Справа № 462/2834/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 вересня 2016 року Залізничний районний суд м.Львова в складі:

головуючого-судді Колодяжного С.Ю.

з участю секретаря Обертас Н.М.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_5, про визнання договору купівлі-продажу будинковолодіння удаваним, визнання договору довічного утримання недійсним та скасування державної реєстрації права власності на майно,

встановив:

ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом, який в подальшому уточнила і просить визнати договір купівлі-продажу будинковолодіння № 56 на вул.Дубнівській у м.Львові, укладений між нею та ОСОБА_4, посвідчений 26.12.2011 року за реєстровим № 1686 приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_5, - удаваним, вчиненим з метою приховання іншого правочину - договору довічного утримання, визнати договір довічного утримання недійсним та скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на будинковолодіння на вул.Дубнівській, 56 у м. Львові.

Свої вимоги мотивує тим, що вона з відповідачем 26.12.2011 року уклала договір купівлі-продажу будинковолодіння № 56 по вулиці Дубнівській у місті Львові за ціною 200000 грн. Проте, жодних грошей за будинок ні до укладення договору, ні після не отримувала. ЇЇ копію договору після його посвідчення нотаріусом, забрав батько відповідачки ОСОБА_2 Насправді у неї з батьками відповідачки була домовленість про укладення договору довічного утримання, який був фактично прихований укладеним договором купівлі-продажу. ОСОБА_2 переконав її, що такий вид договору буде краще оформити і вона поклалася на нього, бо вважала, що він юрист і йому видніше як буде оформлений договір. Зазначає, що вона є одинокою пенсіонеркою, їй 81 рік, з часом все більше потребувала допомоги по господарству та й на одну пенсію важко вижити. В неї немає ні дітей, ні інших близьких родичів, які б могли мені допомогти у старості, і кому б могла залишити спадок після своєї смерті, тому серед знайомих шукала сімю, які б могли допомагати їй по господарству, при необхідності ночувати у неї, надавати фінансову допомогу, а після моєї смерті успадкували б належний їй на праві приватної власності будинок. Такі люди знайшлись сімя сина її давньої подруги ОСОБА_2 Він з матірю, дружиною та донькою почали навідуватись до неї в гості, запрошували до себе, розповідали як нам буде добре жити однією спільною сімєю. ОСОБА_2 окрім іншого повідомляв, що він достатньо заробляє і буде їй щомісяця давати грошові кошти на прожиття в сумі 2000 грн. Вона повірила цьому і запропонувала написати на нього заповіт, однак ОСОБА_2 запевнив, що по заповіту, так само як і по договору довічного утримання буде дуже дорого переоформляти будинок, а якщо укласти договір купівлі-продажу, то і сума податків буде невелика і для неї нічого не зміниться. Оскільки в договорі буде записано, що вона має право пожиттевого проживання у будинку, що вони лише підпишуть договір, а право власності ОСОБА_2 зареєструє на себе уже після її смерті. Тому вона і погодилась підписати цей договір. Тоді ОСОБА_2 забрав усі документи на будинок, окрім будинкової книги, і сказав, що коли усе буде готово, то вони поїдуть до нотаріуса. Через деякий час він відвіз її до нотаріуса, де їй дали підписати готовий договір. Єдине, на що їй звернула увагу нотаріус це на пункт договору, за яким вона маю право пожиттєвого проживання у будинку і запевнила, що вона може не хвилюватись та підписати цей договір. Підписуючи договір вона вважала, що до смерті будинок залишається у її власності. На це також вказували слова батьків відповідачки, які при особистих зустрічах постійно мені наголошували, що я є господинею у будинку. Спершу між ними було все добре ОСОБА_2 та ОСОБА_1 їй допомагали, приходили прибирати раз в тиждень, навідували мене, купували мені на базарі продукти (за які я повертала гроші). Однак приблизно через 3 роки після підписання договору ОСОБА_2 разом із дружиною ОСОБА_1 все рідше почали приїжджати до неї, могли лише інколи прибрати у її двох кімнатах. Вона почала просити у них допомоги, наприклад скопати город, скосити траву чи помити вікна, на що вони відповідали, що нехай допомагають ОСОБА_1 чи ОСОБА_2. Іван це її квартирант, який жив у неї вже більше десяти років, а ОСОБА_2 давня знайома, яка періодично до неї навідувалась. Обіцяних 2000 грн. їй теж ніхто не давав, мотивуючи це тим, що криза, немає роботи і відповідно нема грошей, але продовжували обіцяти, що все налагодиться і тоді їй будуть допомагати. Спершу вона вірила, однак згодом почала розуміти, що її просто обманули і скористались її довірливістю та юридичною неграмотністю. Комунальні послуги вона повністю оплачує сама, ні відповідач, ні її батьки жодної участі в їх оплаті не брали. Коли у 2015 році значно зросли тарифи на комунальні послуги вона повідомила ОСОБА_2, що хоче оформити субсидію і можливо вони їй у цьому допоможуть, на що їй відповіли, що нікуди не потрібно повідомляти про укладений договір купівлі-продажу, а за збільшені комунальні послуги нехай платять квартиранти. Це її обурило, почала запитувати, як вони хочуть щоб вона залишила їм будинок, а допомагати ніяк не хочуть, на що ОСОБА_2 відповів, що взагалі її вижене з будинку. У звязку з цим вона звернулась до нотаріуса, яка посвідчувала договір, на що остання надала їй довідку про вчинену нотаріальну дію.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримала, покликаючись на мотиви такого та доповнила, що даному договору передувала домовленість між позивачем та батьками відповідачки про те, що в обмін на будинок вони будуть допомагати ОСОБА_6 по господарству, при необхідності ночувати в неї, адже вона літнього віку, у неї хронічна тахікардія і їй потрібна стороння допомога, а також надавати щомісячно гроші в сумі 2000 грн. Тобто, фактично, був укладений договір довічного утримання.Про те, що насправді вона підписала договір купівлі-продажу вона дізналась лише, коли отримала довідку про вчиненну нотаріальну дію. Домовленість була про те, що договір буде уладатись з батьком відповідачки представником у даній справі. На час підписання договору в нотаріуса був присутній ОСОБА_2 При підписанні договору нотаріус дала їй готовий договір для підпису, не задаючи жодного запитання і не зясовуючи особу, і відразу показала їй на пункт договору, згідно якого позивачка залишає за собою право пожиттєвого проживання у відчужуваному будинковолодінні, а покупець дає на це свою беззаперечну згоду. Те, що договір підписаний з ОСОБА_4, а не її батьком, позивач дізналась лише в березні 2015 року, коли отримала від нотаріуса довідку про вчинення нотаріальних дій. Тоді ж вона довідалась про те, що насправді вчинено нею договір купівлі-продажу. Після укладення договору купівлі-продажу батьки відповідачки періодично навідувались до позивачки, прибирали, привозили продукти, за які вона повертала гроші. Був випадок, коли представник відповідача пилососив кімнату позивачки і згорів пилосос, взамін він купив їй інший. Згодом вони приїжджали все рідше. Неодноразові прохання надавати їй допомогу та скарги на стан здоров'я залишалися без уваги. А в січні 2015 року, почувши претензії позивачки, представник відповідача заявив, що взагалі її вижене. За таких обставин вона була вимушена звертатися до суду за захистом своїх прав. Просить позов задовольнити.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечив, зазначивши, що в день підписання договору приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_7 даний договір був зареєстрований в Державному реєстрі правочинів, про що відразу було видано Витяг з Державного реєстру правочинів № 10870352. 26.12.2011р. відразу після підписання договору купівлі-продажу будинковолодіння позивачкою було передано відповідачу чинний технічний паспорт на будинок, старий технічний паспорт та копії інших документів, які стосуються будинковолодіння. 12.01.2012 року відповідач отримала в ОКП ЛОР БТІ та ЕО витяг про державну реєстрацію прав власності на будинковолодіння №32844227 та переоформила технічний паспорт на придбане будинковолодіння. Грошові кошти в розмірі 200000 грн. за придбане будинковолодіння ОСОБА_4 сплатила позивачці до підписання договору купівлі-продажу будинковолодіння, при чому позивачка негайно видала їй ключі від будинку. Відмітив, що відповідно до оцінки ОКП ЛОР БТІ та ЕО вартість будинковолодіння складала 145 664 грн., а в договорі ціна продажу 200000 грн. Вважає, що позивачка, підписавши договір купівлі-продажу будинковолодіння, підтвердила факт отримання грошових коштів від відповідача та не має жодних претензій. Після укладення договору він з дружиною навідувався до будинку за потребою, вони облаштовували подвіря, робили відмостку, встановлювали ворота. Було і таке, що позивачка просила щось допомогти по господарству. Визнає, що в одній з двох кімнат проживає позивачка, оскільки згідно п. 8 Договору продавець залишає за собою право пожиттєвого проживання у відчужуваному будинковолодінні, а другим поверхом мала користуватися його донька ОСОБА_4 Наголошує, що жодних інших договорів чи домовленостей, в тому числі про додаткову оплату кожного місяця позивачці 2000 грн. та стосовно догляду за позивачкою не було і не могло бути. Просить в позові відмовити.

Третя особа - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_5, будучи належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявилась, натомість подала письмові пояснення, згідно яких вважає, що договір купівлі-продажу, посвідчений нею 26.12.2011 року за реєстровим № 1686 укладений з дотриманням вимог чинного законодавства та просить розглядати справу за її відсутності.

Заслухавши пояснення представників сторні, показання свідків та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судом встановлено, що за посвідченим 26.12.2011 р. приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_5 договором купівлі-продажу будинковолодіння ОСОБА_3 продала, а ОСОБА_4 купила будинковолодіння № 56, розташоване на вулиці Дубнівській у м.Львові. Згідно п.8 вказаного договору продавець залишає за собою право пожиттєвого проживання у відчужуваному будинковолодінні, а покупець дає на це свою беззаперечну згоду (а.с.52).

Згідно витягу ОКП ЛОР БТІ та ЕО про державну реєстрацію прав №32844227 за ОСОБА_4 12.01.2012 року зареєстроване право власності на будинковолодіння (колишня вул. Дубенська) за адресою: м. Львів, вул. Дубнівська, будинок 56. (а.с.54).

Також встановлено, що ОСОБА_3 є пенсіонером, людиною похилого віку ІНФОРМАЦІЯ_1, одинокою, близьких родичів не мала, в силу цього потребувала допомоги по господарству і матеріальної допомоги. Сімя відповідача, зокрема її батьки достатньо довгий час навідувалися до позивача, надавали їй допомогу, допомагали з оформленням документів щодо приватизації земельної ділянки, відтак між ОСОБА_3 і сімєю ОСОБА_4 на час укладення оскаржуваного договору склалися хороші, довірливі відносини, що не заперечується сторонами.

Після укладення 26.12.2011 року договору кіпівлі-продажу позивач залишилась проживати у будинку, при цьому вона продовжувала сплачувати усі комунальні послуги, в оплаті яких відповідач взагалі участі не брала (а.с. 4-9). Крім цього, ОСОБА_3 продовжувала здавати це житло в найм ОСОБА_8, за що отримувала відповідну плату. Натомість відповідач у належному їй згідно договору житлі не проживала, таким в жодний інший спосіб не користувалась.

Згідно квитанцій на купівлю будівельних матеріалів та заявок на доставку, поданих представником відповідача, в липні 2012 року ОСОБА_2 купував матеріали для ремонтних робіт (а.с. 64-71).

З показань свідка ОСОБА_8 вбачається, що він винаймав житло у ОСОБА_3 з 2002-2003 рр. по 2015 рік, часто з нею спілкувався, бдопомагав їй по господарству. Вона розповідала, що як одинока жінка похилого віку хоче знайти сімю, яка б їй допомагала, а взамін після смерті отримала її будинок. ОСОБА_2 виявився такою людиною, з 2010 року ОСОБА_2 разом із своєю сімєю почав активно навідуватись в гості до позивачки, забирали її автомобілем до себе, в той час ОСОБА_3 розповідала йому, що між нею і ОСОБА_2 існує домовленість про те, що останній буде їй у всьому допомагати, зокрема в придбанні продуктів, ліків, по господарству, про це ОСОБА_3 уклада договір, який саме йому невідомо. ОСОБА_3, не маючи нікого з рідних, кожного дня з ним спілкувалась, розповідала про свої проблеми та стосунки з людьми. Від нотаріуса вона договір не принесла, він ще просив дати почитати, щоб впевнитись, що там все добре для неї, але позивач пояснила, що всі документи забрав ОСОБА_2 і що вони порядні люди та будуть їй допомагати. Перші кілька років ОСОБА_2 допомагали позивачу, ОСОБА_2 облаштовував огорожу, благоусстрій подвіря, але в подальшому ОСОБА_3 жалілася, що ОСОБА_2 перестали виконувати обіцяне, тому відносини між ними близько двох років тому зіпсувалися. Мати відповідача ОСОБА_9 залишила для ОСОБА_3 лист і після цього він ОСОБА_2 у будинку не бачив. Переконаний, що жодних грошей ні до, ні після підписання договору їй не давали, вона би про це обовязково сказала, оскільки боялась тримати у себе гроші в сумі більше 5 000 грн. Як наскладала більше, то просила його, щоб разом з нею відніс до сусіда через два будинки ОСОБА_7, якому довіряла, але хотіла ще мати свідка, що вона таки їх йому дала.

Свідок ОСОБА_10 пояснив суду, що проживає по сусідству з позивачкою, вона товаришувала з його батьками, знає його з дитинства і довіряє йому. Уже більше семи років вона зберігає у нього свої документи, гроші, щодо всіх фінансових питань звертається до нього. У 2011 році вона у розмові повідомила, що знайшла сімю ОСОБА_2, які погодились їй постійно допомагати, до смерті утримувати, надавати 2000 грн. щомісячно, а вона у спадок залишить їм будинок. Після цього ОСОБА_3 уклала договір, який саме він не знав, а в 2015 році позивач повідомила, що це був договір купівлі-продажу. Свідок також повідомив, що ОСОБА_3 грошей у відповідача чи її батька не брала, оскільки всі операції з грошима проводила лише у його присутності, в подальшому пояснила йому, що при укладенні договору все змінилося в останній момент, оскільки ОСОБА_2 переконав її, що краще буде оформили договір купівлі-продажу. При цьому, розписки про отримання коштів ОСОБА_3М, не писала. У 2009 році він їздив разом із позивачкою в м.Дубно для оформлення договору купівлі-продажу будинку, який вона успадкувала після смерті брата і гроші за будинок він тримав у себе, в подальшому частину ОСОБА_3М, вклала, а частину залишила на ремонт свого будинку. ОСОБА_9 великих сум у позивача з 2009 року не було. Тож якби позивач отримувала за продаж свого будинку гроші, то вона це робила б виключно у його присутності, бо і як до підписання договору, так і після всі її гроші знаходяться у нього.

Суд оцінює такі показання свідків як послідовні, такі що узгоджуються між собою і не суперечать матеріалам справи, відтак свідки підтвердили доводи позивача про те, що між сторонами була попередня домовленість і фактично укладався договір довічного утримання та що коштів за договором від 26.12.2011 року вона не отримувала. Такі докази не спростовані стороною відповідача, окрім цього суду не надано розписки чи іншого документу, який би свідчив про отримання ОСОБА_3 грошей за договором.

При цьому, суд зважає на те, що письмове оформлення отримання грошей не є обовязковим, проте за звичай такі документи оформляються, про можливість оформлення такого документа ОСОБА_3 було відомо, оскільки вона підписувала відповідну заяву про отримання авансу за продаж частини будинку у м.Дубно Рівненської області (а.с.133) і вона з показань свідків була обережна щодо питань фінансів і оформлення документів, а відповідач і її батько ОСОБА_2 є юристами за освітою, віповідно також знали про таку процедуру.

Суд бере до уваги твердження позивача, з огляду на її вік, про те, що договір вона не читала, довірилась нотаріусу і ОСОБА_2, що нотаріус їй звернула увагу лише на п. 8 договору, згідно якого продавець залишає за собою право пожиттєвого проживання у відчужуваному будинковолодінні, а покупець дає на це свою згоду, не розяснивши суті договору виходячи з порівняння тексту договору та довідки про вчинену нотаріальну дію, які дещо відрізняються своїм текстом, що дає підстави інакше тлумачити зміст самого договору. Згідно Довідки про вчинену нотаріальну дію ОСОБА_3 передала (продала), а ОСОБА_4 прийняла у власність (купила) будинковолодіння № 56 по вулиці Дубнівській у м.Львові за ціною 200000 грн. У самому договорі слова передала та прийняла у власність відсутні. Також словосполучення за ціною 200000 грн. можна сприйняти як оцінку майна, а не факт передачі коштів. Суд також враховує, що в довідці нотаріус зазначила також саме той пункт договору, який вказує на те, що позивач залишає за собою право пожиттєвого проживання у відчужуваному будиноковолодінні.

Приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_5, яка неодноразово викликалась судом для її допиту як свідка, в судове засідання для дачі показань не зявилася, посилаючись на положення законодавства про нотаріальну таємницю. Отже належних доказів, обєктивних даних на спростування вказаних доводів позивача суду не представлено.

При вирішенні спору про визнання правочину удаваним необхідно встановлення того, що воля обох сторін була направлена на досягнення інших правових наслідків і учасники фактично приховують іншу волю.

На думку суду, виходячи з аналізу усіх доказів у справі, включення положень п.8 в оскаржуваний договір, свідчить про те, що сторони мали намір насправді досягти інших правових наслідків, ніж передбачені договором купівлі-продажу, оскільки залишення продавцю права проживати у відчуженому будинку є хоча і не забороненим, проте не характерним саме для договору купівлі-продажу, а без визначення при цьому правового статусу ОСОБА_3 щодо цього житла і без укладення протягом тривалого часу після укладення оскаржуваного договору додатково договору з визначення порядку користування житлом та іншими умовами користування таке положення є сумнівним і вказує на те, що права та обов'язки сторін виникли, але не ті, що випливають зі змісту договору купівлі-прожажу.

Про наведене свідчать такі обставини, які не заперечуються сторонами, що після укладення 26.12.2011 року договору кіпівлі-продажу відповідач чи її батьки не користуються житлом, в такому відсутнє їхнє майно, речі, позивач продовжувала сплачувати усі комунальні послуги, в оплаті яких участі відповідач взагалі не бере. Крім цього, ОСОБА_3 продовжувала здавати це житло в найм ОСОБА_8, за що оплату забирала собі. Проте, згідно ст.761 ЦК України право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права , наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму.

Показаннями названих свідків підтверджується та обставина, що між ОСОБА_3 і сімєю відповідача була домовленість про надання останніми після укладення договору систематичної допомоги позивачу у вигляді придбання продуктів, ліків, допомоги по господарству, а свідок ОСОБА_10 ствердив, що йому достовірно відомо про зобовязання ОСОБА_4 надавати позивачу щомісячно 2000 грн., як утримання до смерті.

Підтвердженням намірів відповідача на укладення договору довічного утримання, а не на укладення договору купівлі-продажу є лист матері відповідача ОСОБА_9, адресований позивачу (а.с.95), згідно якого вона визнає, що вони усі були не настільки уважними до ОСОБА_3 і її потреб, вибачається за себе, за чоловіка чи за свекруху, хочуть, щоб усе налагодилось, вони прийшли до спільної думки і розпочали все спочатку, ставлячи в центр уваги потреби позивача. Написання цього листа матірю ОСОБА_4 не спростовано стороною відповідача, натомість свідок ОСОБА_8 підтвердив те, що мати ОСОБА_4 ОСОБА_8 залишала такий лист для позивача.

Суд також бере до уваги поведінку батька відповідачки після укладення договору, яка підтверджеується квитанціями та показами свідків, який організовував ремонт у будинковолодіння, в якому вони не живуть.

Відповідно до ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з вимогами ст.744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню (ст.745 ЦК України). Згідно ст.220 ЦК України правовим наслідком недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору є його нікчемність.

Відповідно до вимог ст.750 Цивільного Кодексу України набувач може бути зобов'язаний забезпечити відчужувача або третю особу житлом у будинку (квартирі), який йому переданий за договором довічного утримання (догляду).

Відповідно до ст.235 Цивільного кодексу України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Пунктом 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судом роз'яснюється, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Стаття 213 Цивільного кодексу України тлумачення змісту правочину встановлює правила (критерії), за якими можна визначити справжню волю сторони правочину. Так, для визначення справжньої волі особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ст. 751 Цивільного кодексу України матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу, підлягає грошовій оцінці.

Згідно з ст. 755 ЦК України передбачено: договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду: на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини.

Зі змісту ст. 10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно з ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи наведене, на підставі досліджених доказів, суд дійшов висновку, що волевиявлення сторін під час укладення спірного договору було спрямоване саме на укладення договору довічного утримання. Невиконання відповідачем зобов'язання у частині надання утримання та догляду, що не заперечується представником відповідача, суд розглядає як істотне порушення договору, внаслідок якого друга сторона - позивач значною мірою не отримала того, на що розраховувала за договором.

З урахуванням віку позивача, характеру її попередніх відносин із сімєю відповідача, які були дружніми і довірливими, наявні підстави для поновлення ОСОБА_3 строку позовної давності, оскільки примірника договору купівлі-продажу у позивача не було, відносини між сторонами зіпсувалися, вони перестали спілкуватися і ОСОБА_3 взагалі не отримувала допомогу від сімї ОСОБА_4 з початку 2015 року, у звязку з чим позивач звернулася до нотаріуса і отримала в березні 2015 року довідку про вчинену 26.12.2011 року нотаріальну дію.

Таким чином, договір купівлі-продажу будинковолодіння № 56 на вул.Дубнівській у м.Львові, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідчений 26.12.2011 року за реєстровим № 1686 приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_5, суд визнає удаваним, вчиненим з метою приховання іншого правочину - договору довічного утримання, а договір довічного утримання, фактично укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 26.12.2011 року слід визнати недійсним.

Разом з тим, позовні вимоги про скасування державної реєстрації права власності, заявлені до неналежного відповідача, яким ОСОБА_4 не являється, оскільки не уповноважена на здійснення такої державної функції. Відповідний орган, що здійснює державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, участі у справі в якості відповідача не приймав, крім цього, ОСОБА_3 не доведено наявність спору з цим органом, що підлягав би розгляду судом, оскільки, згідно зі ст.3 ЦПК України особа може звернутися до суду у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод та інтересів. Тому в задоволення позову в цій частині необхідно відмовити.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а тому суд вважає, що з відповідача слід стягнути на користь позивача 365,40 грн. судового збору, сплаченого позивачем (а.с. 18, 22).

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд -

вирішив:

Позов задовольнити частково.

Визнати договір купівлі-продажу будинковолодіння № 56 на вул.Дубнівській у м.Львові, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідчений 26.12.2011 року за реєстровим № 1686 приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_5, - удаваним, вчиненим з метою приховання іншого правочину - договору довічного утримання.

Визнати договір довічного утримання, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 26.12.2011 року недійсним.

В задоволенні позову в частині вимог про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_4 на будинковолодіння № 56 по вул.Дубнівській у м.Львові - відмовити.

Стягнути із ОСОБА_4 (ідентифікаційний номер - НОМЕР_1) на користь ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер - НОМЕР_2) 365,40 грн. судового збору.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Залізничний районний суд м.Львова шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: (підпис)

З оригіналом згідно.

Суддя: Колодяжний С.Ю.