Справа № 163/1938/16-ц
Провадження № 2/163/307/16
ЛЮБОМЛЬСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 жовтня 2016 року Любомльський районний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Павлуся О.С.,

за участі секретаря Семенюк К.М.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника третьої особи ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Любомль цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, третя особа орган опіки та піклування Любомльської районної державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав, -

В С Т А Н О В И В :

01 серпня 2016 року позивач звернулась в суд з позовом до ОСОБА_4, третя особа орган опіки та піклування Любомльської районної державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав

Свій позов мотивує тим, що з 18.07.2008 року перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі. Під час перебування у шлюбі у них народився син - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Рішенням Любомльського районного суду Волинської області від 28 лютого 2012 року шлюб розірвано. Після розірвання шлюбу, дитина залишилася проживати разом з нею. Оскільки відповідач не надавав матеріальної допомоги на утримання сина, як зокрема і під час спільного проживання, вона звернулась до суду з позовом про стягнення аліментів. На даний час по аліментам існує заборгованість. Вказує, що вихованням та утриманням дитини займається лише вона. Протягом відвідування сином дошкільного закладу та навчання в середній школі відповідач не цікавився життям сина та не займався його вихованням. У зв'язку з наведеним просить суд позов задовольнити повністю.

Позивач та її представник в судовому засіданні позов підтримали, з підстав викладених у ньому. Пояснили, що відповідач належним чином не виконує своїх батьківських обов'язків по вихованню та утриманню сина ОСОБА_6, що свідчить про його батьківську байдужість. Просять позов задовольнити та позбавити батьківських прав ОСОБА_4. Крім того, позивач пояснила, що позбавлення батьківських прав відповідача їй необхідно для того, щоб безперешкодно разом з дитиною виїхати на постійне місце проживання за кордон.

Відповідач в судове засідання не з'явився з невідомих суду причин, хоча належним чином, був повідомлений про час та місце розгляду справи.

В судовому засіданні представник Служби у справах дітей підтримала висновок органу опіки та піклування Любомльської РДА Волинської області. У вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав ОСОБА_4 покладалась на розсуд суду.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8, які доводяться сестрами позивачу, суду показали, що відповідач не цікавився життям сина та не займався його вихованням.

Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, представника третьої особи, допитаних в судовому засіданні свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів.

Згідно ст.ст. 58, 59 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 18.07.2008 року по 28.02.2012 року, що підтверджується копією рішення Любомльського районного суду Волинської області від 28.02.2012 року (а.с.4). Під час перебування у шлюбі у них народився син - ОСОБА_5.

Як вбачається із свідоцтва про народження серії НОМЕР_1, виданого 02.07.2009 року відділом реєстрації актів цивільного стану Любомльського районного управління юстиції Волинської області, на ім'я ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, батьком останнього значиться відповідач ОСОБА_4, а матір'ю - ОСОБА_1 (а.с.6).

Довідкою про склад сім'ї від 27 липня 2016 року №740 доводиться та обставина, що ОСОБА_5 проживає разом з матір'ю ОСОБА_1, позивачем по справі (а.с.6).

На підставі рішення Любомльського районного суду Волинської області від 16.03.2016 року, 02.06.2016 року видано виконавчий лист №163/2870/15-ц про стягнення з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, в користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, аліменти на утримання неповнолітньої дитини: сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, в твердій грошовій сумі в розмірі 500 (п'ятсот) гривень щомісячно, починаючи з 18 листопада 2015 року і до досягнення дитиною повноліття.

З розрахунку суми заборгованості по сплаті ОСОБА_4 аліментів вбачається, що заборгованість зі сплати аліментів боржника станом на 01.10.2016 року становить - 5216, 67 гривень.

Разом з тим, з матеріалів виконавчого провадження №439/8 слідує, що відповідач ОСОБА_4 належним чином не повідомлений про відкриття Любомльським районним ВДВС Головного територіального управління юстиції у Волинській області виконавчого провадження на підставі вищевказаного виконавчого листа, що дає підстави суду вважати, що вина відповідача у виникненні заборгованості по сплаті аліментів з листопада 2015 року по липень 2016 року відсутня.

Щодо доводів позивача про свідоме ухилення відповідача від участі у вихованні дитини та її духовному розвитку суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

В Рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі "Савіни проти України" встановлено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов'язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема, судове рішення має бути побудоване на з'ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання.

З роз'яснень, викладених в п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» від 30.03.2007 року вбачається, що зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність зміни ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Позбавлення батьківських прав є, з одного боку, засобом захисту прав дитини, а з другого - заходом впливу на батьків, які неналежним чином виконують свої батьківські обов'язки стосовно дитини.

Частиною 1 ст. 164 СК України встановлено вичерпний перелік підстав для позбавлення батьківських прав.

Передбачене пунктом 2 частини 1 статті 164 Сімейного кодексу України ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Пленум Верховного Суду України у пункті 16 постанови від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз'яснив, що зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

З аналізу вищезазначених норм слідує, що для позбавлення батьківських прав мало упевнитися в невиконанні обов'язків щодо виховання дитини, необхідно також установити, що батько свідомо ухиляється від їх виконання, адже ухилення від виконання обов'язку по вихованню неповнолітньої дитини завжди є актом свідомої винної поведінки, коли особа має реальну можливість виконати покладені на неї обов'язки, але не вчиняє відповідних дій і не бажає цього робити, а це значить, що батько наполегливо, систематично, незважаючи на всі заходи попередження, продовжує не виконувати свої батьківські обов'язки; чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини.

Висновком служби у справах дітей №1874/42/2-16 від 30.09.2016 року не вирішено питання про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_4 відносно сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1.

З вищезазначеного висновку слідує, що ОСОБА_4 проживає у селі Коцюри зі своєю дружиною ОСОБА_9. Під час бесіди з працівником служби у справах дітей останній повідомив, що не згідний із позбавленням його батьківських прав, оскільки він хоче спілкуватися із сином. Перешкодою для цього називає своє матеріальне становище та напружені стосунки із батьками колишньої дружини.

На підтвердження своїх доводів про ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов'язків позивачка надала суду довідку-характеристику виконавчого комітету Вишнівської сільської ради Любомльського району Волинської області від 31.05.2016 №157 (а.с.7), та характеристику директора Вишнівського НВК «Загально-освітня школа І-ІІІ ступеня - дошкільний навчальний заклад» (а.с.9).

Проте, викладена зокрема в характеристиці директора Вишнівського НВК «Загально-освітня школа І-ІІІ ступеня - дошкільний навчальний заклад» інформація про те, що належну увагу сину приділяє лише мати, яка брала участь у батьківських зборах, музичних святах, а в свою чергу батько останні не відвідував, не свідчить про ухилення відповідача від своїх батьківських обов'язків, а лише характеризує стосунки між матір'ю та дитиною.

Разом з тим, суд не бере до уваги і пояснення свідків, допитаних у судовому засіданні, оскільки останні повідомили лише відомі їм обставини спільного життя ОСОБА_1 та ОСОБА_4, які носять суб'єктивний характер і не містять інформації щодо предмету доказування. Крім цього, їх покази в частині ухилення відповідача від виконання батьківських обов'язків ґрунтуються лише на відомостях зі слів інших осіб.

Враховуючи викладене, суд вважає, що позивачем, відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України, не надано суду належних та допустимих доказів свідомого ухилення відповідача ОСОБА_4 від виконання своїх батьківських обов'язків та свідомого нехтування ним своїми обов'язками.

При цьому суд враховує, що альтернативні заходи реагування держави до відповідача не вживалися, позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька так і для дитини, передбачені ст. 166 СК України. Позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Крім того, як пояснила позивачка, позбавлення батьківських прав їй необхідно для того, щоб безперешкодно разом з дитиною виїхати за кордон на постійне місце проживання, що не може бути підставою для позбавлення відповідача батьківських прав.

Вирішуючи спір, суд враховує норми національного та міжнародного права, і доходить висновку, що по справі відсутні безспірні докази, які свідчать про ухилення відповідача від виконання своїх обов'язків щодо виховання дитини, не доведеним є винна поведінка відповідача та свідоме нехтування ним своїми обов'язками.

Суд вважає, що саме такий висновок відповідає інтересам дитини, вимогам закону і практиці Європейського суду з прав людини, яка виходить із того, що такий захід як позбавлення батьківських прав не може бути санкціонований без попереднього розгляду можливих альтернативних заходів і має оцінюватися в контексті позитивного обов'язку держави вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз'єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою.

В силу ст. 88 ЦПК України судові витрати суд залишає за позивачем.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 164 СК України, ст.ст. 10, 11, 14, 57-60, 208, 209, 212-215, 218, 294 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_4, третя особа орган опіки та піклування Любомльської районної державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Волинської області через Любомльський районний суд Волинської області шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у

справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Любомльського районного суду Павлусь О.С.