Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" лютого 2016 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Гончарук В.П.,

при секретарях Красновій І.В., Швидкій Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та і інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 третя особа Реєстраційна служба Головного управління юстиції м.Києва про виселення та зняття з реєстраційного обліку, суд, -

В И Р І Ш И В :

ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та і інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 третя особа Реєстраційна служба Головного управління юстиції м.Києва про виселення та зняття з реєстраційного обліку. Просить суд виселити ОСОБА_4 з квартири за адресою: АДРЕСА_1, без надання іншого житлового приміщення та зняти відповідача з реєстраційного обліку, оскільки останній систематично порушує правила співжиття, яке виражається у вчиненні фізичного та психологічного насильства в сім'ї.

Свої вимоги мотивувала тим, що разом з своїми дітьми ОСОБА_2, ОСОБА_3 є власниками квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та по сьогоднішній день проживають та зареєстровані за даною адресою. Також в спірній квартирі зареєстрований відповідач. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 23.03.2010 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. Після розірвання шлюбу проживання з відповідачем в одній квартирі стало не можливим, оскільки постійні конфлікти мають негативний вплив на психоемоційний стан дітей. Останній неодноразово здійснював фізичне та психологічне насильство відносно позивача та дітей, в результаті чого вони змушенні були тікати з дому до своїх батьків. Діти постійно відчувають страх, стривожені та знервовані. У вересні 2015 року позивач одружилася та змінила прізвище з ОСОБА_1 на ОСОБА_1. З новим татом діти здружилися та почали посміхатися, оскільки в новій сім'ї панує мир та злагода. Коли відповідач дізнався про одруження позивача він почав переслідувати її з дітьми, неодноразово вламувався до квартири моїх батьків в мою відсутність. Через постійні переслідування, ОСОБА_1 та її чоловік вимушені особисто відводити та забирати дітей зі школи, оскільки діти бояться насильства з боку відповідача. Метою дій відповідача є фактичне позбавлення позивача та її дітей права власності на житло, а саме на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити. Додатково надали пояснення аналогічні викладених в позовній заяві.

Відповідач в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог в повному обсязі, просив відмовити в задоволенні позову.

Представник третьої особи Реєстраційної служби Головного управління юстиції м. Києва у судове засідання не з'явився, хоча повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи. Причини неявки суду не повідомив.

Вилухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача, свідка, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного процесуального кодексу України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, інших відносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Так, відповідно до ст. 13 Конституції України, держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання. Тобто, виступаючи гарантом реалізації законних прав, держава тим самим забезпечує одночасно і виконання громадянами обов'язків, покладених на них державою, а також власними договірними та іншими зобов'язаннями.

Згідно ордеру на жиле приміщення № 000610 серії Б від 23.03.2006 року виданого Печерською районною в м. Києві державною адміністрацією, спірну квартиру було надано ОСОБА_4 та членам його сім'ї в користування, яка в подальщому була приватизована позивачем.

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 25.04.2007 року. квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві приватної, спільної сумісної власності ОСОБА_1 та членам її сім'ї ОСОБА_2, ОСОБА_3 в рівних долях.(а.с. 43)

Як вбачається з матеріалів справи, а саме свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 07.05.2012 року виданого державним нотаріусом Шостої Київської держаної нотаріальної контори Капелькою Н.М., позивач ОСОБА_1 є власником ? частки квартири що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1(а.с. 44,45,46).

Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу, 17.04.2015 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було розірвано, актовий запис № 133.(а.с. 33)

Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Згідно ч.3 ст. 116 ЖК України осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення

Відповідно довідки Форми №3 виданої ЖЕД № 406, в квартирі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_3(а.с.41).

Відповідно до ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмеженний у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.

Відповідно до ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника квартири, які проживають разом з ним у квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Частина 4 статті 156 ЖК України встановлює, що до членів сім'ї власника квартири належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього Кодексу.

Частина 1 статті 116 ЖК України визначає, що якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ними, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціального співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Виходячи з аналізу змісту наведеної норми стаття 116 вказує на такі підстави виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення:

а) систематичне руйнування чи псування жилого приміщення.

б) використання його не за призначенням.

в) систематичне порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку.

У всіх трьох випадках до винних осіб повинні попередньо вживатись заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил суспільного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу власника або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Виселення без надання житлового приміщення провадиться, якщо наймач, члени його сім'ї або інші спільно проживаючі з ним особи систематично порушують або псують житлове приміщення.

Закон встановлює в якості умови виселення осіб, винних у руйнації або псуванні житлового приміщення, наявність фактів про те, що ці дії носили систематичний характер, а до винного в цьому були застосовані заходи попередження і суспільного впливу, які виявилися безрезультатними (наприклад, його поведінка була предметом розгляду органів міліції, прокуратури, суду, громадських організацій). Передбачається, що руйнація або псування здійснювалися із вини наймача.

Виселенню підлягають лише конкретно винні в цьому особи - наймач даного приміщення чи хто-небудь із членів його сім'ї, що сумісно проживають із ним опікуни, попечителі, піднаймачі, тимчасові жильці та інші, які спільно проживають.

Під систематичністю необхідно розуміти скоєння двох і більше таких правопорушень. При цьому необхідно, щоб до винної особи попередньо були застосовані міри попередження суспільного впливу.

До таких підстав відноситься і систематичне порушення правил суспільного співжиття, чим створюють неможливі умови для проживання інших в одній квартирі чи одному домі.

Протиправна винна поведінка - це навмисні дії особи, безпосередньо пов'язані не тільки з явною неповагою до звичайних правил спільного проживання (скандали, дебоші, образи, заподіяння тілесних ушкоджень), але також навмисне ігнорування встановлених правил користування житловими і підсобними приміщеннями, невиконання вимог про дотримання тиші в квартирах і на подвір'ї а також інші навмисні дії, що перешкоджають нормальному проживанню в квартирі або житловому будинку.

Виселення через неможливість спільного проживання може мати місце лише при систематичному порушенні винним правил суспільного співжиття.

Пленум Верховного суду України в п.17 постанови №2 від 12 квітня 1985р. "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" роз'яснив, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Виселення без надання іншого житлового помешкання обумовлено ще і безрезультатністю застосованих до винної особи заходів попередження і суспільного впливу.

Як з'ясовано в ході розгляду справи, між сторонами виникають періодично конфліктні ситуації. Але, сама по собі наявність періодичних неприязних, конфліктних відносин між сторонами по справі не може бути безумовною підставою для виселення відповідача і не має законних підстав виселяти його з спірної квартири.

На підставі вище викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та і інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 третя особа Реєстраційна служба Головного управління юстиції м.Києва про виселення та зняття з реєстраційного обліку задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не доведено, а судом не встановлені підстави передбачені ч.1 ст. 116 ЖК України або інші встановлені законом підстави для виселення відповідача з вказаної квартири.

Відповідно до ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі поданих ними доказів.

У відповідності до ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Керуючись ст.ст. 9, 116, 150, 156 ЖК України, п.17 постанови №2 від 12 квітня 1985р. "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", ст.ст.10, 11, 57-60, 64, 88, 169, 179, 208, 209, 212-215, 218, 294, 296 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та і інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 третя особа Реєстраційна служба Головного управління юстиції м.Києва про виселення та зняття з реєстраційного обліку - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду міста Києва через Дніпровський районний суд м.Києва протягом десяти днів з моменту його проголошення.

Суддя