Апеляційний суд Житомирської області
Справа №286/2198/15-ц Головуючий у 1-й інст. Невмержицький С. С.
Категорія 47 Доповідач Зарицька Г. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючої - судді Зарицької Г.В.

суддів: Коломієць О.С., Якухно О.М.

з участю секретаря Добровольської Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про знесення самовільно збудованих приміщень та відновлення межових знаків за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 05 січня 2016 року

встановила:

У червні 2015 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 та просила зобов'язати відповідача знести самовільно побудовані сарай, гараж, літню кухню, паркан, гноєсховище по АДРЕСА_2 відновити межові знаки та повернути належну їй земельну ділянку. В обґрунтування вимог зазначала, що згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 11 червня 2007 року вона є власником земельної ділянки площею 0,1500 га, що розташована по АДРЕСА_1 ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 21 червня 2000 року є власником житлового будинку по АДРЕСА_2. Рішенням виконавчого комітету Першотравневої селищної ради Овруцького району Житомирської області від 15 вересня 2000 року відповідачу було надано право на забудову сараю, гаражу, літньої кухні за вищевказаною адресою (АДРЕСА_2) та зобов'язано звернутися до райархітектора за виготовленням планово-технічної документації на забудову. Проте відповідач здійснив будівництво господарських споруд без отримання дозвільних документів та з істотним порушенням будівельних норм і правил. Окрім того, ОСОБА_2 на її земельній ділянці встановив паркан та в порушення санітарних норм на відстані 10,5 метра від його будинку облаштував гноєсховище, яке забруднює повітря та призводить до знищення дерев на її земельній ділянці. Враховуючи наведене, на підставі ст.376 ЦК України просила задовольнити позов.

Рішенням Овруцького районного суду Житомирської області від 05 січня 2016 року позов задоволено частково.

Зобов'язано ОСОБА_2 здійснити перебудову зблокованого сараю-літньої кухні АДРЕСА_2 шляхом перенесення найбільш виступаючої конструкції стіни зблокованого сараю-літньої кухні, що межує з сусідньою земельною ділянкою ОСОБА_1 на відстань не менше 1,0 м та забезпечити облаштування необхідних інженерно-технічних заходів, що запобігатимуть стіканню атмосферних опадів з покрівлі споруди на територію суміжної земельної ділянки.

У задоволенні решти вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог за безпідставністю та за пропуском строку позовної давності. Зазначає, що суд першої інстанції, зобов'язуючи його здійснити перебудову сараю-літньої кухні, виходив з того, що ці господарські споруди збудовані самочинно. Вважає такий висновок суду є помилковим, оскільки його право власності на спірне нерухоме майно зареєстровано у визначеному законом порядку. Крім того, зобов'язуючи його забезпечити облаштування необхідних інженерно-технічних заходів, що запобігатимуть стіканню атмосферних опадів з покрівлі споруди на територію сусідньої земельної ділянки, суд не дав належної оцінки акту обстеження його домоволодіння від 17.11.2015 р., з якого видно, що сарай-літня кухня на даний час облаштовані засобами, які запобігають стіканню опадів на сусідню земельну ділянку.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених до суду першої інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в цих межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду не відповідає.

Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 06 грудня 2006 року ОСОБА_1 являється власником житлового будинку та земельної ділянки площею 0,1500 га по АДРЕСА_1 (а.с.7). Право власності позивача на нерухоме майно зареєстровано у визначеному законом порядку (а.с.8-10).

На підставі договору купівлі-продажу від 21 червня 2000 року ОСОБА_2 придбав житловий будинок житловою площею 13,1 кв.м. по АДРЕСА_2 до якого примикають хлів /Б/, літня кухня /В/, погріб /Г/, туалет /Т/, огорожа (а.с.32).

Рішенням виконавчого комітету Першотравневої селищної ради Овруцького району Житомирської області №62 від 13 вересня 2000 року відповідачу було надано дозвіл на забудову сараю, гаражу, літньої кухні під одним дахом у власному будинковолодінні по АДРЕСА_2 та зобов'язано його звернутися до районного архітектора за виготовленням планово-технічної документації на забудову (а.с.32).

Рішенням виконавчого комітету Першотравневої селищної ради Овруцького району Житомирської області №134 від 14 жовтня 2009 року ОСОБА_2 було надано дозвіл на перебудову будинку АДРЕСА_2 а також зробити прибудову до літньої кухні розміром 2,50 м х 4,00 м та зобов'язано звернутися до відповідних проектних організацій за виготовленням документації на перебудову (а.с.79).

Постановою Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Житомирській області від 05.11.2015 р. ОСОБА_2 притягнутий до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.96 КУпАП. Постановою встановлено, що будівництво зблокованих господарських споруд сараю-літньої кухні по АДРЕСА_2 проведено з порушенням державних будівельних норм, а саме, відстань від стіни зблокованого сараю-літньої кухні до межі сусідньої ділянки складає 0,3 м, від покрівлі зблокованого сараю-літньої кухні - 0,2 м, що не відповідає вимогам діючих ДБН, так як п.3,25 ДБН 360-92 «Планування і забудова міських і сільських поселень» та п.2.20 ДБН 97-92 «Житлові будинки для індивідуальних забудовників України» передбачено, що відстань до межі сусідньої ділянки від найбільш виступної конструкції стіни треба приймати не менше 1,0 м. При цьому повинно бути забезпечене влаштування необхідних інженерно-технічних заходів, що запобігатимуть стіканню атмосферних опадів з покрівель та карнизів будівель на територію суміжних ділянок.

07.07.2015 р. відповідачу видано свідоцтво про право власності на земельну ділянку з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,15 га по АДРЕСА_2 а 25.09.2015 р. видано свідоцтво про право власності на перебудований житловий будинок загальною площею 63 кв.м, житловою площею 27,7 кв.м, що знаходиться за цією ж адресою (а.с.89, 91).

Право власності на земельну ділянку та житловий будинок зареєстровано у визначеному законом порядку (а.с. 90, 92). Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно житловий будинок складається з веранди, кухні, ванної кімнати, вітальні, двох кімнат. До житлового будинку примикають сарай-літня кухня (Б), прибудова (В), сарай (Г).

Відповідно до ч.7 ст.376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов'язана відшкодувати витрати, пов'язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Оскільки ОСОБА_2 видано свідоцтво про право власності на перебудований житловий будинок, до якого примикають господарські споруди, своє право власності на спірне нерухоме майно він зареєстрував у визначеному законом порядку і це право позивачем не оспорено, висновок суду про те, що спірна господарська споруда вважається самочинним будівництвом є необґрунтованим.

Само по собі притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за порушення норм ДБН при будівництві зблокованих господарських споруд сараю-літньої кухні після реєстрації права власності на це нерухоме майно не свідчить про його самочинність.

Крім того, як роз'яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України у п. 5 постанови №6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва) відповідно до вимог статті 376 ЦК право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об'єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування.

У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК), а також власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 та стаття 391 ЦК).

З матеріалів справи видно, що у своїй позовній заяві ОСОБА_1 не зазначила у чому полягає порушення її прав у зв'язку з недодержанням відповідачем державних будівельних норм при будівництві сараю-літньої кухні та не надала суду належних та допустимих доказів щодо наявності порушеного права.

А тому, враховуючи вищенаведене, підстав для зобов'язання відповідача здійснити перебудову зблокованого сараю-літньої кухні та забезпечити облаштування необхідних інженерно-технічних заходів, що запобігатимуть стіканню атмосферних опадів з покрівлі споруди на територію суміжної земельної ділянки у суду першої інстанції не було.

З огляду на те, що судом першої інстанції при вирішенні спору невірно застосовані норми матеріального права, рішення суду в частині задоволених вимог відповідно до п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Рішення в частині вимог про знесення гноєсховища, паркана, про відновлення межових знаків та повернення земельної ділянки сторонами не оспорюється, а тому його законність і обґрунтованість колегією суддів не перевіряється.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 05 січня 2016 року в частині зобов'язання здійснити перебудову зблокованого сараю-літньої кухні та облаштування необхідних інженерно-технічних заходів, стягнення судового збору скасувати і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про знесення самовільно збудованих приміщень.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього ж часу може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуюча Судді: