою. Позовні вимоги до ОСОБА_5 підлягають частковому задоволенню, а саме колегія суддів приходить до висновку про стягнення з ОСОБА_5 на користь Банку розміру нарахованих відсотків за користування кредитними коштами у сумі 31 318,03 грн. В іншій частині позовних вимог до ОСОБА_5 слід відмовити за пропуском строку позовної давності

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з ОСОБА_5 на користь Банку підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі пропорційному до розміру задоволених позовних вимог (а.с.3).

Керуючись ст.ст. 15, 16, 27, 31, 57-61, 74-76, 88, 205, 207, 303, 307, 309, 310 ЦПК України, ст.ст.261, 266, 267, 559, 599, 1048, 1049, 1054 ЦК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Заочне рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 29 лютого 2016 року скасувати.

Провадження у справі в частині позову Публічного акціонерного товариства «УкрСоцбанк» до Приватної фірми «ПАРНАС» про стягнення заборгованості закрити.

Роз'яснити позивачу, що позов до Приватної фірми «ПАРНАС» підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

В іншій частині позовних вимог ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «УкрСоцбанк» до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості відмовити.

Позов Публічного акціонерного товариства «УкрСоцбанк» до ОСОБА_5 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСоцбанк»заборгованість по відсотках за користування кредитом в розмірі 31 318,03 грн. та судовий збір в сумі 313,18 грн.

В іншій частині позовних вимог до ОСОБА_5 відмовити за пропуском строку позовної давності.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього часу може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Л.І.Вербицька

Судді: А.Г.Колісниченко

С.В.Радченко