Справа № 751/7024/15-ц Провадження № 22-ц/795/1700/2016 Категорія -цивільнаГоловуючий у I інстанції -Філатова Л. Б. Доповідач - Боброва І. О.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 серпня 2016 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіБобрової І.О.,
суддів:Острянського В.І., Шитченко Н.В.,
при секретарі:Зіньковець О.О.,
за участю:представника позивача Неговської О.М., відповідача ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові цивільну справу за апеляційною скаргою Чернігівської міської ради на рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 28 липня 2016 року у справі за позовом Чернігівської міської ради до ОСОБА_6 про виселення з приміщення,

в с т а н о в и в:

В апеляційній скарзі Чернігівська міська рада просить скасувати рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 28 липня 2016 року та ухвалити нове, яким повністю задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Новозаводського районного суду м.Чернігова від 28.07.2016 в задоволенні позову відмовлено.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що рішення суду ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права. Так, заявник вказує, що договір оренди № 64 від 01.02.2001 був укладений з СПД ОСОБА_6, а не з ОСОБА_6 як з фізичною особою, при цьому приміщення теплиці передавалося в оренду для здійснення підприємницької діяльності, а саме - вирощування овочів. Крім того, ОСОБА_6 володіла спірним приміщенням на підставі договору оренди лише до квітня 2005 року, після чого договір припинив свою дію. В даний час будь-які правові підстави володіння зазначеним приміщенням у неї відсутні.

В судовому засіданні представник апелянта підтримала доводи апеляційної скарги і просила її задовольнити.

Відповідач послалася на безпідставність апеляційної скарги, просила в її задоволенні відмовити, надавши письмові заперечення та усні пояснення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення залишенню без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що обраний позивачем шлях відновлення своїх прав, передбачених ст.317, 321 ЦК України - зобов'язання відповідача повернути нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1, площею 89,9 кв.м. територіальній громаді м.Чернігова у особі Чернігівської міської ради шляхом примусового виселення - регламентується нормами ЖК УРСР, яким визначено вичерпний перелік підстав для виселення з житлового приміщення, в той час як спірне приміщення не є житловим.

Такий висновок суду повністю відповідає матеріалам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Так, судом по справі встановлено, що відповідно до інвентаризаційної справи №19262 Чернігівського МБТІ (а.с.8) за адресою АДРЕСА_1 знаходиться нерухоме майно, яке складається з теплиці, площею 759,3 кв. м. та нежитлового приміщення - будівлі А-1, площею 89,9 кв.м (додатково під №2 додається кабінет площею 7,4 та тамбур, площею 1,6, що за планом мають окремий вихід). Загалом - 849,2 кв.м.

Згідно з оцінювальним актом (а.с.10 зв.), площа нежитлового приміщення - виробничо-побутового корпусу А-1 за адресою АДРЕСА_1 складає вже 126,2 м.кв. Розмір теплиці визначений - 762,2 кв.м. Додатково до теплиці вказані два ганки площею 2,7 та 3,2 кв.м. Загалом - 894,3 кв.м.

Відповідач стверджувала, що заселилася в спірне приміщення в 1987 р. з дозволу начальника МК №2 Київсільелектромережбуду, де ОСОБА_6 працювала майстром-овочівником. З 12.04.1993 балансоутримувачем спірного приміщення була Чернігівська школа-інтернат, з 28.11.1994 - Новозаводський районний відділ освіти, а з 1997 року - Управління освіти міської ради.

01.07.1997 між Управлінням освіти м.Чернігова та фізичною особою ОСОБА_6 було укладено договір оренди нежилих приміщень (під житло) загальною площею 31,9 кв.м на 1 поверсі одноповерхового цегляного будинку розташованого за адресою АДРЕСА_1, зі строком дії договору з 01.07.1997 по 31.12.1998 (а.с.62).

Відповідно до статті 17 Закону України «Про оренду державного майна», який діяв на час виникнення правовідносин оренди в 1997 році, термін договору оренди визначався за погодженням сторін. В разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну договору після закінчення його строку він вважався продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Сторони не заперечували, що умови договору оренди від 01.07.1997 виконувалися і в матеріалах справи відсутні дані що після закінчення дії цього договору орендар чи орендодавець заперечували проти його продовження. ОСОБА_6 продовжувала проживати на даній площі, сплачуючи певний час орендну плату. Не заперечується факт того, що відповідач проживає на цій площі і зараз.

01.02.2001 між Управлінням освіти Чернігівської міської ради і приватним підприємцем ОСОБА_6 було укладено договір оренди № 64 приміщення, розташованого по АДРЕСА_1, площею 811,23 кв.м зі строком дії з 01.02.2001 до 01.02.2004. Пунктом 4.1. було передбачено цільове призначення орендованого майна - вирощування овочів. Відповідно до пункту 9.6. договору, підставами його припинення є: закінчення строку, на який його було укладено, в разі відсутності домовленості сторін про його продовження; банкрутство орендаря; загибель об'єкта оренди (а.с.64).

Зі змісту додаткових угод № 1 від 25.03.2002 та №2 від 01.10.2002 вбачається, що сторони домовилися про зміну розміру орендної плати. Крім того, в додатковій угоді №1 в п.9.7 сторони дійшли згоди, що за місяць до закінчення чинності договору сторони повинні визначитися, чи бажають вони продовжити чинність договору. У разі відсутності цього Договір після закінчення строку його чинності вважається припиненим.

16.01.2004 між Управлінням освіти Чернігівської міської ради і суб'єктом підприємницької діяльності ОСОБА_6 було укладено додаткову угоду № 3 до договору оренди комунального майна № 64 від 01.02.2001 про продовження дії договору оренди до 31.12.2004 на умовах, передбачених договором (а.с.227).

Аналізуючи наявні у справі письмові докази, суд вважає, що позивачем не надано суду доказів того, які саме площі (окрім теплиці, площею 759,3 кв. м., цільове призначення якої - вирощування овочів, про що зазначено в договорі) з нежитлової будівлі А-1, площею 89,9 кв.м. увійшли в орендовані ПП ОСОБА_6 приміщення, розмір яких, як вказувалося в договорі, склав 811,23 кв.м. За умови оренди ПП ОСОБА_6 всього нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 в м. Чернігів, загальна площа, яка повинна була зазначена в договорі 849,2 кв.м. (759,3 + 89,9 =849,2), а не 811,23 кв.м. Вказане спростовує доводи апелянта щодо укладення договору в 2001 році на всю площу нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 в м. Чернігів саме с ПП ОСОБА_6, а не з фізичною особою ОСОБА_6, до якою був пред'явлений позов.

Розпорядженням Чернігівської міської ради № 300-р від 13.09.2005 будівлі, розташовані по АДРЕСА_1: нежитлову будівлю (теплицю) площею 759,2 кв.м, нежитлову будівлю площею 89,9 кв.м. з балансовою залишковою вартістю 0 грн передано з оперативного управління Управління освіти міської ради в оперативне управління Фонду комунального майна міської ради (а.с.6).

Після закінчення терміну, вказаному в додатковій угоді №3 від 16.01.2004 до договору оренди від 01.02.2001 ОСОБА_6 зверталася як до Управління освіти, так і Фонду комунального майна міської ради з листами про продовження дії договору оренди (а.с.223-224). В матеріалах справи відсутні дані щодо вирішення даного питання компетентними органами. Так, в листі від 26.11.2004 Управління освіти ЧМР на лист ОСОБА_6 про продовження дії договору оренди від 01.02.2001 повідомило, що її звернення не може бути вирішення остаточно через вирішення питання про передачу даного майна в оперативне управління Фонду комунального майна (а.с.224).

17.10.2008 та 30.10.2013 Фондом комунального майна Чернігівської міської ради СПД ОСОБА_6 були надані відповіді на її звернення стосовно прийняття рішення щодо надання згоди на переобладнання нежитлової будівлі по АДРЕСА_1 під житлову або відмови в її наданні після отримання відповідей на запити та розгляду наданих документів (а.с.186,188).

28.10.2014 було зареєстровано право власності територіальної громади міста Чернігова в особі Чернігівської міської ради на будівлю загальною площею 849,2 кв.м в місті Чернігові по АДРЕСА_1 (а.с.16).

Позивач під час розгляду справи не надав суду доказів, які б пояснили розбіжності між експлікацією внутрішніх площ до плану будови, де розмір нежитлового приміщення вказаний 849,4 кв.м. та оцінювальним актом, де площа цього ж приміщення становить вже 894,3 кв.м. та не довів чи увійшли до площі 849,2 кв.м, право на яку підтверджено свідоцтвом про право власності від 28.10.2014, різниця площі 45,1 кв.м, яка додатково визначена в оцінювальному акті (894,3 - 849,4 = 45,1). Клопотання про призначення відповідних судових експертиз сторони не заявляли.

Рішенням Новозаводського районного суду міста Чернігів від 17.06.2015, що залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 21.07.2015 (а.с.56,59) ОСОБА_6 відмовлено в задоволені позову про визнання права власності на нерухоме майно, площею 89,9 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 в м. Чернігів, за набувальною давністю.

Актами обстеження нежитлового приміщення від 09.04.2014 і 12.01.2015 встановлено, що нежитлове приміщення (теплиця) площею 759,3 кв.м та підсобне приміщення 89,9 кв.м розташовані на території школи-інтернату, підсобне приміщення переобладнане під житлове, встановлене автономне опалення, охороняється собаками і використовується ОСОБА_6 та її чоловіком для проживання. Звільнити приміщення і підписати акт від 12.02.2015 відмовляється В акті від 09.04.2014 вказала, що просить передати приміщення по АДРЕСА_1, в якому проживає з 1987 року з дозволу керівництва Чернігівської мехколони № 2 до житлового фонду.

Відповідно до ст.764 ЦК України якщо наймач продовжує користуватись майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Частина 1 статті 785 ЦК України зобов'язує наймача у разі припинення договору найму негайно повернути наймадавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі, а частина 2 зазначеної статті регламентує права наймодавця в разі невиконання наймачем обов'язку щодо повернення речі - вимагати сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення. Зазначена стаття не містить такого способу захисту прав наймодавця як виселення.

Виключний перелік для виселення фізичних осіб передбачений ЖК УРСР. Проте, з врахуванням того, що статус спірного приміщення визначений як «нежитлове», підстави для застосування даних норм ЖК УРСР відсутні. Позивачем невірно обраний спосіб захисту.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, оцінивши зібрані по справі докази у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, дійшов законного та обґрунтованого висновку про те, що підстави для виселення відповідача із спірного приміщення відсутні.

Посилання апелянта на встановлені судовими рішенням від 17.06.2015 та від 21.07.2015 обставини щодо переобладнання підсобного приміщення ОСОБА_6 в житлове без відповідного дозволу та щодо володіння ОСОБА_6 нежитловим приміщенням до квітня 2005 не є підставою для скасування рішення суду від 28.07.2016 з підстав викладених вище. Слід лише додати, що фактичний дозвіл орендодавця на переобладнання нежитлового приміщення в житлове випливає з умов договору оренди від 01.07.1997, зокрема, підпунктів 3.1.3, 3.1.6 та пункту 4.1. Докази на підтвердження наявних з 1997 року заперечень з боку орендодавця - Управління освіти м.Чернігова - на переобладнання ОСОБА_6 нежитлового приміщення, яке передавалося в оренду як житлове, позивачем суду не надані.

Крім зазначеного вище, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне вказати наступне.

Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою.

Позивачем під час розгляду справи не заперечувався той факт, що відповідач ОСОБА_6 на законних підставах поселилася в спірному нежитловому приміщенні, яке їй було передано в 1997 році в оренду як житлове.

За наявності таких умов, відповідач ОСОБА_6, уклавши договір оренди, який передбачав її право на продовження його дії в майбутньому, мала право, принаймні, очікувати на законних підставах, що вона зможе продовжити термін дії договору, і таке очікування можна вважати - в цілях застосування положень ст. 1 Першого протоколу до Конвенції - складовою частиною її права власності, наданого їй за договором оренди. Саме така теза була висловлена Європейським судом з прав людини від 24 липня 2003 року при розгляді справи «Стретч проти Сполученого Королівства».

В матеріалах справи відсутні дані, що компетентні органи місцевого самоврядування після закінчення термінів, що вказані в договорах від 01.07.1997 та 16.01.2004 вживали будь-яких заходів для вирішення питання про продовження договору оренди з ОСОБА_6 чи взагалі надали на її чисельні звернення обґрунтовану відповідь щодо відмови в продовженні дії цього договору.

Розглядаючи справу відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України, тобто в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що доводи викладені в апеляційній скарзі обґрунтованості судових висновків не спростовують, тому підстави для її задоволення відсутні.

Судове рішення постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтями 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Чернігівської міської ради відхилити.

Рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 28 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів

Головуючий:Судді: