ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
____________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2016 року Фастівський міськрайонний суд Київської області у складі: головуючого судді Чернишової Є.Ю., за участі секретаря Соловей Ж.В., представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2, розглянувши позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу ОСОБА_6 про визнання договору недійсним, скасування реєстраційного документу та зобовязання повернути автомобіль,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_4, ОСОБА_5, мотивуючи вимоги тим, що в травні 2012 року позивач отримав за генеральним дорученням автомобіль «Mercedes-Benz Vito 110 CDI», номерний знак ВО 2135АТ, 2003 року випуску, номер кузова WDF4663 та згодом вирішив його продати, оцінивши у 113000 грн. Відповідач, дізнавшись про намір продажу автомобіля, запропонував взяти даний автомобіль в оренду з подальшим викупом протягом 1 року, так як не мав всієї суми коштів. Чіткого графіку сплати складено не було, але сторони домовилися, що до вересня 2013 року відповідач сплатить всю суму вартості автомобіля, при цьому половину суми він мав сплатити до кінця 2012 року, іншу до вересня 2013 року.

15 вересня 2012 року ОСОБА_3 надав генеральне доручення на автомобіль на імя ОСОБА_4 та ОСОБА_5, відповідно до якого вони мають право керувати та розпоряджатися автомобілем, однак без подальшого права передоручення. В жовтні 2012 відповідач надав позивачеві 3000 грн. авансу за автомобіль, однак інших платежів відповідачем не здійснювалось. Позивач звернувся до нотаріуса із заявою про анулювання генерального доручення від 15.09.2012 року. В кінці лютого 2013 ОСОБА_7 зателефонував позивачеві та повідомив про намір виплатити кошти до вересня 2013 року, а якщо гроші виплачені не будуть, то він поверне автомобіль, однак відповідач обіцяні кошти не виплатив та автомобіль не повернув.

Згодом позивачу стало відомо, що з метою уникнення відповідальності, ОСОБА_4 здійснив продаж транспортного засобу «Mercedes-Benz Vito 110 CDI», своїй дружині ОСОБА_5

Таким чином, зазначає позивач, оскільки купівля-продаж автомобіля була здійснена без відома та згоди позивача, в той час коли домовленість між ними існувала виключно на користування автомобілем, тому такий договір купівлі-продажу є недійсним з моменту його укладання та підлягає скасуванню.

З огляду на вищевикладене, з урахуванням збільшення позовних вимог, позивач просив визнати недійсним укладений 23.01.2013 р. договір купівлі-продажу транспортного засобу «Mercedes-Benz Vito 110 CDI», номерний знак ВО 2135АТ, скасувати свідоцтво про державну реєстрацію транспортного засобу серії САК 501673, видане на імя ОСОБА_5 та зобовязати ОСОБА_4 та ОСОБА_5 повернути у користування позивач автомобіль «Mercedes-Benz Vito 110 CDI», номерний знак ВО 2135АТ.

Відповідач ОСОБА_7 в судове засіданні не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся вчасно та належним чином.

Представник відповідача ОСОБА_5 в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні.

Суд, вислухавши пояснення сторін, покази свідків, вивчивши письмові матеріали справи, встановив наступне.

Відповідно до довіреності від 07.05.2012 року, виданої приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу ОСОБА_6, ОСОБА_8 на імя ОСОБА_3 видана довіреність, з правом передоручення(а.с. 108), відповідно до якої довіритель уповноважує позивача, у тому числі продати, обміняти, зняти з обліку в органах ДАІ, укладати договори найму (оренди), позички, укладати договори страхування тощо належним власнику на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ САК № 501673, пасажирським автомобілем марки Mercedes-Benz Vito 110 CDI, випуску 2003 року, двигун V -2148 куб.см. D, кузов № НОМЕР_1, реєстраційний номер ВО 2135 АТ.

Як зазначає позивач, видання цієї «генеральної» довіреності відбулось внаслідок укладання між ним та ОСОБА_8 договору купівлі-продажу вказаного автомобілю, однак позивач автомобіль з обліку в органах ДАІ не знімав, на своє імя не реєстрував.

В подальшому, ОСОБА_3 видав на імя ОСОБА_4 та ОСОБА_5 довіреність, яка посвідчена 15.09.2012 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу ОСОБА_6,якою уповноважив їх бути представниками при керуванні, а також продати, обміняти, зняти з обліку в органах ДАІ, укладати договори найму (оренди), позички, укладати договори страхування тощо належним власнику на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ САК № 501673, пасажирським автомобілем марки Mercedes-Benz Vito 110 CDI, випуску 2003 року, двигун V -2148 куб.см. D, кузов № НОМЕР_1, реєстраційний номер ВО 2135 АТ (а.с. 174).

Згідно з інформацією, наданою регіональним сервісним центром в Київській області територіальним сервісним центром № 3244, автомобіль Mercedes-Benz Vito 110 CDI», номерний знак ВО 2135АТ, 2003 року випуску, номер кузова WDF4663, 2003 року випуску згідно бази даних НАІС ДДАІ станом на 26.02.2016 року зареєстровано за гр. ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 118).

Відповідно до реєстраційної картки транспортного засобу (а.с.121) спірний автомобіль зареєстрований за новим власником ОСОБА_5В на підставі довідки-рахунку №ААА028269 від 23.01.2013 року.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилався на те, що видання ним «генеральної» довіреності на імя відповідачів фактично є удаваною угодою купівлі-продажу автомобіля, оскільки між сторонами існували виключно відносини з приводу оренди спірного автомобіля.

Таким чином, за твердженням позивача, удаваність правочинну, за яким ОСОБА_4 набув повноважень розпоряджатись спірним автомобілем, обумовлює недійсність договору про купівлю-продаж транспортного засобу на імя ОСОБА_5 від 23.01.2013 року.

Суд не приймає таких доводів позивача з огляду на наступне.

Відповідно до пунктів 3, 4 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору, свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом.

Підстави виникнення цивільних прав та обов'язків визначені в статті 11 Цивільного кодексу України, зокрема з договорів та інших правочинів.

Відповідно до частини першої та абзацу першого і другого частини третьої статті 202, частини 1, 4 статті 203 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє (стаття 239 Цивільного кодексу України).

Відповідно до положення частини 1 статті 235 Цивільного кодексу України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Так, при укладенні удаваного правочину сторони мають намір своїми діями досягнути такого правового результату, який не є за законом наслідком даного волевиявлення, а намагаються досягнути іншого правового результату, про який вони фактично домовились.

Цивільний кодекс України не вказує, до яких недійсних правочинів відноситься удаваний правочин: нікчемних чи заперечних. Частиною другою статті 235 Цивільного кодексу України лише визначено правило: якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Проте удаваний правочин є нікчемним (абсолютно недійсним) вже тому, що обидві сторони знають, що їх волевиявлення не обов'язкові і не відповідають їх дійсній волі. Удаваний правочин ні за яких обставин не може породити цивільні права та обов'язки, оскільки виражена у ньому воля не відповідає волевиявленню сторін, лише при єдності яких можна стверджувати про те, що насправді вчинений правочин.

Статтею 244 Цивільного кодексу України передбачено, що представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Представництво за довіреністю може ґрунтуватися також на акті органу юридичної особи. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Довіреність - це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Довіреність є одностороннім правочином, що укладається у вигляді письмового документа, у якому визначаються уповноваження представника. Оскільки довіреність є одностороннім правочином, її чинність не залежить від згоди на її видачу представника. Однак без його волевиявлення дії, визначені довіреністю, ніколи не будуть здійснені, а відтак результативна дія довіреності досягнена не буде. Таким чином, укладення представником правочинів на підставі довіреності є свідченням існування між ним та особою, яку представляють, домовленості на вчинення юридичних дій, тобто договірних відносин.

Аналізуючи довіреність від 15.09.2012 року, якою позивач уповноважив відповідачів розпоряджатися (продати, обміняти, зняти з обліку в органах ДАІ, укладати договори найму (оренди), позички, укладати договори страхування) пасажирським автомобілем марки Mercedes-Benz Vito 110 CDI, а також надавши оцінку наявним в матеріалах справи доказам, суд приходить до висновку, що факт видачі такої довіреності позивачем та її умови не суперечать загальним засадам діючого законодавства, в тому числі у суду немає підстав вважати, що при видачі цієї довіреності, що є одностороннім правочином, позивач, як довіритель, що є стороною правочину, мав намір своїми діями досягнути такого правового результату, який не є за законом наслідком його волевиявлення, а є підставою досягнення іншого правового результату, про який він фактично домовився із відповідачами, а саме, приховання договору оренди транспортного засобу.

Позивачем не надано доказів на підтвердженого того, що спірна довіреність не може породити цивільні права та обов'язки, з підстав невідповідності вираженій у такому правочині волі волевиявленню позивача, як довірителя, та відповідачів, як представників задовіреністю, оскільки чинність довіреності не залежить від згоди на її видачу представника.

Крім того, суд не приймає доводи позивача щодо існування між ним та відповідачем ОСОБА_4 виключно відносини з приводу оренди спірного автомобіля, оскільки ці доводи спростовуються встановленими судом в ході судового розгляду обставинами.

Так, відповідно до заочного рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 18.01.2016 року, що прийнято за результатами розгляду справи за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення богу, встановлено, що 15.09.2012 року ОСОБА_3 надав ОСОБА_4 автомобіль марки Mercedes-Benz Vito 110 CDI, який коштував 13380 дол. США, а останній зобовязався повернути вказану суму кошів за отриманий автомобіль.

Із зазначеного судового рішення вбачається, що між сторонами виникли правовідносини при виконанні укладеного між ними договору позики.

Покази свідка ОСОБА_3 суд не приймає в якості належних та допустимих доказів на підтвердження існування між сторонами орендних відносин, оскільки цей свідок є дружиною позивача та може бути зацікавленою у вирішенні спірного питання.

Свідок ОСОБА_9 суду показав, від ОСОБА_4 він не чув, що той хотів взяти автомобіль в оренду він позивача. Свідок зазначив, що з розмови, яка відбулась між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 він зрозумів, що спірний автомобіль буде наданий в оренду. Суд не приймає такі покази в якості належних та допустимих доказів, оскільки доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Таким чином, суд не вбачає підстав ознак удаваності правочину при оформленні довіреність від 15.09.2012 року, оскільки доводи позивача ґрунтуються виключно на його припущеннях, не містять доказової бази, є такими, що не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду справи.

Крім того, як вбачається зі змісту позовних вимог, ОСОБА_3 просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, оскільки вказаний правочин було вчинено без необхідного обсягу прав на спірний автомобіль.

При цьому, сторонами під час розгляду справи визнано, що такий договір між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 фактично був оформлений довідкою-рахунком від 23.01.2013 р.

Так, як зазначає позивач в обґрунтування вимог про визнання недійсним договору, за яким відбулось відчуження автомобіля ОСОБА_4 на імя ОСОБА_5, зазначений договір укладено без відома та згоди ОСОБА_3, як власника автомобіля.

З приводу таких тверджень позивача суд вважає необхідним зазначити наступне.

Так, як встановлено судом та не заперечується позивачем та його представником, ОСОБА_8 на імя ОСОБА_3 видана довіреність, з правом передоручення, відповідно до якої останній був наділений повноваженнями у тому числі продати, обміняти, зняти з обліку в органах ДАІ, укладати договори найму (оренди), позички, укладати договори страхування тощо належним власнику пасажирським автомобілем марки Mercedes-Benz Vito 110 CDI.

Згідно ч. 1 ст. 116 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації (ст. 210 ЦК України).

Закон не вимагає обов'язкового нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу автомобіля, однак п. п. 7, 8 Правил державної реєстрації та обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей. причепів, напівпричепів та мотоколясок (далі - Правила), затверджених постановою КМУ № 1388 від 07 вересня 1998 року (в редакції, на момент виникнення правовідносин між ОСОБА_8 та ОСОБА_3В.), передбачено, що власники транспортних засобів - юридичні та фізичні особи або їх представники (далі - власники) зобов'язані зареєструвати їх протягом 10 діб після придбання або митного оформлення, чи тимчасового ввезення на територію України, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Реєстрація транспортних засобів здійснюється на підставі заяви власника, поданої особисто, і документів, що посвідчують його особу, правомірність придбання транспортного засобу, оцінку його вартості; правомірність придбання транспортних засобів, складових частин, які мають ідентифікаційні номери, підтверджуються документами, скріпленими підписом відповідної посадової особи і печаткою. виданими суб'єктами підприємницької діяльності, які реалізують транспортні засоби та видають довідки-рахунки, митними органами, судами. нотаріусами, органами соціального захисту населення, підприємствами - виробниками транспортних засобів та підрозділами ДАІ, а також угодами, укладеними на товарних біржах.

Для реєстрації транспортних засобів, що перебували в експлуатації і зареєстровані в підрозділах ДАІ, крім названих вище документів, додається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) з відміткою підрозділу ДАІ про зняття транспортного засобу з обліку. Перед відчуженням, передачею, такий транспортний засіб повинен бути знятий з обліку в підрозділі ДАІ. Відчуження, передача власником придбаних транспортних засобів не зареєстрованих у підрозділах ДАІ, не проводиться. Доказами, що підтверджують наявність у позивача права власності на майно є правовстановлюючі документи. Перелік таких документів щодо рухомого майна наведено, зокрема , у зазначених вище Правилах державної реєстрації та обліку автомобілів.

Частиною 3 статті 244 ЦК України передбачено, що довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій для представництва перед третіми особами.

Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобовязана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (частина перша статті 237 ЦК України).

Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами.

Договір купівлі-продажу це угода, за якою продавець (одна сторона) зобовязується передати майно у власність покупцеві (другій стороні), а покупець зобовязується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

В судовому засіданні встановлено, що договір купівлі-продажу спірного автомобіля між ОСОБА_8 та ОСОБА_3 не укладався, цей автомобіль не знятий з обліку в уповноваженому органі МВС та не зареєстрований за позивачем.

Видачу генеральної довіреності чи передоручення повноважень на транспортний засіб, без укладення договору купівлі-продажу, не можна вважати договором, що укладений відповідно до закону, та допускає перехід права власності до третіх осіб.

Сукупність зібраних судом доказів свідчить про те, що в установленому порядку договір купівлі-продажу спірного автомобіля між його власником ОСОБА_8 і ОСОБА_3 не укладався, а з огляду на викладене посилання позивача як на підстав набуття права власності на автомобіль на доручення від 07.05.2012 року є безпідставним, тому що суперечить вищезазначеним вимогам закону.

Таким чином, ОСОБА_3, набувши право від ОСОБА_8 користування та розпорядження спірним автомобілем, уповноважив, від імені власника, відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користування та розпорядження цим автомобілем. При цьому, ОСОБА_4, користуючись наданими повноваженнями, здійснив відчуження транспортного засобу на імя ОСОБА_5, яка у відповідності до вимог Правил зареєструвала його на своє імя.

Згідно з частинами першою та другою статті 1212 ЦК України, на яку позивач посилається в обґрунтування вимог про зобовязання повернути автомобіль в його користування, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Характерною особливістю кондиційних зобов'язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов'язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов'язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так неправомірних. Крім того, у кондиційному зобов'язанні не має правового значення чи вибуло майно, з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним.

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна.

Оскільки ОСОБА_3 право власності на автомобіль не набув, тому правових підстав для застосування положень ст. 1212 ЦК України немає.

Частина перша статті 215 ЦК передбачає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені статтею 203 ЦК, відповідно до якої зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей».

Позивач зазначає, що стороною (продавцем) в оспорюваному правочині від 23.01.2013 року є ОСОБА_4, який діяв на підставі довіреності від 15.09.2012 року, зі змісту якої випливає, що ОСОБА_10 уповноважив його, зокрема, продати, зняти з обліку в органах ДАІ пасажирський автомобіль марки Mercedes-Benz Vito 110 CDI.

Враховуючи те, що позивач уповноважив відповідачів на продаж автомобіля, тому підстав недійсності правочину суд не вбачає.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

При цьому, саме на сторони покладено обов`язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог чи заперечень (ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України)

Таким чином, оцінюючи зібрані докази по справі в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності і взаємному зв`язку, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки ті обставини, які викладені позивачем в обґрунтування своїх вимог, не знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи належними і допустимим доказами.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 203, 215 ЦК України, ст.ст. 3, 4, 10, 11, 30, 57-60, 61, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволені позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу ОСОБА_6 про визнання договору недійсним, скасування реєстраційного документу та зобовязання повернути автомобіль - відмовити.

Повний текст рішення виготовлений 23 серпня 2016 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається Апеляційному суду Київської області через Фастівський міськрайонний суд Київської області протягом десяти днів з дня його проголошення, а для осіб, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час його проголошення, протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Є.Ю.Чернишова