У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2016 року м. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Попович О.В., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2, який діє в своїх інтересах та інтересах приватного акціонерного товариства «Лізинг інформаційних технологій», товариства з обмеженою відповідальністю «Лізинг ІТ-СПВ» на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2015 року, ухвалу апеляційного суду м. Києва від 11 серпня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2, приватного акціонерного товариства «Лізинг інформаційних технологій», товариства з обмеженою відповідальністю «Лізинг ІТ-СПВ» до ОСОБА_3, товариства з обмеженою відповідальністю «Видавництво «Економіка», ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Комунікаційний ХАБ «Економіка», про захист честі, гідності, ділової репутації та спростування недостовірної інформації,-

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_2, приватне акціонерне товариство «Лізинг інформаційних технологій» (далі - ПрАТ «Лізинг інформаційних технологій»), товариства з обмеженою відповідальністю «Лізинг ІТ-СПВ» (далі - ТОВ «Лізинг ІТ-СПВ») звернулися до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 07 липня 2014 року о 15:15 год. кореспондентами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на інформаційно-новинному сайті «Delo.ua» була використана, поширена та розміщена в мережі Інтернет стаття (російською мовою) під заголовком «Компания, выдавшая кредиты в Rozetka, объявила дефолт», в якій була викладена недостовірна інформація про фінансовий стан та оголошення дефолту ТОВ «Лізінг ІТ -СПВ», в тому числі інформація, яка не відповідає дійсності відносно ОСОБА_2, як про фізичну особу - власника та виконуючого обов'язки керівника підприємства, а також твердження ОСОБА_3 та ОСОБА_6 про ОСОБА_2, як організатора фінансової піраміди та шахрая, що шкодить його честі, гідності та діловій репутації. Зазначали, що засновником інформаційно-новинного сайта «Delo.ua» є ТОВ «Видавництво Економіка», редактором статті є ОСОБА_4, кореспондентом ОСОБА_5

Посилаючись на вказані обставини позивачі просили визнати недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_2, ТОВ «Лізінг ІТ -СПВ» та ПрАТ «Лізинг інформаційних технологій» інформацію, поширену ТОВ «Видавництво Економіка» та розміщену в мережі Інтернет на інформаційно-новинному сайті «Delo.ua» в рубриці «Фондовий рынок» 07 липня 2014 року о 15:15 год. в статті під заголовком «Компания, выдавшая кредиты в Rozetka, объявила дефолт», авторами якої є ОСОБА_4 та ОСОБА_8, джерелом інформації (у вигляді висловлювань) також є ОСОБА_3, ОСОБА_6 та ОСОБА_7, а також спростувати її.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 11 серпня 2016 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ОСОБА_2, який діє в своїх інтересах та інтересах ПрАТ «Лізинг інформаційних технологій», ТОВ «Лізинг ІТ-СПВ», просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» ВССУ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним судом.

У зв'язку з цим скарга підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до частини 2 статті 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ознайомившись із змістом касаційної скарги та судовими рішеннями, у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Відмовляючи в задоволені позову суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що інформація, яку позивачі просять визнати недостовірною, має характер оціночних висловлювань і виражає критичне суб'єктивне ставлення її автора, та не містить фактичних даних про дії позивачів, внаслідок чого є оціночним судженням.

Зміст статті має характер суб'єктивного припущення та не може бути кваліфікований як повідомлення про факт, що підлягає перевірці на предмет його істинності.

Частиною 4 ст. 32 Конституції України встановлено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням і поширенням такої недостовірної інформації.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Статтею 270 ЦК України встановлено, що відповідно до Конституції України фізична особа, зокрема, має право на повагу до гідності та честі.

Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації (п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Згідно з п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»,відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки дійсності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні статті 10 Конвенції.

Також, Верховий Суд України роз'яснив, що інформацію, яка завдає шкоди діловій репутації суб'єкта господарювання, було розповсюджено на Інтернет-сайті (хоча б і не зареєстрованому як засіб масової інформації) і судом встановлено, що така інформація не відповідає дійсності, то згідно з судовим рішенням її має бути спростовано на тому ж самому сайті з додержанням вимог, визначених частинами третьою-шостою статті 37 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні.

Верховним Судом України з приводу вказаного питання також надавалися роз'яснення. Зокрема, у абзаці 4 п. 12 ППВСУ № 1 вказує: «якщо недостовірна інформація, що порочить гідність, честь чи ділову репутацію, розміщена в мережі Інтернет на інформаційному ресурсі, зареєстрованому в установленому законом порядку як засіб масової інформації, то при розгляді відповідних позовів судам слід керуватися нормами, що регулюють діяльність засобів масової інформації». Тобто, якщо інформаційний ресурс не зареєстрований як засіб масової інформації, підстав для застосування норм законодавства про засоби масової інформації до спірних правовідносин немає. Вважаємо, що для вирішення вказаної колізії, суди повинні користуватися роз'ясненнями яків казані у ППВСУ № 1, як такими, що прийняті пізніше.

Відповідно до п. 15 ППВСУ № 1 юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірною інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє немайнове право.

За умови доведення факту порушення немайнових прав особи шляхом поширення недостовірної інформації щодо неї та членів її сім'ї у Інтернеті і при умові дотримання алгоритму дій, що вказані вище, порушенні права повинні бути захищенні судом.

Аналіз зазначеного національного законодавства та ст. 10 Конвенції і практики її застосування свідчать про те, що межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені.

Цивільно-правовий захист честі, гідності та ділової репутації від певних висловлювань допустимий лише при дотриманні свободи думки і слова, вільного вираження своїх поглядів та переконань, закріплених в ст. 34 Конституції України, а необхідність обмежувати вираження думок є менш гострою стосовно публічних осіб.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, правильно встановив характер спірних правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2, ПрАТ «Лізинг інформаційних технологій», ТОВ «Лізинг ІТ-СПВ».

Докази та обставини, на які є посилання у касаційній скарзі були предметом дослідження судами першої і апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до пункту 5 частини 4 статті 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Керуючись ст. п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и л а:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2, який діє в своїх інтересах та інтересах приватного акціонерного товариства «Лізинг інформаційних технологій», товариства з обмеженою відповідальністю «Лізинг ІТ-СПВ» на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2015 року, ухвалу апеляційного суду м. Києва від 11 серпня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2, приватного акціонерного товариства «Лізинг інформаційних технологій», товариства з обмеженою відповідальністю «Лізинг ІТ-СПВ» до ОСОБА_3, товариства з обмеженою відповідальністю «Видавництво «Економіка», ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Комунікаційний ХАБ «Економіка», про захист честі, гідності, ділової репутації та спростування недостовірної інформації, відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя О.В. Попович