Справа № 454/1223/15 Головуючий у 1 інстанції: Адамович М.Я.
Провадження № 22-ц/783/3949/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Н. О.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Зверхановської Л.Д., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

з участю: ОСОБА_2, представників ДП «Львіввугілля»

ОСОБА_3, Пилип»яка В.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 31 серпня 2015 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Державного підприємства "Львіввугілля", третя особа на стороні позивача ОСОБА_4 державна інспекція праці у Львівській області про визнання неправомірними діянь відповідача щодо не укладення з ним трудового договору після подання відповідних заяв від 22.11.2013 року та 26.11.2013 року про працевлаштування та зобов»язання вирішення питання про працевлаштування; стягнення 100 000 грн. на відшкодування моральної шкоди, спричиненої приниженням честі, гідності та ділової репутації.

Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 31 серпня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ДП "Львіввугілля", третя особа на стороні позивача ОСОБА_4 державна інспекція праці у Львівській області про визнання діянь протиправними та стягнення моральної шкоди, що спричинило приниження честі, гідності та ділової репутації відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 26 листопада 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, рішення Сокальського районного суду Львівської області від 31 серпня 2015 року залишено без змін.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 березня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_2 - задоволено частково. Ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 26 листопада 2015 року - скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішення в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_2, вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що до 22.06.2010р. він працював електрослюсарем підземним 4-го розряду дільниці стаціонарних установок (ДСУ), з повним робочим днем на «Шахті «Лісова» ДП «Львіввугілля», що в Сокальському районі Львівської області. При наявності у нього належної кваліфікації, освіти, стажу, стану здоров»я для роботи по професії звернувся до ДП «Львіввугілля» із заявами від 22.11.2013 року та 26.11.2013 року про працевлаштування, однак відповідач враховуючи його ділові якості відмовив у працевлаштуванні, що підтверджує суб»єктивне ставлення до ОСОБА_2 та дискримінацію до нього зі сторони відповідача. Також зазначає, що суд першої інстанції в описовій частині оскаржуваного рішення підтвердив факт безпідставної відмови позивачу у працевлаштуванні, вказавши кількість осіб яких було прийнято на роботу в ДП «Львіввугілля» та в інші відокремлені підрозділи відповідача з моменту звернення позивача із заявами про працевлаштування. В частині позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди, спричиненої приниженням честі, гідності та ділової репутації, апелянт вказує, що наявність вини у даному випадку не потребує додаткового доказування, адже внаслідок неправомірних дій відповідача він позбавлений права на працю та отримання засобів для існування за виконання такої. З наведених підстав апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в позов задовольнити.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представників ДП «Львіввугілля» ОСОБА_3, Пилип»яка В.Р. щодо доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду не відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи ОСОБА_2 у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що керівник ВП «Шахта «Лісова» ДП «Львіввугілля» обґрунтовано відмовив у прийнятті на роботу, врахувавши ділові якості позивача.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

У ст. 43 Конституції України зазначається, що кожен має право на працю, а це включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності тощо. Зазначені гарантії збігаються з гарантіями, викладеними в ст. 5-1 КЗпП України, в якій проголошена гарантія правового захисту від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу.

Згідно зі ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов»язується виконувати роботу, визначену цією угодою.

Відповідно до положень ст. 21 КЗпП України укладення трудового договору, як і будь-якої іншої двосторонньої угоди, потребує згоди не тільки працівника, а й власника або уповноваженого ним органу. Зазначеним забезпечується оптимальне узгодження інтересів роботодавця і особи, яка бажає укласти трудовий договір, інакше керівник роботодавця буде позбавлений можливості в повному обсязі виконувати свої функціональні обов'язки щодо підбору та розміщення кадрів і нести відповідальність за той обсяг роботи, за який він відповідає за законом.

Відповідно до ст. 22 КЗпП України забороняється необґрунтована відмова у прийнятті на роботу.

Виходячи з вищенаведених норм необґрунтованою вважається відмова у разі наявності вакантної посади, відповідності працівника всім встановленим вимогам та неможливості роботодавця пояснити підставу відмови від укладення трудового договору.

Стаття 22 КЗпП України передбачає наявність двох окремих складів правопорушень трудового законодавства при відмові у прийнятті на роботу: необґрунтована відмова у прийнятті на роботу і відмова у прийнятті на роботу за ознаками дискримінації особи у випадках, як прямо передбачених у ч. 2 ст. 22 КЗпП, так і в інших нормах трудового права.

Обов'язку однієї сторони завжди кореспондує право іншої сторони. Таким чином, заборона необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу кореспондується з обов'язком роботодавця укласти такий договір, виконання якого у першу чергу залежить від наявності необхідної кваліфікації та вільних робочих місць.

Чинне трудове законодавство не пов»язує будь - яке обмеження прав особи при працевлаштуванні в залежність від того, чи вже працювала ця особа на даному підприємстві, установі, організації, а також з причинами попереднього звільнення.

Матеріалами справи встановлено і позивач цього не заперечує, що він не належить до осіб, з якими відповідач зобов'язаний був укласти трудовий договір (запрошення на роботу в порядку переведення, молоді спеціалісти, котрих в установленому порядку направлено на роботу в дану організацію, тощо).

Судом першої інстанції установлено, що ОСОБА_2 працював на ВП «Шахта «Лісова» ДП «Львіввугілля» з 12 листопада 2004 року до 22 червня 2010 року та був звільнений з роботи на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України за систематичне невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 03 листопада 2010 року, яке набрало законної сили, ОСОБА_2 відмовлено у задоволенні позову до ДП «Львіввугілля», шахти «Лісова» про поновлення на роботі, скасування наказів, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди.

Згідно з протоколом від 22 червня 2010 року засідання профспілки працівників вугільної промисловості ВП «Шахта «Лісова» про розгляд подання адміністрації шахти від 08 червня 2010 року № 265 щодо надання згоди на звільнення електрослюсаря підземного ДСУ ОСОБА_2 було враховано його особисту та професійну характеристику.

З матеріалів справи вбачається, що 22.11.2013 року ОСОБА_2 звертався до директора ВП «Шахта «Лісова» ДП «Львіввугілля», а 26.11.2013 року до в.о. Генерального директора ДП «Львіввугілля» із заявами про працевлаштування на роботу «електрослюсарем підземним», зазначив, що має 4-й розряд «електрослюсаря підземного» та стаж роботи 6 років, вказав про те, що заява носить постійний характер і діє до його працевлаштування.

На заяву позивача від 22.11.2013 року директор ВП «Шахта «Лісова» ДП «Львіввугілля» надав відповідь від 28.11.2013 року про неможливість працевлаштування, вважав вимогу ОСОБА_2 стосовно працевлаштування по першій вакансії є передчасною і такою, що не ґрунтується на законі.

На заяву ОСОБА_2 щодо працевлаштування, ДП «Львіввугілля» повідомило, що за час роботи на шахті «Лісова» з 09.11.2004 року по 21.06.2010 року електрослюсарем підземним ОСОБА_2 неодноразово порушував трудову дисципліну, за що йому оголошувались догани і він позбавлявся премії, враховуючи факт його звільнення з роботи за п. 3 ст. 40 КЗпП України, рішення суду про відмову в поновленні на роботу, а також у зв»язку зі складним фінансово економічним станом ДП «Львіввугілля» і переведенням працівників шахти «Зарічна» на інші шахти, працевлаштувати ОСОБА_2 немає можливості.

Про відсутність вакансій «гірника підземного» або «електрослюсаря підземного» листом від 24 грудня 2013 року позивач проінформований Львівським обласним центром зайнятості.

Вимоги, які пред»являються до осіб, що претендують на посаду «гірника підземного» чи «електрослюсаря підземного», передбачені Інструкцією з охорони праці, Інструкцією з охорони праці №4 для підземного електрослюсаря ВП «Шахта «Лісова» ДП «Львіввугілля», Інструкцією з охорони праці №5 для гірника підземного ВП «Шахта «Лісова» ДП «Львіввугілля», Довідником кваліфікаційних характеристик професій працівників, яким передбачено кваліфікаційні вимоги до електрослюсаря підземного 3-го розряду, а саме: повна загальна середня освіта та професійно технічна освіта або повна загальна середня освіта та професійна підготовка на виробництві без вимог до стажу роботи; електрослюсаря підземного 4-го розряду: професійно технічна освіта, підвищення кваліфікації та стаж роботи за професією електрослюсаря підземного 3 розряду не менше одного року; електрослюсар підземний 5-го розряду: професійно технічна освіта, підвищення кваліфікації та стаж роботи на підземних роботах у вугільній галузі не менше 3- х років, в тому числі за професією електрослюсаря підземного 4-го розряду не менше одного року.

Довідником кваліфікаційних характеристик професій працівників передбачено кваліфікаційні вимоги до гірника підземного 3-го розряду: повна загальна середня освіта та професійно - технічна освіта без вимог до стажу роботи або повна загальна середня освіта та професійна підготовка на виробництві. Підвищення кваліфікації та стаж роботи за професією гірника підземного 2 розряду не менше одного року; до гірника підземного 4 го розряду: професійно технічна освіта. Підвищення кваліфікації та стаж роботи за професією гірника підземного 3-го розряду не менше одного року.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 закінчив у 2007 році Червоноградський державний технікум гірничих технологій та економіки за спеціальністю « Технологія підземної розробки корисних копалин» і здобув кваліфікацію гірничий технік технолог, що підтверджується дипломом молодого спеціаліста КВ №32118639.

Посвідченням №33, виданим 11.02.2004 р. підтверджується присвоєння ОСОБА_2 кваліфікації гірник підземний третього розряду і машиніст підземний третього розряду.

З 11.01.2005 р. до 27.05.2005 р. ОСОБА_2 навчався на курсах при Червоноградському ЦКК ДП «Львіввугілля», йому присвоєна кваліфікація електрослюсар підземний четвертого розряду, проходив навчання на курсах підвищення кваліфікації 29.07.2005 року, присвоєно п»ятий розряд «електрослюсаря підземного».

Копією трудової книжки ОСОБА_2 підтверджується його робота «гірником підземним» та «електрослюсарем підземним» з 01.12.2003 року до 24.02.2004 року і з 09.11.2004 року до 21.06.2010 року, що підтверджує його стаж роботи «гірником підземним» та «електрослюсарем підземним».

З врахуванням вищенаведеного колегія суддів приходить до висновку, що відповідач не надав доказів того, що позивач не відповідає вимогам, які предявляються до осіб, що претендують на посаду гірника підземного чи електрослюсаря підземного.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції не врахував наявність на ДП «Львіввугілля» вакансій «електрослюсаря підземного» та «гірника підземного», а також того, що за період із червня 2013 року до 2015 року на відокремлені підрозділи було прийнято робітників за професією «підземний електрослюсар» 582 чол., у тому числі на ВП «Шахта «Лісова» 92 чол.

Тобто, за наявності вакансій, ОСОБА_2 не був працевлаштований.

Враховуючи вищенаведене, беручи до уваги те, що можливість працевлаштування залежить у першу чергу від наявності необхідної кваліфікації та вільних робочих місць, враховуючи наявність у ОСОБА_2 необхідної кваліфікації, те, що відповідач, всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України, не надав належних та допустимих доказів того, що позивач не відповідає вимогам, які пред»являються до осіб, що претендують на посаду «гірника підземного» чи «електрослюсаря підземного», враховуючи наявність вакансій, колегія суддів приходить до висновку про необґрунтованість відмови ДП «Львіввугілля» у працевлаштуванні ОСОБА_2, оскільки така мотивована посиланням на обставини, які не відносяться до ділових якостей ОСОБА_2, у відмові не зазначено, яким конкретно вимогам, які пред»являються до осіб, які претендують на посаду «гірника підземного» чи «електрослюсаря підземного» не відповідає ОСОБА_2, а відтак вважає, що відмовою у прийнятті ОСОБА_2 на роботу, ДП «Львіввугілля» порушило його право на працевлаштування, а відтак позовні вимоги в частині визнання неправомірними дій державного підприємства «Львіввугілля» щодо відмови ОСОБА_2 в укладенні трудового договору та зобов»язання ДП «Львіввугілля» укласти з ОСОБА_2 трудовий договір на посаді «електрослюсар підземний» підлягають до задоволення.

Відповідно до змісту ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

З роз»яснень п.п. 3, 9, 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 21.03.1995 р. "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" вбачається, що відповідно до ст. 237-1 Кодексу законів про працю України (яка набрала чинності 13.01.2000 р.), за наявності порушення права працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Під моральною шкодою слід розуміти: втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Враховуючи встановлені обставини справи, те, що позивач протягом тривалого часу не міг працевлаштуватися, безпідставність відмови ДП «Львіввугілля» у прийнятті ОСОБА_2 на роботу «гірником підземним» чи «електрослюсарем підземним», безпідставної відмови ДП «Львіввугілля» укласти з ним трудовий договір, у зв»язку з чим позивач не мав засобів для існування, що погрішило уклад його життя, вимагало додаткових зусиль для його належної організації, враховуючи характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, глибину його фізичних та душевних страждань, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, колегія суддів вважає, що з ДП «Львіввугілля» на користь позивача слід стягнути 1000.00 грн. на відшкодування моральної шкоди, оскільки такий розмір морального відшкодування відповідає характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, глибині його фізичних та душевних страждань.

Відповідно до ч.1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: 1)неповне з»ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Керуючись ст. 303, п.2 ч.1 ст. 307, ст.ст. 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 31 серпня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати неправомірними дії державного підприємства «Львіввугілля» щодо відмови ОСОБА_2 в укладенні трудового договору згідно поданих ним заяв від 22 та 26 листопада 2013 року та зобов»язати ДП «Львіввугілля» укласти з ОСОБА_2 трудовий договір на посаді «електрослюсар підземний».

Стягнути з ДП «Львіввугілля» на користь ОСОБА_2 1000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням апеляційного суду законної сили.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Зверхановська Л.Д.

ОСОБА_5