Справа № 159/7175/14-ц Провадження № 22-ц/773/11/16 Головуючий у 1 інстанції: Миронюк М.Г.
Категорія: 27 Доповідач: Здрилюк О. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 серпня 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Здрилюк О.І. ,

суддів - Карпук А.К., Бовчалюк З.А.,

секретар Шугалова О.М.,

з участю пр-ка позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційними скаргами позивача ОСОБА_2 акціонерного товариства «Укрсоцбанк» та відповідача ОСОБА_3 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 15 липня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А :

02 грудня 2014 року Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» звернулося в суд із зазначеним позовом, який мотивує тим, що 06.11.2007 року між банком та відповідачем було укладено договір кредиту №074/170-ААФ03.16-2, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 31398 доларів США для придбання транспортного засобу зі сплатою 12,55% річних з кінцевим терміном повернення до 05 листопада 2014 року. Передбачено сплату штрафних санкцій.

Відповідач відповідно до п.п.3.3.7 п.3.3. договору кредиту зобов'язувався своєчасно та в повному обсязі погашати ануїтетні платежі та можливу неустойку в термін, визначений в п.1.1.1 цього Договору.

Одночасно з договором кредиту №074/170-ААФ03.16-2 від 06.11.2007 року між банком та позичальником було укладено і договір відновлювальної кредитної лінії №074/170 для забезпечення плати страхових платежів за договором добровільного страхування транспортного засобу № К3080- 26/07/СТ від 06.11.2007 року. Згідно абз.2 п.п.1.2.1 п.1.2 цей договір було укладено під відкладальною обставиною, якою є ненадання позичальником кредитору документів, які б підтверджували самостійну сплату позичальником чергового страхового платежу за договором страхування.

В забезпечення виконання зобов'язань позичальника за договорами кредиту між банком і відповідачем було укладено 06.11.2007 року договір застави № 074/161-ЗАФ03.16-2, згідно якого в заставу банку було передано придбаний за рахунок кредиту автомобіль ОРЕL Vectra, 2007 року випуску.

У зв'язку із отриманням відповідачем свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу замість тимчасового реєстраційного талона, 06.02.2008 року між банком та відповідачем було укладено новий договір застави зазначеного автомобіля.

Листом № 18-41/96-923 від 13.10.2008 року позичальника було повідомлено про збільшення розміру відсоткової ставки до рівня 15% річних з 20.10.2008 року, а листом № 18-41/96-433 від 13.07.2008 року про збільшення відсоткової ставки з 01.07.2008 року до 24% річних за договором відновлювальної кредитної лінії №074/170 від 06.11.2007 року.

06.10.2008 року за погодженням сторін було внесено зміни до договору кредиту на купівлю транспортних засобів №074/170-ААФ03.16-2 від 06.11.2007 року (ануїтетні платежі), шляхом укладення додаткової угоди № 1, якою встановлено розмір відсоткової ставки за кредитом з 20.10.2008 року на рівні 13,5% річних.

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобовязань по кредитному договору банком на його адресу 26.03.2009 року направлялося повідомлення про погашення заборгованості, на яке відповідач не зреагував.

Претензією №38-01/96-365 від 29.06.2010 року відповідача було зобовязано протягом 30 днів з моменту її отримання достроково повернути усю суму кредитної заборгованості та попереджено про право банку звернути стягнення на предмет застави у випадку несплати боргу.

Відповідно до п.4.1 договору у разі прострочення позичальником термінів сплати ануїтетних платежів, визначених п.1.1.1 договору позичальник сплачує кредитору пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несвоєчасно сплаченої суми за кожний день прострочення.

У зв'язку з несвоєчасним погашенням суми основного боргу та процентів відповідачу нараховано пеню в сумі 54035,08 грн., у тому числі 38993,10 грн. пені за несвоєчасне повернення кредиту за період з 03.11.2013 року по 03.11.2014 року включно, 15041,98 грн. пені за несвоєчасне повернення відсотків за період з 11.03.2010 року по 08.09.2010 року включно.

За рахунок реалізації предмета застави позичальником було погашено 13000 доларів США заборгованості за кредитним договором.

Уточнивши позовні вимоги (а.с.195), позивач просив стягнути з відповідача на користь банку заборгованість за кредитним договором за період з 02.12.2011 року по 02.12.2014 року включно в сумі 483388,40 грн., з яких 19345,67 доларів США, що еквівалентно 293776,05 грн. (офіційний курс долара США до гривні станом на 02.12.2014 року становить 15,1856 грн.) заборгованість за кредитом; 7958,31 доларів США, що еквівалентно 120851,97 гри. заборгованість по відсотках; 68760,38 грн. пеня, у тому числі 50040,84 грн. пеня за несвоєчасне повернення кредиту за період з 02.12.2013 року по 02.12.2014 року включно, 18719,54 грн. пеня за несвоєчасне повернення відсотків за період з 02.12.2013 року по 02.12.2014 року включно.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду від 15 липня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» в особі Волинського відділення Львівської обласної філії ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість по відсотках в сумі 8132,40 доларів США, що еквівалентно 120851 грн. 97 коп., 18719 грн. 54 коп. пені та 1395 грн. 71 коп. витрат по сплаті судового збору.

У решті позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин справи та порушення норм матеріального і процесуального права, просить скасувати це рішення та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, просить скасувати це рішення та ухвали нове про відмову в позові.

Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційних скарг, законність та обґрунтованість рішення суду, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу позивача необхідно відхилити, а апеляційну скаргу відповідача необхідно задовольнити частково, рішення суду в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в позові з таких підстав.

Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК України).

Договір є обовязковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків (ч.1 ст.626 ЦК України).

Визначення поняття зобовязання міститься у ч.1 ст.509 ЦК України.

Відповідно до цієї норми зобовязання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Таке визначення розкриває сутність зобовязання як правового звязку між двома суб'єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обовязок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобовязання надано право, що кореспондує обовязку першої. Обовязками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобовязання (ст.510 ЦК України).

Згідно з нормою ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст.611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобовязання є прострочення невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк.

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобовязання» (ст.ст.530, 631 ЦК України).

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч.1 ст.530 ЦК України).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст.1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу (ч.2 ст.1050 ЦК України).

Судом встановлено, що 06.11.2007 року між банком та ОСОБА_4 було укладено договір кредиту №074/170-ААФ03.16-2 на купівлю автотранспортних засобів (ануїтетні платежі), за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 31398 доларів США для придбання транспортного засобу зі сплатою 12,55% річних з кінцевим терміном повернення кредитних коштів до 05 листопада 2014 року, а також передбачені штрафні санкції (а.с.6-9).

Згідно виданого 14.02.2012 року свідоцтва про зміну імені серії 1-ЕГ №003731 ОСОБА_4 змінив ім'я на ОСОБА_3 (а.с.50).

Згідно з пп.1.1.1. договору погашення кредиту і сплата процентів за користування кредитом здійснюється позичальником частинами щомісячно 6 числа сплачує рівні суми грошових коштів 566,61 доларів США, що включає в себе заборгованість за кредитом та процентами, розрахованими за весь строк користування кредитом (ануїтетні платежі).

Пунктом 7.3 передбачений строк дії договору до остаточного виконання сторонами взятих за договором зобовязань.

Крім того, сторони передбачили у кредитному договорі (стаття 4) відповідальність позичальника за порушення зобовязань у формі сплати відповідних розмірів пені і штрафів.

31.03.2009 року сторонами укладено додатковий договір № 1 до договору кредиту, яким внесено зміни щодо дати погашення суми основної заборгованості до 10 числа кожного місяця та визначено графік погашення заборгованості по кредиту з 01.04 по 30.09.2009 року (а.с.10-11).

30.10.2009 року сторонами укладено додатковий договір № 2 до договору кредиту, яким внесено зміни щодо дати щомісячного погашення ануїтетних платежів 30 числа кожного місяця, змінено розмір процентів за користування кредитом 13,50% та визначено щомісячний розмір ануїтетного платежу 602,21 доларів США (а.с.12-13).

16.12.2009 року сторонами укладено додатковий договір № 3 до договору кредиту, яким внесено зміни щодо дати погашення суми основної заборгованості до 10 числа кожного місяця і визначено графік погашення заборгованості по кредиту та щомісячний розмір ануїтетного платежу за період з жовтня 2009 року по листопад 2014 року (а.с.14-15).

Із розрахунку заборгованості вбачається, що відповідач своїх зобовязань за договором не виконав: після 09 грудня 2008 року припинив сплату ануїтетних платежів для погашення кредиту (а.с.20).

Відповідно до п.3.3.8. договору кредиту банк 29.06.2010 року надіслав відповідачу вимогу-претензію про дострокове повернення усієї кредитної заборгованості, а саме: 26757,50 доларів США заборгованість за кредитом, 733,98 доларів США заборгованість по відсотках за користування кредитом та 1039,90 грн. пеня за несвоєчасну сплату суми основного боргу та відсотків. Одночасно банк попередив про своє право звернути стягнення на предмет застави придбаний за кредитні кошти автомобіль ОРЕL Vectra, 2007 року випуску. Претензію відповідач отримав 08.07.2010 року, але не виконав (а.с.16, 17).

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 13.10.2010 року визнано право банку на вимогу дострокового погашення заборгованості за кредитним договором, позов банку задоволено і в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором станом на 09.09.2010 року у розмірі 226040,64 грн. звернуто стягнення на автомобіль ОРЕL Vectra, 2007 року випуску, як на предмет застави (а.с.120-123).

Із виданої банком довідки вбачається, що в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором 19.08.2011 року, 12.09.2011 року та 10.10.2011 року було перераховано кошти на загальну суму 13 доларів США (а.с.49).

Як вбачається із домовленості сторін (а.с.124-126) та визнано самим банком 13000 доларів США це кошти, виручені від реалізації автомобіля, як предмета застави.

Колегія суддів приходить до висновку, що погашення кредиту у серпні, вересні та жовтні 2011 року не є перериванням строку позовної давності, а є добровільним виконанням судового рішення від 13.10.2010 року.

Як зазначалося вище, сторони встановили як строк дії договору до моменту виконання сторонами в повному обсязі взятих на себе зобовязань, так і строки виконання зобовязань зі щомісячним погашенням платежів, останній з яких у визначеній сумі підлягав виконанню у строк до 05 листопада 2014 року.

Таким чином, умовами договору погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями.

Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобовязань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання кожного щомісячного зобовязання згідно із частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (стаття 253 ЦК України).

Якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку. У разі, якщо ця дія має бути вчинена в установі, то строк спливає тоді, коли у цій установі за встановленими правилами припиняються відповідні операції (ч.1 ст.255 ЦК України).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч.4 ст.267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).

Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5 ст.261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Судом установлено, що згідно з умовами кредитного договору позичальник зобовязаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними ануїтетними платежами) у розмірі та в строки, визначені договором, а також сплатити пеню та штрафи за порушення строків повернення кредиту та процентів за користування ним.

Разом з тим, пунктом 3.3.8. договору позичальник зобовязаний протягом 30 календарних днів з дати одержання повідомлення кредитора повернути у повному обсязі всі ануїтетні платежі з можливою неустойкою.

Таким чином, умовами договору передбачене право банку змінити не строк дії договору, а строк виконання зобовязання за договором, чим і скористався банк, надіславши відповідачу претензію від 29.06.2010 року, яку відповідач отримав 08.07.2010 року і за умовами договору повинен був виконати до 08 серпня 2010 року (а.с.16, 17).

У звязку з наведеним перебіг позовної давності почався з 09.08.2010 року, який перервався зверненням до суду 10.09.2010 року з позовом про звернення стягнення на майно.

Із позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором банк звернувся 02 грудня 2014 року (а.с.2).

05 січня 2015 року відповідач подав суду заяву про застосування позовної давності (а.с.39).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України).

Враховуючи наведене, відмовляючи у позові про стягнення боргу за кредитом і пені за неповернення кредиту, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивачем пропущено строк позовної давності.

Разом з тим, задовольняючи частково позов про стягнення відсотків за кредитом та пені за їх несвоєчасне повернення, суд першої інстанції виходив з того, що хоча судом у позові про стягнення боргу за кредитом і пені за неповернення кредиту відмовлено за спливом строку давності, але борг відповідачем не повернутий і тому позивач відповідно до вимог ст.625 ЦК України і п.4.4 кредитного договору та додаткових договорів до нього вправі у межах строку позовної давності заявляти такі вимоги.

Проте, до таких висновків суд дійшов помилково, із неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до вимог ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно ч.2 ст.31 ЦПК України до початку розгляду судом справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет чи підстави позову.

Як вбачається із матеріалів справи жодних письмових заяв щодо зміни предмета чи підстави позову позивач не подавав.

Як у позовній заяві, так і у заяві про уточнення розміру позовних вимог банк просив стягнути заборгованість по процентах та пеню за несвоєчасне повернення процентів, нарахованих за умовами кредитного договору, саме як кредитну заборгованість, а не на підставі ст.625 ЦК України, як за прострочення виконання грошового зобовязання.

Враховуючи наведені норми права, суд першої інстанції не вправі був на власний розсуд змінювати підстави позову при його частковому задоволенні.

Крім того, відмовляючи у стягненні кредиту, але стягуючи проценти за користування ним, суд першої інстанції не врахував, що позичальник був зобовязаний щомісячно погашати конкретно визначені розміри коштів, які є ануїтетними платежами і включали в себе одночасно заборгованість за кредитом і процентами (п.1.1.1 договору).

Оскільки банк змінив строк виконання зобовязання, який позичальником у повному обсязі мав бути виконаний до 08.08.2010 року, позов про звернення стягнення на майно предявлено 10.09.2010 року, то вимоги банку про стягнення заборгованості по кредиту і процентах не підлягають до задоволення у звязку із зробленою відповідачем заявою про застосування позовної давності, яка є підставою для відмови у позові.

Згідно ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Враховуючи наведене, відсутні підстави для стягнення і пені за несвоєчасне повернення відсотків.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду України від 06.11.2013 року (у справі № 6-116цс13) та від 19.03.2014 року (у справі №6-20цс14)

Оскільки висновки суду першої інстанції в частині часткового задоволення позову зроблені з неправильним застосуванням норм матеріального права, то згідно зі статтею 309 ЦПК України це є підставою для скасування рішення суду в цій частині та ухвалення нового рішення.

Зазначені вище обставини спростовують доводи апеляційної скарги позивача, яка підлягає відхиленню.

Разом з тим, апеляційна скарга відповідача, у якій він просить повністю скасувати рішення суду першої інстанції, підлягає до часткового задоволення, оскільки відсутні підстави для скасування судового рішення в частині відмови у позові.

У звязку із частковим задоволенням апеляційної скарги відповідача на його користь із позивача підлягає стягненню сплачений ним судовий збір за подання апеляційної скарги пропорційно задоволеним вимогам апелянта, що становить 697,86 грн..

Враховуючи вимоги процесуального законодавства щодо обовязкового повідомлення судом усіх осіб, які беруть участь у справі про день та годину її розгляду, відповідно до вимог п.6 ч.3 ст.79, ч.1 ст.88 ЦПК України із позивача в дохід держави підлягають стягненню витрати у розмірі 180 грн., повязані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача, оскільки за зазначеною в матеріалах справи адресою його знаходження останній судові повістки не отримував.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 акціонерного товариства «Укрсоцбанк» відхилити.

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 15 липня 2015 року в даній справі в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

В позові ОСОБА_2 акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості по відсотках та пені за несвоєчасне повернення відсотків відмовити.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на користь ОСОБА_3 697 грн. 86 коп. (шістсот девяносто сім грн. 86 коп.) витрат по оплаті судового збору за подання апеляційної скарги та в дохід держави 180 грн. (сто вісімдесят грн.) витрат, повязаних з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді