АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Херсонської області в складі:

головуючого Склярської І.В.,

суддів: Цуканової І.В.,

ОСОБА_2,

секретар Сікора О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Суворовського районного суду м. Херсон від 22 травня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за договорами позики та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору позики,-

ВСТАНОВИЛА:

В жовтні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду із вищевказаним позовом, посилаючись на те, що між нею та відповідачем були укладені договори позики, підтвердженнями яких є боргові розписки, а саме: від 17.06.2012 року на суму 42 000 дол. США( станом на день передачі грошових коштів ця сума в гривневому еквіваленті складала 335 206,00 грн.) та від 20.08.2013 року на суму 806 081 грн.26 коп, які вона передала відповідачу, але на її вимогу він так і не повернув грошові кошти, внаслідок чого просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість в сумі 1 350 691,34 грн., яка складається з заборгованості: за позикою від 17.06.2012 року 42 000 дол. США, що станом на 06.10.2014 року за курсом НБУ складає 543 500 грн.83 коп.; за позикою від 20.08.2013 року в сумі 806 081 грн.26 коп. основного боргу та 1 109 грн.25 коп.-3 відсотків річних. А також просила стягнути судові витрати в сумі 3 654 грн.

В листопаді 2014 року ОСОБА_3 звернувся з зустрічним позовом, в якому просив визнати недійсним договір позики від 20.08.2013 року, посилаючись, що при написанні цієї розписки його було введено в оману.

Рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 22.05.2015 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено в повному обсязі. Стягнуто з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІНН НОМЕР_1, зареєстрований та проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договорами позики від 17.06.2012 року та від 20.08.2013 року в розмірі 1 350 691,34 грн.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору позики відмовлено.

Вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 22 травня 2015 року та ухвалити новее, яким його зустрічний позов задовольнити, а в задоволенні первісного позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процессуального права, яке полягає у тому, що суд зробив неправильний висновок про те, що розписка від 20.08.2013 року є борговою розпискою, а розписка від 17.06.2012 року , як договір позики не є тотожним договору позики від 31.08.2012 року.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення боргу за борговими розписками, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами виникли договірні правовідносини за борговими розписками від 17.07.2012 року та від 20.08.2013 року, відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 не надано належних та допустимих доказів, які підтверджували підписання ним розписки на отримання 20.08.2013 року грошових коштів в сумі 806081,26 грн. під тиском, при погрозах його життю та здоровю та шляхом введення його в оману.

Відповідно до ст.509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України, зокрема із договорів та інших правочинів.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобовязаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобовязання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобовязанням їх повернення та дати отримання коштів.

Такий висновок зроблений Верховним Судом у постанові від 11 листопада 2015 року.

Разом з тим, розписка від 20.08.2013 року на суму 806 081 грн.26 коп. (а.с.6) не містить в собі умов отримання позичальником грошей саме в борг та зобовязання їх повернення.

Таким чином, вказана розписка не є документом, що підтверджує боргове зобовязання, а отже суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про інше та зробив неправильний висновок про наявність, зазначених позивачем, підстав для стягнення заборгованості за розпискою від 20.08.2013 року.

За вказаних обставин, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги про відсутність підстав вважати розписку від 20.08.2013 року на суму 806 081 грн.26 коп., борговою розпискою.

Також, із матеріалів справи вбачається, що згідно розписки від 17.06.2012 року, ОСОБА_3 позичив у ОСОБА_4 42 000 доларів США (335706 гривень) та зобов'язався повернути їх в доларах США (а.с 5).

Відповідність цієї розписки борговому зобовязанню відповідно до норм цивільного законодавства, відповідачем не оспорюється, разом з тим, доводи його апеляційної скарги про те, що ця розписка є одним і тим же грошовим зобовязанням про яке йдеться в договорі позики від 31.08.2012 року на суму 330 000 грн., колегія суддів до уваги не приймає.

Так, ці боргові зобовязання мають різні:

дати їх укладання 20.06.2012 року та 31.08.2012 року;

грошову одиницю - долари, гривні;

суми - 42 000дол. США (335 706 гривень), 330 000 грн.;

зобовязання повернення - в доларах США, в гривнях (тобто, у тій валюті, в якій була надана позика - 330 000грн.).

Крім того, обставини, щодо укладення сторонами договору позики від 31 серпня 2012 року на суму 330 000грн. були встановлені рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 02.03.2015 року у справі за позовом ОСОБА_3, треті особи- Приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу ОСОБА_5, Служба у справах дітей виконавчого комітету Суворовської районної у м. Херсоні ради про визнання договору іпотеки недійсним та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_3, треті особи Суворовський районний відділ у місті Херсоні управління державної міграційної служби в Херсонській області, Служба у справах дітей виконавчого комітету Суворовської районної у місті Херсоні ради про визнання договору іпотеки дійсним, звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення з житлового будинку, яким визнано недійсним іпотечний договір, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на забезпечення виконання договору позики, укладеного сторонами 31.08.2012 року на суму 330 000 грн. Рішення набрало законної сили.

При вирішення позовної вимоги про визнання недійсним договору позики від 20.08.2013 року, суд першої інстанції не звернув увагу на розяснення , які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України в п.8 та помилково визнав недійсним правочин, який не вчинено.

Враховуючи, що розписка від 20.08.2013 року на суму 806 081 грн.26 коп. не є борговою розпискою та за своєю правовою природою не є договором позики, отже договір позики між сторонами не вчинявся, та не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено, а тому визнання недійсним такого договору законом не передбачено.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні зустрічного позову про визнання договору недійсним з підстав недоведеності підписання ОСОБА_3 розписки під тиском, введення його в оману, оскільки в задоволенні зустрічного позову має бути відмовлено з підстав вищезазначених судовою колегією.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України). Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України на день платежу.

Оскільки судом стягнута сума заборгованості за борговою розпискою від 17.06.2012 року в межах заявлених позовних вимог, її розмір позивачем не оскаржується, доводи апеляційної скарги щодо зазначеної розписки колегією суддів відхилені, рішення суду в цій частині є таким, що ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому, колегія суддів приходить до висновку, що підстав для його скасування в цій частині не вбачається.

Разом з тим, враховуючи відсутність підстав для стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 грошових коштів по розписці від 20.08.2013 року на суму 806 081грн.26 коп. та 3-х відсотків річних в сумі 1 109 грн.25 коп., а всього в сумі 807 190 грн.51 коп., колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду в цій частині, як таке, що ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового, яким в задоволенні цих вимог слід відмовити.

Це ж рішення суду за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору позики від 20 серпня 2013 року підлягає скасуванню, з ухваленням нового, яким у задоволенні цієї позовної вимоги слід відмовити з підстав вищевикладених судовою колегією. В іншій частині рішення суду підлягає залишенню без змін.

На підставі викладеного, ст.215,1046-1049 ЦК України, ст. 303, ч.1 п.2 ст.307,, ч.1 п.3,4 ст.309, ст.316 ЦПК України , колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Херсон від 22 травня 2015 року за первісним позовом в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 807 190 грн.91 коп. (вісімсот сім тис. сто дев'яносто грн. 91 коп) за розпискою від 20 серпня 2013 року скасувати, ухвалити нове, яким в задоволенні цих вимог відмовити.

Це ж рішення суду за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 В'ячеславівіни про визнання недійсним договору позики від 20 серпня 2013 року скасувати, ухвалити нове, яким у задоволенні цієї позовної вимоги відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з дня його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку протягом 20-ти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий І.В. Склярська

Судді: І.В. Цуканова

ОСОБА_2