Провадження № 4-с/522/158/16
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2016 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Домусчі Л.В.,

при секретарі Шевчик В.І.,

розглянувши скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність начальника Малиновського відділу державної виконавчої служби міста ОСОБА_2 територіального управління юстиції в Одеській області, зацікавлена особа: начальник Малиновського відділу державної виконавчої служби міста ОСОБА_2 територіального управління юстиції в Одеській області,

В С Т А Н О В И В:

Скаржник ОСОБА_1 25.08.2016 року звернувся до Приморського районного суду міста ОСОБА_2 із скаргою на бездіяльність начальника Малиновського відділу державної виконавчої служби міста ОСОБА_2 територіального управління юстиції в Одеській області, зацікавлена особа: начальник Малиновського відділу державної виконавчої служби міста ОСОБА_2 територіального управління юстиції в Одеській області та, уточнивши її письмовою заявою від 20.09.2016 року, просив поновити строк для подання скарги на бездіяльність державного виконавця Малиновського відділу державної виконавчої служби міста ОСОБА_2 та зняти арешт нерухомого майна, накладений постановою ВП 39318542, виданою 09 серпня 2013 року.

Представник скаржника ОСОБА_3 (діє на підставі довіреності від 10.06.2016 року) до суду не зявилась, але надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності.

21 вересня 2016 року представник зацікавленої особи до суду не з'явився, причини неявки суду не відомі, був сповіщений належним чином про час та дату судового засідання, заяви щодо розгляду справи за його відсутністю не надходило.

Згідно ст.197 ЦПК України у разі неявки всіх осіб, які беруть участь у справі фіксування судового процесу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали скарги, прийшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що 22 лютого 2012 року Приморським районним судом м. Одеси було винесено заочне рішення, яким було стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 солідарно на користь ПАТ «ОСОБА_5 ОСОБА_6» заборгованість за кредитом в розмірі 211424, 15 доларів США, що за курсом НБУ на день обчислення складає 1689236 гривень 67 копійок.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 16 червня 2014 року було поновлено ОСОБА_1 строк для подачі апеляційної скарги на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 лютого 2012 року та відкрито апеляційне провадження.

На виконанні у Малиновському відділі державної виконавчої служби міста ОСОБА_2 територіального управління юстиції в Одеській області перебувало виконавче провадження № 3931852 з примусового виконання виконавчого листа № 2-1522/7209/11 від 13 серпня 2012 року, що видав Приморський районний суд м. Одеси, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ОСОБА_5 ОСОБА_6» грошової суми у розмірі 1 689 236, 67 грн.. У рамках виконавчого провадження постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 09 серпня 2013 року було накладено арешт на все майно боржника.

28 квітня 2014 року вищевказане виконавче провадження було завершено згідно п. 2 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», та виконавчий документ повернуто стягувачу, з розясненням, що повернення виконавчого документа стягувачеві з визначених підстав, не позбавляє його права повторно предявити виконавчий документ до виконання в межах строків, встановлених статтею 22 Закону України «Про виконавче провадження».

Представник ОСОБА_1 неодноразово звертався до начальника Малиновського відділу державної виконавчої служби міста ОСОБА_2 територіального управління юстиції в Одеській області із заявою про зняття арешту.

У відповіді на звернення представника ОСОБА_1 виконуючий обовязки начальника Малиновського відділу державної виконавчої служби міста ОСОБА_2 територіального управління юстиції в Одеській області ОСОБА_6 зазначив, що підстав для зняття арешту з майна боржника немає, оскільки стаття, на підставі якої було завершено виконавче провадження не передбачає зняття арешту, так як вимоги виконавчого документу не виконанні та не стягнуто виконавчий збір.

Однак, таке твердження не відповідає вимогам законодавства України та арешт нерухомого майна ОСОБА_1 підлягає зняттю з огляду на наступне.

Відповідно до п. 4.10.2 Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 15 грудня 1999 року у редакції від 17 квітня 2012 року, що була чинною на момент винесення постанови про завершення виконавчого провадження згідно п. 2 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», та повернення виконавчого документу стягувачеві якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем був накладений арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження (окрім випадків направлення виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби), повернення виконавчого документа стягувачу або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадової особи), який його видав, державний виконавець зазначає про скасування арешту, накладеного на майно боржника.

Згідно із частиною першою статті 30 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції від 02 березня 2014 року, що була чинною на момент винесення постанови про завершення виконавчого провадження державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме: закінчення виконавчого провадження - згідно із статтею 49 цього Закону; повернення виконавчого документа стягувачу - згідно із статтею 47 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, - згідно із статтею 48 цього Закону.

Окрім цього, судом встановлено, що ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 16 червня 2014 року було поновлено ОСОБА_1 строк для подачі апеляційної скарги на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 лютого 2012 року та відкрито апеляційне провадження.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 17 липня 2014 року було залишено без змін заочне рішення Приморського районного суду міста ОСОБА_2 від 22 лютого 2012 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ, прийнятий державним виконавцем до виконання, повертається до суду, який його видав, у разі відновлення судом строку для подання апеляційної скарги на рішення, за яким видано виконавчий документ, та прийняття такої апеляційної скарги до розгляду (крім виконавчих документів, що підлягають негайному виконанню).

Згідно із ч. 1 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Відповідно до п. 3.17. Інструкції з організації примусового виконання рішень Наказу Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу чи повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який (яка) його видав(ла), державний виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону, результати виконання, а також наслідки завершення відповідного виконавчого провадження (зняття арешту тощо).

Згідно із частиною першою статті 223 ЦПК України у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчому документі зазначаються дата набрання законної сили рішенням.

Таким чином, заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 лютого 2012 року набрало законної сили лише 17 липня 2014 року.

Окрім цього, суд вважає обґрунтованими посилання скаржника на те, що на сьогодні строк повторного пред'явлення виконавчого листа стягувачем для примусового виконання рішення відповідно до статті 22 Закону України «Про виконавче провадження вже минув.

Також, суд вважає за необхідне поновити ОСОБА_1 строк для подання скарги з огляду на таке.

У своїй скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що про порушення його прав йому стало відомо лише після отримання листа в.о. начальника Малиновського відділу державної виконавчої служби міста ОСОБА_2 ОСОБА_6 від 03 серпня 2016 року за В-5/14868/1.

Однак, його представник повторно звернулась до даного відділу із заявою від 05 серпня 2016 року із доповненням своїх обґрунтувань підстав для зняття арешту.

Однак, письмову відповідь із мотивованим обґрунтуванням отримано не було, а на підставі усних переговорів 17 серпня 2016 року у Малиновському відділі державної виконавчої служби міста ОСОБА_2 їм повідомили, що ніяких дій в рамках даного виконавчого провадження державними виконавцями Малиновського відділу державної виконавчої служби міста ОСОБА_2 вчинено не буде і розяснено право на звернення до суду.

ОСОБА_7 спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 28 січня 2013 року № 24-152/0/4-13 розяснено, що при вирішенні питання про те, які підстави можна вважати поважними для поновлення строку звернення до суду з відповідною скаргою, то суд має керуватися тим, що вичерпного переліку таких підстав ЦПК не містить, вони у кожному конкретному випадку залежать від певних ситуацій. При цьому судом також має враховуватися прецедентна практика Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує справедливий судовий розгляд, а виконання рішення суду є завершальною частиною розгляду цивільної справи.

Крім того, відповідно до пункту 6 ОСОБА_7 спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 28 січня 2013 року № 24-152/0/4-13 зазначено, що право на звернення до суду є строковим.

Якщо ж обов'язок державного виконавця здійснити певну дію прямо передбачено законом, але строки її вчинення не зазначені (наприклад, за статтею 40 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець за певних умов зобов'язаний звернутися до суду з поданням про винесення ухвали про розшук боржника або дитини та ін.), то бездіяльність державного виконавця може бути оскаржена в будь-який час, коли особа прийде до висновку, що ця бездіяльність порушує її права чи свободи, оскільки правопорушення є триваючим.

Не здійснення посадовою особою (державним виконавцем) своїх обов'язків, покладених на неї законом, не повинно будь-яким чином призводити до порушення чи обмеження прав суб'єктів права на оскарження її не законних дій.

Пропуск зазначених строків, які визначаються як процесуальні строки, не є підставою для відмови у прийнятті скарги, оскільки вони можуть бути поновлені судом за наявності поважних причин і на них поширюються правила статті 72 ЦПК. Тому скарга, подана після закінчення відповідного строку, залишається без розгляду, якщо суд за клопотанням заявника не знайде підстав для його поновлення.

Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом (частина третя статті 385 ЦПК).

Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно з частиною третьою статті 6 Закону України "Про виконавче провадження" рішення, дії або бездіяльність державного виконавця можуть бути оскаржені в порядку, встановленому цим Законом.

Згідно ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження та прокурор як учасник виконавчого провадження мають право ознайомлюватися з матеріалами виконавчого провадження, робити з них виписки, знімати копії, заявляти відводи у випадках, передбачених цим Законом, оскаржувати рішення, дії або бездіяльність державного виконавця з питань виконавчого провадження у порядку, встановленому цим Законом, подавати додаткові матеріали, заявляти клопотання, брати участь у провадженні виконавчих дій, давати усні та письмові пояснення, висловлювати свої доводи та міркування з усіх питань, що виникають у ході виконавчого провадження, у тому числі під час проведення експертизи, заперечувати проти клопотань, доводів та міркувань інших учасників виконавчого провадження та користуватися іншими правами, наданими законом.

Відповідно до статті 13 Закону України "Про державну виконавчу службу" дії або бездіяльність державного виконавця можуть бути оскаржені до вищестоящої посадової особи або до суду у порядку, встановленому законом.

Відповідно до ст. 82 Закону України «Про виконавче провадження» боржник має право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби виключно в судовому порядку.

Згідно ст. 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Згідно ст. 384 ЦПК України скарга подається до суду, який видав виконавчий документ.

Отже, оскільки бездіяльність начальника Малиновського відділу державної виконавчої служби міста ОСОБА_2 територіального управління юстиції в Одеській області, щодо не знятті арешту нерухомого майна боржника ОСОБА_1 є необґрунтованою, а також виконавче провадження закінчено, виконавчі дії не провадяться, строк предявлення виконавчого документа до виконання сплинув, суд вважає за необхідне скаргу ОСОБА_1 задовольнити шляхом поновлення його порушених права чи свобод.

Відповідно до частини 2 статті 387 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.

Керуючись ст.ст. 1, 3, 10, 11, 15, 57, 60, 64, 169, 197, 208-210, 385 ч.2, 386, 387 ЦПК України, Законом України «Про виконавче провадження», суд, -

УХВАЛИВ:

Скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Поновити ОСОБА_1 строк для подання скарги на бездіяльність державного виконавця Малиновського відділу державної виконавчої служби міста ОСОБА_2.

Зняти арешт нерухомого майна ОСОБА_1, накладений постановою Малиновського відділу державної виконавчої служби міста ОСОБА_2 територіального управління юстиції в Одеській області ВП 39318542, виданою 09 серпня 2013 року.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Апеляційного суду Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги через Приморський районний суд м. Одеси протягом пяти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя: Домусчі Л.В.

21.09.2016