Ухвала

іменем україни

07 вересня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Гримич М.К., Євтушенко О.І.,

Ізмайлової Т.Л., КоротунаВ.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - державний нотаріус Другої криворізької державної нотаріальної контори, про визнання недійсним договору дарування домоволодіння та земельної ділянки, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 листопада 2015 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, третя особа - державний нотаріус Другої криворізької державної нотаріальної контори, про визнання недійсним договору дарування домоволодіння та земельної ділянки.

На обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 26 січня 2008 року між ним та ОСОБА_4 було укладено нотаріально посвідчений договір дарування, відповідно до умов якого позивач подарував відповідачу земельну ділянку та житловий будинок АДРЕСА_1.

Оскільки позивач помилився щодо правової природи укладеного ним договору, вважав, що укладає договір довічного утримання, просив задовольнити позов та визнати оспорюваний договір недійсним.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 листопада 2015 року в позові відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 січня 2016 року, рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 10 листопада 2015 року змінено в частині підстав відмови у позові, у іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції в повній мірі не відповідає.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції виходив одночасно з недоведеності позовних вимог та пропуску позивачем строку позовної давності для звернення до суду за захистом свого порушеного права.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення, апеляційний суд вважав, що правочин позивачем вчинено під впливом помилки, тобто він помилявся щодо природи правочину, вважаючи, що укладає договір довічного утримання, а тому відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України є підставою для визнання правочину недійсним. Проте, вважав, що позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування домоволодіння та земельної ділянки задоволенню не підлягають у зв'язку з пропуском позивачем строку позовної давності на звернення до суду за захистом свого порушеного права.

Проте із вказаними висновками суду апеляційної інстанції погодитися не можна, виходячи з наступного.

Судами встановлено, що 26 січня 2008 року сторони уклали договір дарування, посвідчений державним нотаріусом Другої криворізької державної нотаріальної контори Тімошиною О.В., зареєстрований в реєстрі за № 2-288, згідно якого ОСОБА_3 подарував ОСОБА_4 належні йому на праві власності домоволодіння АДРЕСА_1 та земельну ділянку, що знаходиться за тією ж адресою.

Звертаючись до суду з позовом, позивач посилався на те, що наміру дарувати відповідачеві належне йому на праві власності домоволодіння він не мав й при укладенні договору вважав, що між ними виникнуть правовідносини, що регулюються договором довічного утримання, оскільки він людина похилого віку, хворіє та потребує стороннього догляду, а тому договір має бути визнаний удаваним та недійсним.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Відповідно до ст. ст. 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року № 6-372цс16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Отже, апеляційний суд встановивши, що спірне домоволодіння у власність обдарованому не передавалося, у ньому постійно проживає і продовжує проживати ОСОБА_3, який є особою похилого віку та іншого житла не має, дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності підстав для визнання оспорюваного договору недійсним.

Проте, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ч. 4, 5 ст. 267 ЦК України).

Отже, коли судом на підставі досліджених у судовому засіданні доказів буде встановлено, що право особи, про захист якого вона просить, порушене, а стороною у спорі до винесення рішення буде заявлено про застосування позовної давності, і буде встановлено, що строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд на підставі ст. 267 ЦК України ухвалює рішення про відмову в задоволенні позову за спливом позовної давності. При цьому у разі визнання судом причин пропущення позовної давності поважними, порушене право підлягає захисту.

В судовому засіданні позивач посилався на те, що він є людиною похилого віку, постійно хворіє, а тому вважав, що строк ним пропущено з поважних причин.

Разом з тим, у порушення зазначених положень ст. 267 ЦПК України, апеляційний суд не навів жодного мотиву щодо поважності або неповажності причин пропуску строку позовної давності.

Враховуючи, що судом апеляційної інстанції не встановлені фактичні обставини справи, які мають значення для правильного вирішення справи, при ухваленні рішення були порушені норми матеріального та процесуального права, таке рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 січня 2016 рокускасувати,справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: М.К. Гримич

О.І.Євтушенко

Т.Л. Ізмайлова

В.М. Коротун