Апеляційний суд Житомирської області
Справа №296/2046/16-ц Головуючий у 1-й інст. Сингаївський О. П.
Категорія 39 Доповідач Григорусь Н. Й.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2016 року

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Григорусь Н.Й.

суддів Жигановської О.С., Якухно О.М.

секретаря судового засідання Гайдамащук Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Житомирі справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Сєтак В.Я. про визнання заповіту недійсним, визнання права власності на спадкове майно

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Корольовського районного суду міста Житомира від 26 липня 2016 року

встановила:

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати заповіт ОСОБА_4 від 24.01.2012 року, складений на користь ОСОБА_2 та посвідчений приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Демецькою С.Л. недійсним та визнати за нею право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Корольовського районного суду міста Житомира від 26 липня 2016 року у задоволені позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги. Зокрема, зазначає, що суд залишив поза увагою її пояснення, що спадкова квартира є спільною власністю подружжя. Окрім того, суд не надав належної оцінки тій обставині, що відповідачка не вказала її як належного спадкоємця, який має право на обов'язкову частку та ніколи не надавала допомоги батькові, який потребував стороннього догляду.

Розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог та вимог, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не доведено обставини, на які вона посилалась як на підставу своїх вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер ОСОБА_4, чоловік позивачки та батько відповідачки.

24.01.2012 року ОСОБА_4 склав заповіт, згідно з яким все своє рухоме та нерухоме майно, яке на день смерті буде йому належати, з чого б воно не складалося та де б воно не знаходилось заповідав ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 8).

07.04.2015 року відповідачка ОСОБА_2 звернулася до приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Сєтака В.Я. із заявою про прийняття спадщини, яка залишилася після смерті батька ОСОБА_4 на підставі заповіту (а.с. 28).

19.02.2016 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до того ж приватного нотаріуса із заявою, в якій просила видати їй свідоцтво про право на спадщину за законом на ? частину спадкового майна, а у випадку неможливості його видачі - постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії (а.с. 45).

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 3 ст. 1222, ч. 1 ст. 1220, ч. 1 ст. 1270 ЦК України).

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч. 1 ст. 1268 ЦК України).

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (ч. 1 ст. 1269 ЦК України).

В шестимісячний строк, визначений ст. 1270 ЦК України ОСОБА_2 подала приватному нотаріусу Житомирського міського нотаріального округу заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4

Відповідно до принципу диспозитивності (ст.11 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб із зазначених ними підстав та в межах заявлених ними вимог (ст.31 ЦПК України).

Звертаючись до суду з позовом про визнання заповіту недійсним ОСОБА_1 посилалась на те, що складаючи заповіт її чоловік ОСОБА_4 не усвідомлював своїх дій, а відповідачка будучи громадянкою Російської Федерації з батьком не проживала, допомоги не надавала, чим не виконувала свого обов'язку, передбаченого ст. 202-203 СК України.

Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно зі ст. 1244 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто.

Вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені ст. 1247 ЦК України.

Згідно зі ст. 1247 ЦК України загальними вимогами до форми заповіту є складання заповіту в письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання, заповіт повинен бути особисто підписаний заповідачем та посвідчений нотаріусом або іншими посадовими особами, службовими особами, визначеними в статях 1251-1252 цього Кодексу.

Вимоги до форми заповіту, передбачені нормами ст. 1247 ЦК України, названі загальними, тому що вони стосуються як випадків посвідчення заповіту нотаріусом, так і іншими особами, яким законом надані такі повноваження, специфіка ж посвідчення заповітів установлюється в нотаріальній процедурі, тобто Законом України «Про нотаріат» та Порядком вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування (далі - Порядок), затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 11 листопада 2011 року №3306/5, який набув чинності 02.12.2011 року.

Згідно зі ст. 56 Закону України «Про нотаріат» нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог законодавства України і особисто подані ними нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, а також забезпечують державну реєстрацію заповітів у Спадковому реєстрі відповідно до порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України.

Заповіт повинен бути складений так, щоб розпорядження заповідача не викликало неясностей чи суперечок після відкриття спадщини.

За правилами ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Згідно ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Підставою недійсності правочину відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 Цивільного кодексу України, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Судом встановлено, що волевиявлення ОСОБА_4 під час укладення заповіту від 24 січня 2012 року було вільним і відповідало його волі. Посвідчення заповіту відбувалося приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Демецькою С.Л. та містить відмітку про те, що «заповіт прочитаний мною вголос та підписаний мною власноручно», а також підписаний заповідачем ОСОБА_4 Матеріали справи не містять жодного доказу на підтвердження того, що заповідач хворів, перебував у немічному стані, потребував стороннього догляду, а тому не усвідомлював своїх дій та не міг керувати ними на час складання заповіту.

Як вбачається з матеріалів справи, заповіт відповідає вимогам закону щодо його фор-ми - він викладений у вигляді письмового документу, підписаний без свідків безпосередньо заповідачем у присутності нотаріуса та ним же посвідчений, який перевірив дієздатність заповідача і з'ясував його дійсну волю щодо розпорядження майном на випадок його смерті. Нотаріусом дотримано послідовність посвідчення заповіту, і позивачем не доведено таких порушень даного процесу, які б вели до недійсності правочину.

Відповідно до статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

З огляду на наведені вимоги закону та обставини справи, доводи апеляційної скарги про те, що суд не повно встановив обставини справи та не правильно врахував її пояснення, не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки зводяться до переоцінки доказів по справі і незгоди з висновками суду по їх оцінці. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Вимогами ст.ст. 10, 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно із ч. 1 ст. 218 ЦК України заперечення однією зі сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Крім того, помилковими є доводи апеляційної скарги про те, що відповідачка не здійснювала належний догляд за батьком, який його потребував, оскільки є громадянкою іншої держави, де і мешкає постійно. В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували перебування заповідача в безпорадному стані, або наявність у нього будь-якої хвороби, у зв'язку з чим він потребував стороннього догляду та допомоги. Позивач на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним не довела, що відповідачка у встановленому законом порядку усунена від спадкування за заповітом.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання заповіту недійсним.

Беручи до уваги те, що вимога про визнання за позивачем, як за спадкоємцем першої черги за законом після смерті чоловіка ОСОБА_4, права власності на ? частину квартири АДРЕСА_1 є похідною від вимоги про визнання заповіту недійсною, колегія суддів вважає, що рішення районного суду є законним і обґрунтованим, підстав для його скасування не має.

Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються матеріалами справи та є наслідком помилкового тлумачення закону.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Корольовського районного суду міста Житомира від 26 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього ж часу може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Судді