Справа № 169/87/16-ц
Провадження № 2/169/62/16
ТУРІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 серпня 2016 року смт. Турійськ

Турійський районний суд Волинської області в складі

головуючого судді Тітівалова Р.К.,

з участю

секретаря судових засідань ОСОБА_1,

позивача ОСОБА_2,

представника позивача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Ковельського міського нотаріального округу Волинської області ОСОБА_7, про визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування державної реєстрації, визнання права забудовника, визнання права власності та відшкодування шкоди,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування державної реєстрації, визнання права забудовника, визнання права власності, усунення перешкод у користуванні та відшкодування шкоди.

Позов мотивований тим, що з 05 серпня 2006 року вона перебувала з ОСОБА_5 у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Камінь-Каширського районного суду від 12 лютого 2015 року розірвано. У 2008 році ОСОБА_5 отримав у власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку по вулиці Фіалкова, 4 в селі Городилець Турійського району. З 2010 року на вказаній ділянці вони спільно розпочали будівництво будинку та збудували стіни і дах. У ході виконання судового рішення про поділ майна подружжя їй стало відомо, що ОСОБА_5 продав зазначену вище ділянку ОСОБА_6, приховавши, при цьому, від нотаріуса інформацію про наявність на ділянці незавершеного будівництва та порушивши такими діями належне їй право на спільне майно подружжя земельну ділянку і незавершене будівництво (фундамент, підвал, стіни, дах з металочерепиці), яке здійснювалося за спільні кошти під час перебування у шлюбі з ОСОБА_5 Вказуючи, що вона, як дружина і співвласник, згоди на відчуження майна не давала, просила визнати недійсним укладений між відповідачами договір купівлі-продажу земельної ділянки, що знаходиться за адресою: вулиця Фіалкова, 4, село Городилець Турійського району, і скасувати запис про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку на імя відповідача ОСОБА_6

Також з урахуванням неодноразово уточнених позовних вимог просила зобовязати відповідача ОСОБА_5 усунути перешкоди в користуванні та володінні незавершеним будівництвом житловим будинком (будівельними матеріалами і конструкціями) шляхом приведення його в первісний стан звести цегляні стіни, металочерепичну покрівлю; визнати за нею право власності на 1/2 частину будівельних матеріалів та конструктивних елементів незавершеного будівництвом житлового будинку та право забудовника на 1/2 частину незавершеного будівництвом житлового будинку на вищевказаною адресою з правом здачі в експлуатацію та отримання на своє імя документів, що посвідчують право власності на житловий будинок.

Крім того, вказуючи, що відповідач ОСОБА_5 зруйнував будинок, чим завдав їй майнової шкоди, просила стягнути з нього 176636 гривень.

Ухвалою суду від 19 липня 2016 року позов ОСОБА_2 в частині вимог про усунення перешкод у користуванні незавершеним будівництвом шляхом зобовязання відповідача ОСОБА_5 привести будинок до первісного стану залишено без розгляду за клопотанням представника позивача ОСОБА_3 (а.с. 208).

У судовому засіданні позивач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 позов підтримали з підстав, викладених у позовній заяві та заявах про уточнення вимог, просили його задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_5 ОСОБА_4, у судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні у звязку з безпідставністю та необґрунтованістю.

Відповідач ОСОБА_5 у судове засідання не зявився, подав до суду заяву, в якій вказав, що позов не визнає у звязку з тим, що земельна ділянка належала йому на праві особистої приватної власності і для її відчуження згода позивача не була потрібною, просив у задоволенні позову відмовити і справу розглядати за його відсутності та з участю представника ОСОБА_4 (а.с. 65).

Відповідач ОСОБА_6 у судове засідання не зявився, подав до суду заяву, в якій вказав, що позов не визнає, та просив у його задоволенні відмовити і справу розглядати за його відсутності (а.с. 65).

Третя особа приватний нотаріус ОСОБА_7 у судове засідання не зявилася, хоча про час і місце розгляду справи була належним чином повідомлена, подала до суду заяву, в якій вказала, що оспорюваний договір купівлі-продажу було укладено і посвідчено з дотриманням вимог чинного законодавства, та просила справу розглядати без її участі (а.с. 51).

Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, свідків, дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи письмові докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог статей 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судом встановлено, що з 05 серпня 2006 року позивач та відповідач ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Камінь-Каширського районного суду від 12 лютого 2015 року розірвано (а.с. 7-8).

16 вересня 2015 року позивач зареєструвала шлюб з ОСОБА_8 і після одруження взяла прізвище ОСОБА_8 (дівоче Гошин) (а.с. 9).

На підставі рішення Ружинської сільської ради № 20/4-7.1 від 15 серпня 2008 року відповідачу ОСОБА_5 було надано безоплатно у власність в порядку приватизації земельну ділянку за адресою: вулиця Фіалкова, 4, село Городилець Турійського району, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд.

Право власності ОСОБА_5 на земельну ділянку підтверджується державним актом серії ЯД № 202615 від 16 жовтня 2008 року (а.с. 10).

Рішенням Руженської сільської ради № 63 від 02 грудня 2010 року ОСОБА_5 надано містобудівні умови і обмеження забудови зазначеної вище земельної ділянки (а.с. 11).

Виконання будівельних робіт по будівництву житлового будинку розпочато на підставі повідомлення замовника (відповідача ОСОБА_5К.) серії ВЛ № 2 від 25 липня 2011 року та робочого проекту № 68 від 20 листопада 2010 року, виготовленого на імя останнього (а.с. 171).

У 2013 році відповідачем ОСОБА_5 було замовлено робочий проект, технічні умови на приєднання до електричних мереж електроустановок та укладено відповідний договір. Електромонтажні роботи по облаштуванню вводу до будинку виконано (а.с. 109-117).

Станом на 01 січня 2012 року у книзі погосподарського обліку по селі Городилець Турійського району по особовому рахунку № 0499-4 зафіксовано наявність розпочатого будівництва житлового будинку стіни, дах (а.с. 12).

10 грудня 2015 року відповідач ОСОБА_5 продав відповідачу ОСОБА_6 спірну земельну ділянку, що підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу ОСОБА_7 та зареєстрованим в реєстрі за № 1773 (а.с. 202).

Права і свободи людини і громадянина захищаються судом (стаття 55 Конституції України).

За змістом статей 3, 4 ЦПК України, статті 15 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення, та, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Системний аналіз наведених вище норм матеріального і процесуального права дає підстави для висновку, що право на захист цивільних прав та інтересів є гарантованим законом субєктивним правом кожної особи і обовязковою передумовою для реалізації цього права є наявність і доведеність факту порушення, невизнання або оспорювання належних їй прав іншою особою.

Коло осіб, які мають право оспорювати дійсність правочину, та підстави для виникнення такого права і правові наслідки недійсності правочину передбачено у статтях 215, 216 ЦК України.

За змістом положень вказаних статей ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Аналогічні розяснення викладено і в пунктах 5, 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

За змістом частини 1 статті 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності за умови наявності підстав набуття права на землю, передбачених статтею 116 ЗК України.

Відповідно до положень частин 1, 3 статті 116 ЗК України громадяни набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Аналіз наведених норм закону дає підстави для висновку, що отримана громадянином у період шлюбу в приватну власність земельна ділянка із земельного фонду шляхом приватизації є його особистою приватною власністю.

Аналогічно правовий статус земельної ділянки, набутої чоловіком чи дружиною за час шлюбу внаслідок приватизації, врегульовано і в пункті 5 частини 1 статті 57 СК України.

З огляду на те, що відповідач ОСОБА_5 отримав у власність земельну ділянку за адресою: вулиця Фіалкова, 4, село Городилець Турійського району, на підставі рішення органу місцевого самоврядування шляхом безоплатної передачі у власність у порядку реалізації передбаченого і гарантованого йому законом права на приватизацію землі і на її придбання не витрачалися спільні кошти подружжя, то ця земельна ділянка є особистою приватною власністю відповідача і не може визнаватися предметом спільної сумісної власності подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку у земельному фонді.

Такі ж правові висновки наведено і в постановах Верховного Суду України від 15 лютого 2012 року у справі № 6-98цс11, від 22 лютого 2012 року у справі № 6-99цс11, від 11 червня 2012 року у справі № 6-66цс11, від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2710цс15.

Позивач та її представник у ході судового розгляду не заперечували і визнавали факт належності земельної ділянки ОСОБА_5 на праві особистої приватної власності.

За змістом статті 41 Конституції України, статей 316, 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном за своєю волею на власний розсуд і незалежно від волі інших осіб та має гарантоване законом право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

За таких обставин справи, відповідно до вказаних вище норм процесуального і матеріального права, враховуючи, що за змістом статті 15 ЦК України право на захист в особи свого цивільного права виникає у разі його порушення, невизнання або оспорювання, та виходячи із завдання цивільного судочинства, яким є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, та проголошеної статтею 627 ЦК України свободи договору, суд дійшов висновку, що оспорюваним договором купівлі-продажу земельної ділянки при його вчиненні не порушено і не могло бути порушено жодних прав та інтересів позивача і передбачених законом підстав для визнання договору недійсним в такому випадку немає, оскільки не може бути захищене право, яке в особи відсутнє.

Враховуючи, що у позивача на час вчинення оспорюваного правочину не виникло прав щодо змеленої ділянки, яка є його предметом, то позивач в розумінні закону не є особою, яка має право на оспорювання такого правочину.

Як на підставу для визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсним представник позивача покликалася на положення частини 1 статті 203 ЦК України, однак в ході розгляду справи стороною позивача не доведено і судом не встановлено фактів, що свідчать про суперечність змісту правочину Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Посилання представника позивача на положення статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України в обґрунтування того, що позивач набула права на земельну ділянку, є безпідставними, оскільки вказаними нормами врегульовано інші правовідносини, що стосуються переходу права на земельну ділянку у разі набуття права на жилий будинок, будівлю або споруду, які розміщені на ній, а тому норми вказаних статей не можуть застосовуватися до спірних правовідносин, що виникли між сторонами.

З огляду на вказане не підлягає до задоволення і вимога позивача про скасування запису про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку на імя відповідача ОСОБА_6

Покликання позивача у первісній позовній заяві на удаваність оспорюваного договору купівлі-продажу суд до уваги не приймає з таких підстав.

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За змістом наведеної норми закону удаваним може бути визнаний лише той правочин, який укладений з метою приховати інший правочин, який сторони насправді хотіли вчинити, і для цього обидві сторони договору повинні діяти свідомо з метою досягнення якоїсь особистої користі чи мети та їхні дії повинні бути направлені на досягнення інших правових наслідків і приховувати іншу волю учасників цього договору.

Посилаючись на удаваність оспорюваного правочину позивач у позовній заяві не зазначила, який саме інший правочин відповідачі мали на меті приховати та яких саме інших наслідків вони хотіли досягнути, укладаючи оспорюваний договір, як це передбачено положеннями статті 235 ЦК України, а лише вказувала, що відповідач ОСОБА_5 відчужив ділянку з метою позбутися майна, на яке може бути звернуто стягнення, що суперечить правовій природі удаваного правочину і свідчить про відсутність ознак удаваного правочину.

Доводи представника позивача про те, що на земельній ділянці знаходився незавершений будівництвом житловий будинок, що є спільною сумісною власністю позивача та відповідача ОСОБА_5, як подружжя, і відчуженням ділянки останній порушив належне позивачу право на ділянку, є безпідставними та не ґрунтуються на вимогах закону.

Предметами права власності може бути лише майно, яке складається з речей (стаття 179 ЦК України), сукупності речей та майнових прав (стаття 190 цього Кодексу).

До речей як складової поняття майна, зокрема нерухомих, відповідно до положень статті 181 ЦК України належать земельні ділянки, а також обєкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

За змістом частин 2, 3 статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Відповідно до вимог статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За змістом зазначених норм матеріального права новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичної точки зору, обєкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу.

Таким чином до прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на це новостворене нерухоме майно як обєкт цивільного обороту не виникає.

З огляду на вказане наявність будівельних матеріалів у будь-якому виді, зокрема, й у вигляді розпочатого і незавершеного ОСОБА_2 та ОСОБА_5, як подружжям, будівництва на земельній ділянці, яка перебувала в особистій приватній власності останнього, не породжує для позивача жодних прав на земельну ділянку і не є передбаченою законом перешкодою чи забороною для відчуження такої земельної ділянки.

Покликання представника позивача на те, що земельна ділянка виділялася сторонам для потреб сімї будівництва житлового будинку для сімї, є необґрунтованими і не узгоджуються з положеннями статті 19 ЗК України, якою передбачено вичерпний перелік категорій земель за основним цільовим призначенням.

Крім цього позивач не позбавлена можливості особисто реалізувати своє право на приватизацію земельної ділянки у встановленому законом порядку.

У ході судового розгляду справи учасники процесу не заперечували той факт, що ОСОБА_2 та ОСОБА_5 під час перебування у шлюбі за спільні кошти розпочали будівництво житлового будинку, зокрема, побудували стіни та дах.

Ці обставини у судовому засіданні підтвердили також свідки ОСОБА_9 і ОСОБА_10, які брали безпосередню участь у будівництві, та ОСОБА_11, яка є матірю позивача. Крім того вказували, що фінансування будівництва, зокрема, купівлю будівельних матеріалів, здійснювали обидві сторони з допомогою батьків, а будівельні роботи виконували їхні родичі як зі сторони позивача, так і зі сторони відповідача, на безоплатній основі.

Враховуючи, що розпочате і незакінчене будівництво не є обєктом цивільного обороту, що може належати на праві власності, то в контексті вищевказаних норм матеріального права особа, яка здійснювала таке будівництво, є власником виключно матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Звертаючись до суду із цим позовом, позивач просила визнати за нею право власності на 1/2 частину будівельних матеріалів та конструктивних елементів незавершеного будівництвом будинку.

Аналіз наведених вище обставин та наявних в матеріалах справи письмових доказів в їх сукупності дає підстави для висновку, що ОСОБА_2 та ОСОБА_5 спільно розпочали будівництво під час шлюбу і використані ними для цього будівельні матеріали є майном, щодо якого можуть виникати цивільні права та обовязки і яке за умов, передбачених законом, може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

Суд може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити компенсацію.

Визнаючи при цьому право власності на матеріали чи обладнання, суд у своєму рішенні має зазначити (назвати) ці матеріали чи обладнання.

Такі ж правові висновки викладено в постановах Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року у справі № 6-388цс15, від 27 травня 2015 року у справі № 6-159цс15, від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2710цс15.

У заяві про уточнення позовних вимог від 16 травня 2016 року позивач просила призначити судову будівельно-технічну експертизу (а.с. 106).

На виконання вимог частини 4 статті 10 ЦПК України у ході розгляду справи судом розяснювалося учасникам процесу, що відповідно до положень частини 1 статті 143 ЦПК України для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань, суд може призначити експертизу виключно за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Проте, позивач та її представник у судовому засіданні не підтримали своє клопотання про призначення експертизи і перелік питань, на які потрібна відповідь експерта, суду не подали.

Враховуючи, що процесуальним законом не передбачено призначення експертизи з ініціативи суду, учасники судового розгляду таке право не використали, то в такому випадку суд позбавлений можливості встановити вид, кількість та вартість будівельних матеріалів, конструктивних елементів чи обладнання, використаних в процесі будівництва, або визначити розмір відповідної компенсації їхньої вартості, а тому зазначена вище вимога позивача про визнання права власності на 1/2 частину будівельних матеріалів до задоволення не підлягає.

Разом з тим, суд наголошує, що таке рішення ніяким чином не перешкоджає позивачу захистити своє право у визначені законом спосіб та порядку, зокрема, шляхом предявлення іншого позову з урахуванням вищенаведених норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Вимога позивача про визнання за нею права забудовника на 1/2 частину незавершеного будівництвом будинку, що знаходився на земельній ділянці, з правом здачі в експлуатацію та отримання на своє імя правовстановлюючих документів є безпідставною, не ґрунтується на вимогах закону і до задоволення не підлягає з таких підстав.

За змістом статті 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» забудова територій здійснюється шляхом розміщення об'єктів будівництва. Право на забудову земельної ділянки, проектування та будівництво об'єктів реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.

У Земельному кодексі України передбачено, що право на будівництво нерухомого майна (забудову) мають власники земельних ділянок (стаття 90 ЗК України), землекористувачі (стаття 95 ЗК України), особи, які набули права користування чужою земельною ділянкою (суперфіцій) за договором із власником земельної ділянки (стаття 102-1 ЗК України) або з інших передбачених законом підстав.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що право на забудову може належати виключно власнику або законному користувачеві (володільцеві) земельної ділянки і юридично нерозривно повязане із його особою.

З матеріалів справи вбачається, що робочий проект на будівництво, технічна документація на приєднання до електричних мереж, повідомлення про початок виконання будівельних робіт виготовлені на імя замовника ОСОБА_5

З огляду на те, що позивач не була і не є на даний час ні власником, ні користувачем земельної ділянки по вулиці Фіалкова, 4 в селі Городилець Турійського району, то відповідно й передбачених законом підстав для визнання за нею права на забудову (права забудовника) на обєкт будівництва чи його частку на вказаній ділянці, немає.

Більше того судом достовірно встановлено, що на час розгляду цієї справи вказана земельна ділянка належить на законних підставах іншій особі ОСОБА_12

Разом з тим позивач не позбавлена можливості захистити в установленому законом порядку ті права, які у неї є, в тому числі й право власності на набуте в період шлюбу з відповідачем майно.

Обгрунтовуючи позовну вимогу про стягнення з відповідача ОСОБА_5 матеріального збитку, завданого в результаті руйнування незавершеного будівництвом житлового будинку позивач покликалася на положення статей 1166, 1192 ЦК України.

Відповідно до частини 1 статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Статтею 1192 ЦК України передбачено, що з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що для відшкодування шкоди за правилами цих норм необхідним є доведення таких фактів: неправомірність поведінки особи, наявність шкоди, причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою, вина завдавача шкоди.

Наявність усіх вищезазначених умов є обов'язковим для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди.

Встановлено, що спірний обєкт будівництва 04 квітня 2016 року було розібрано (крім перекриття підвалу та фундаменту). Демонтаж здійснювало декілька чоловік, в тому числі й ОСОБА_5, і на момент вчинення цих дій земельна ділянка належала ОСОБА_12

Наведені обставини сторони в судовому засіданні не заперечували і підтвердили.

За заявою позивача правоохоронними органами було проведено перевірку, за результатами якої порушень закону не виявлено (а.с. 228-229).

Жодних належних, допустимих і беззаперечних доказів на підтвердження того, що дії саме ОСОБА_5 по демонтажу будівельних матеріалів були неправомірними, що шкоди завдано позивачу з вини останнього і вона має статус потерпілої в розумінні закону внаслідок таких дій, що взагалі має місце факт заподіяння шкоди, що особи, які здійснювали демонтаж (в тому числі і ОСОБА_5К.), не мали права цього робити, позивачем суду надано не було і в матеріалах справи такі відсутні.

Демонтаж і перевезення частини будівельних матеріалів (оскільки частина матеріалів та конструкцій залишилася) одним із їх співвласників у звязку з продажем земельної ділянки, на якій вони знаходилися, не припиняє права власності іншого співвласника, не свідчить про неможливість їх поділу чи умисне завдання шкоди в контексті статей 1166, 1192 ЦК України.

Наданий представником позивача суду висновок (а.с. 176) та звіт про ймовірну вартість матеріального збитку не може бути в розумінні закону належним та достовірним доказом заподіяння шкоди та її розміру, оскільки ґрунтується на припущеннях та субєктивній оцінці обставин справи, що відповідно до частини 4 статті 60 ЦПК України є неприпустимим.

Зокрема, у вказаному звіті зазначено, що реальну вартість обєкту оцінки визначити неможливо і викладені у ньому висновки є субєктивним поглядом оцінювача, однак ймовірна вартість матеріального збитку не може вважатися тотожним поняттям реальної вартості майна на момент розгляду справи.

Згідно з частиною 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За загальним правилом відповідно до частини 3 статті 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог статей 57-60 ЦПК України.

Будь-яких належних, допустимих, достатніх і беззаперечних доказів на спростування вищевказаного в матеріалах справи немає і позивачем суду надано не було.

На підставі викладеного, статей 15, 179, 181, 190, 235, 316, 319, 328, 331, 627, 1166, 1192 ЦК України, статей 19, 81, 90, 95, 116 ЗК України та керуючись ст.ст. 3, 4, 10, 11, 57-61, 88, 143, 179, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

У позові ОСОБА_2 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Ковельського міського нотаріального округу Волинської області ОСОБА_7, про визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування державної реєстрації, визнання права забудовника, визнання права власності та відшкодування шкоди, відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Волинської області через Турійський районний суд Волинської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий