Справа № 347/644/16
Провадження № 22-ц/779/1706/2016
Головуючий у 1 інстанції Бельмега М.В. М. В.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Пнівчук О.В.

суддів: Беркій О.Ю., Соколовського В.М.

секретаря Турів О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 центральної районної лікарні про поновлення на роботі та стягнення середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Косівського районного суду від 15 червня 2016 року,-

в с т а н о в и л а :

15 квітня 2016 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 центральної районної лікарні про поновлення на роботі та стягнення середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Позивач свої вимоги мотивувала тим, що відповідач незаконно видав наказ № 110 від 15.04.2013 року про звільнення її з роботи з посади статистика медичного інформаційно-аналітичного відділення ОСОБА_3 ЦРЛ, у зв»язку з відмовою від продовження роботи із зміною істотних умов праці, оскільки вважає що не було законних підстав для її звільнення, а також профспілковим комітетом ОСОБА_3 ЦРЛ не надано згоду на її звільнення.

Рішенням Косівського районного суду 15 червня 2016 року в задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 центральної районної лікарні про поновлення на роботі та стягнення середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу відмовлено.

На дане рішення ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне зясування судом обставин справи та порушення судом норм матеріального права та процесуального права.

Апелянт зазначила, що посилання суду першої інстанції на те, що нею пропущено строк на звернення до суду та не наведено поважних причин його пропуску не заслуговують на увагу.

Під час розгляду, вона звертала увагу суду на те, що після звільнення з роботи - 15.04.2013 року вона захворіла, і в період з 13.05.2013 року по 21.05.2013 року перебувала на амбулаторному лікуванні, що підтверджується довідкою Джурівської лікарської амбулаторії від 17.05.2013 року, яка долучена до матеріалів її першого позову до суду, в якому вона просила суд поновити пропущений строк у зв»язку з хворобою.

Вважаючи, що поновлення на роботі може відбутись поза судовим спором, вона звернулась до Косівського районного суду з заявою про залишення її позову до ОСОБА_3 центральної лікарні без розгляду.

Ухвалою Косівського районного суду від 21 червня 2013 року її позов про поновлення на роботі залишено без розгляду.

За період з 21 червня 2013 року по 13 квітня 2016 року апелянт вживала заходи та намагалась врегулювати трудовий спір про незаконне звільнення та поновлення на роботі в позасудовий спосіб, шляхом звернення у відповідні державні органи управління та місцевого самоврядування, однак в письмових відповідях їй було рекомендовано звертатися в суд.

За таких обставин, вважає апелянт, строк на звернення до суду нею пропущено з поважних причин.

Крім того, звільнення її з роботи через зміни істотних умов праці є незаконним, оскільки посадові особи ОСОБА_3 ЦРЛ, приймаючи рішення про її звільнення, проігнорували вимоги трудового законодавства щодо порядку розірвання трудового договору укладеного на невизначений строк з ініціативи власника.

При звільненні ніхто не пропонував їй вакантну посаду, що була на той час в лікарні. Посилання відповідачів що вона відмовилась від запропонованих вакантних посад є неправдивими, так як акти складені без її участі.

Також суд першої інстанції не взяв до уваги той факт, що повний розрахунок з нею був проведений не в день звільнення - 15.04.2013 року, коли її ознайомили з наказом, а 18.04.2013 року.

Посилаючись на зазначені обставини, апелянт просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог.

В судовому засіданні апеляційного суду апелянт ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_4 підтримала доводи апеляційної скарги, з наведених в ній мотивів.

Представник ОСОБА_3 центральної районної лікарні - ОСОБА_5 заперечила вимоги апелянта, посилаючись на обґрунтованість висновків суду першої інстанції.

Вислухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.303, ч.ч. 2,3 ст.213 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції вищезазначеним вимогам закону не відповідає.

Постановляючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про поновлення на роботі та стягнення середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем не допущено порушень норм чинного законодавства при звільненні ОСОБА_2 з роботи, крім того, нею пропущено строк звернення з позовом до суду.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 працювала з 01.06.2006 року на посаді статистика медичного інформаційно-аналітичного відділення в ОСОБА_3 ЦРЛ (а.с.7).

Наказом головного лікаря ОСОБА_3 ЦРЛ від 15.01.2013 року № 18 «Про скорочення штату працівників та ліжкового фонду» скорочено 0,5 посади статистика медичного. Дане рішення погоджено із профспілковим комітетом лікарні.

Наказом в.о. головного лікаря ОСОБА_3 ЦРЛ від 14.02.2013 року №57 згідно додатку №2 з 15 квітня 2013 року виведено із штатного розпису ОСОБА_3 ЦРЛ на 2013 рік 0,5 посади статистика.

Відповідно до вищезазначеного наказу 14.02.2013 року ОСОБА_2 попереджено про наступну зміну з 15 квітня 2013 року істотних умов праці, а саме про те, що по закінченню 2-ох місяців з моменту вручення даного попередження буде переведена на 0,75 ставки медичного статистика. ОСОБА_2 своїм підписом та записом про те, що не «згідна» із зміною істотних умов праці засвідчила про ознайомлення з даним попередженням. (а.с.8).

Встановлено, що ОСОБА_2 відмовилась від запропонованих їй вакансій.

Так, 14.02.2013 року адміністрацією ОСОБА_3 ЦРЛ позивачу запропоновано 0,25 посади медсестри приймального покою, від якої вона відмовилась. (а.с. 83).

Згідно акту від 15.04.2013 року ОСОБА_2 також відмовилася від роботи на нових умовах праці на 0,75 посади медстатистика інформаційно-аналітичного відділення. (а.с.82).

Наказом головного лікаря ОСОБА_3 ЦРЛ від 15.04.2013 року №110 на підставі п.6 ст. 36 КЗпП України ОСОБА_2 звільнено з роботи з 15.04.2013 року у зв»язку з відмовою від продовження роботи у зв»язку із зміною істотних умов праці.

Із даним наказом ОСОБА_2 ознайомлена 15.04.2013 року, про що свідчить її підпис в наказі. (а.с.5).

Встановлено, що Територіальною державною інспекцією з питань праці в Івано-Франківській області розглянуто звернення ОСОБА_2 щодо порушення вимог трудового законодавства в ОСОБА_3 ЦРЛ при звільненні її роботи. Так, в листі першого заступника начальника Територіальною державною інспекцією з питань праці в Івано-Франківській області від 15.08.2013 року № 01-04/2195 зазначено, що при перевірці звернення ОСОБА_2 встановлено, що в порушення вимог ст. 252 КЗпП України при звільненні її з роботи не отримано згоди виборного профспілкового органу, членом якого вона була. У зв»язку з цим, за допущені порушення вимог чинного трудового законодавства складено акт та видано припис керівнику ОСОБА_3 ЦРЛ, також на керівника ОСОБА_3 ЦРЛ складено протокол про адміністративні порушення (а.с.21-23).

Представником відповідача ОСОБА_3 ЦРЛ зазначені обставини не спростовані.

Посилання представника відповідача на лист голови профспілкового комітету працівників охорони здоров»я ОСОБА_3 ЦРЛ ОСОБА_6 від 25.04.2016 року про те, що медреєстратор ОСОБА_3 ЦРЛ ОСОБА_2 на виборній посаді в профспілковій організації ЦРЛ у 2013 році не числиться не дає підстав для висновку, що станом на час її звільнення у квітні 2013 року вона не була членом профспілкового комітету.

Таким чином, встановлено, що відповідачем - адміністрацією ОСОБА_3 ЦРЛ в порушення вимог ст. 252 КЗпП України при звільненні з роботи ОСОБА_2 за п.6 ст. 36 КЗпП України не отримано згоди виборного профспілкового органу, членом якого вона була.

Разом з тим, встановлено що ОСОБА_2 будучи звільненою з роботи наказом головного лікаря ОСОБА_3 ЦРЛ від 15.04.2013 року №110, з яким в цей же день ознайомлена під розписку, звернулася до суду із позовом про визнання незаконним наказу про її звільнення та поновлення на роботі тільки 15.04.2016 року.

У відповідності до положень ч.1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У разі пропуску з поважних причин строків установлених ст. 233 цього кодексу, суд, згідно ст. 234 КЗпП України може поновити ці строки.

Посилання позивача на те, що вона пропустила строк звернення з позовом до суду з поважних причин, оскільки за період з 21 червня 2013 року по 13 квітня 2016 року вживала заходи та намагалась врегулювати трудовий спір про незаконне звільнення та поновлення на роботі в позасудовий спосіб, шляхом звернення у відповідні державні органи управління та місцевого самоврядування не заслуговують на увагу, оскільки як вбачається із відповідей на звернення ОСОБА_2, зокрема: Департаменту охорони здоров»я Івано-Франківської обласної державної адміністрації від 10.07.2013 року, від 12.06.2014 року за №364/Р-13, 13.04.2016 року за №Р-8/348, ОСОБА_3 районної державної адміністрації від 02.03.2015 року № 229, від 19.06.2015 року за № 131, від 15.03.2016 року № РА-246, прокуратури Івано-Франківської області від 14.01.2015 року ОСОБА_2 роз»яснено її право на звернення за захистом порушених трудових прав з позовом до суду.

Крім того, із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 у травні 2013 року зверталася до Косівського районного суду із позовом про визнання незаконним наказу ОСОБА_3 ЦРЛ від 15.04.2013 року про звільнення її з роботи та поновлення на посаді статистика медичного інформаційно-аналітичного відділення, однак за заявою ОСОБА_2 ухвалою Косівського районного суду від 21.06.2013 року її позов залишено без розгляду ( а.с.39).

Відповідно до положень ч.ч.1, 2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Таким чином, наведені обставини в їх сукупності не дають підстав для висновку про пропуск позивачем ОСОБА_2 строку звернення з позовом до суду з поважних причин, а тому підстав для його поновлення не встановлено.

Відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 р. № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» встановленi статтями 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно вiд заяви сторiн. У кожному випадку суд зобовязаний перевiрити i обговорити причини пропуску цих строкiв, а також навести у рiшеннi мотиви, чому вiн поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

Передбачений ст. 233 КЗпП мiсячний строк поширюється на всi випадки звiльнення незалежно вiд пiдстав припинення трудового договору. Оскiльки при пропуску мiсячного i тримiсячного строку у позовi може бути вiдмовлено за безпiдставнiстю вимог, суд зясовує не лише причини пропуску строку, а всi обставини справи права i обовязки сторiн.

Зібраними доказами по справі встановлено, що відповідачем при звільненні ОСОБА_2 з роботи не дотримано вимог положень ст. 252 КЗпП України щодо дотримання гарантій для працівників підприємств, установ, організацій, обраних до профспілкових органів та не отримано згоди виборного органу на її звільнення.

З огляду на встановлені обставини, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 у зв»язку з необґрунтованістю позову та у зв»язку з пропуском строку звернення з позовом до суду, а тому ухвалене рішення підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 з підстав пропуску нею строку звернення з позовом до суду, передбаченого ст. 233 КЗпП України.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313-314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Косівського районного суду від 15 червня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 центральної районної лікарні про поновлення на роботі та стягнення середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу відмовити за пропуском строку звернення з позовом до суду.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуюча О.В. Пнівчук

Судді: О.Ю. Беркій

ОСОБА_7