Справа № 128/1280/16-ц
УХВАЛА

29 вересня 2016 року місто Вінниця

Вінницький районний суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Ганкіної І.А.

При секретарі: Шеванюк О.О.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниця заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» про перегляд заочного рішення по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» про визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення коштів, -

Встановив:

В проваджені Вінницького районного суду Вінницької області перебувала вищевказана цивільна справа.

08 серпня 2016 року по справі постановлено заочне рішення за яким позов задоволено.

Відповідач по справі ТОВ «ЛК «Ваш Авто» звернулася до суду з заявою про перегляд заочного рішення суду, мотивуючи свою заяву тим, що 08 серпня 2016 року за результатами розгляду цивільної справи № 128/1280/16-ц за позовною заявою ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» про визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення коштів Вінницьким районним судом Вінницької області було ухвалено заочне рішення. Відповідно до положень частини 1 статті 227 ЦПК України за результатами розгляду цивільної справи у заочному порядку, відповідачам, які не з'явилися у судове засідання, копія такого рішення направляється рекомендованим листом, не пізніше трьох днів з моменту його проголошення. Так, копія заочного рішення від 08 серпня 2016 року була передана до відділу поштового зв'язку лише 17 серпня 2016 року, а на адресу товариства надійшло лише 22 серпня 2016 року. Згідно із частиною 1 статті 228 ЦПК України «Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.», яка, у відповідності до частини 2 статті 228 ЦПК України, має бути подана у десятиденний термін з моменту отримання копії рішення. Вказане Заочне рішення надійшло на адресу товариства 22 серпня 2016 року (за вхідним номером 738), що також підтверджується копією конверта та витягом відстеження за штрихкодовим ідентифікатором з офіційного сайту «Укрпошти». У відповідності до частини 6 статті 229 ЦПК України та підпункту 4 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір», до заяви про перегляд заочного рішення додається оригінал платіжного доручення № 1642 від 31 серпня 2016 року про сплату судового збору за подання заяви про перегляд заочного рішення із відміткою банку про сплату. Ознайомившись із заочним рішенням, представник товариства не погоджується із викладеними у ньому правовими висновками суду, тому, використовуючи своє законне право, звертається до суду із заявою про його перегляд, та просить врахувати викладені в заяві доводи, для повного та всебічного вирішення справи по суті. Окрім того, таке рішення не відповідає вимогам, встановленим діючим законодавством України, а саме ознакам законності та обґрунтованості у відповідності до статті 213 ЦПК України. Оскільки судом при ухваленні рішення, по-перше, неповно вивчено фактичні обставини, які мають істотне значення для справи, що призвело до поверхневого та неправильного вирішення спору; по-друге, судом при вирішенні спору застосовано хибні норми матеріального права; по-третє, в оспорюваному рішенні відсутнє достатнє обґрунтування тих обставин, якими суд мотивує своє рішення. Таким чином, висновки суду належним чином не мотивовані та суперечать чинному законодавству України. Просимо суд також звернути увагу, що окрім поважності причин неприбуття на судове засідання, суд при розгляді заяви про перегляд заочного рішення, у відповідності да частини статті 232 ЦІЖ України повинен також враховувати істотність значення доказів, на як посилається відповідач, для правильного вирішення справи». Тому просимо суд звернути увагу на викладені у заяві доводи, при вирішенні питання скасування заочного рішення. Так, предметом спору за даною цивільною справою є договір фінансового лізингу, укладені між позивачем та товариством. Так, 11 лютого 2016 року між позивачем та товариством було укладено договір фінансового лізингу № 003110, предметом якого є трактор марки «МТЗ» моделі «82.1.26» об'ємом двигуна - 4.75, типом двигуна - дизель, механічним типом КПП, привідом 4x4 , погодженою сторонами вартістю 490 000 (чотириста дев'яносто тисяч) гривень 00 копійок. Варто зауважити, що, відповідно до чинного законодавства України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частина 1 статті 638 ЦК України визначає, що договір є укладеним, якщо сторони у належній формі дійшли згоди щодо усіх істотних умов. Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України договір є дійсним, якщо у момент укладення правочину, сторонами було додержано усіх вимого, що визначені у статті 203 ЦК України. Абзац 2 частини 1 статті 638 ЦК України визначає, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Правовідносини, що виникають між сторонами за договором фінансового лізингу, регулюються положеннями статей 806 - 809 ЦК України, що розташовані у параграфі 6 «Лізинг» глави 58 «Найм (оренда)» ЦК України. До договору лізингу, відповідно до частини 2 статті 806 ЦК України, застосовуються загальні положення про найм (оренду), що визначені у параграфі 1 глави 58 ЦК України, з урахуванням особливостей, встановлених параграфом 6 глави 58 ЦК України та законом. Так, в Україні спеціальним нормативно-правим актом, що регулює правовідносин фінансового лізингу, Закон України «Про фінансовий лізинг». Також, до відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Зокрема, у статті 6 Закону України «Про фінансовий лізинг», законодавцем визначено наступні умови договору як обов'язкові: предмет лізингу, строк лізингу, розміри лізингових платежів. Перелік не є вичерпним, та дозволяє сторонам його розширювати. При підписанні договору сторони дійшли згоди щодо усіх істотних умов (предмет лізингу, розміри лізингових платежів та строк лізингу), визначених такими законодавством для договорів фінансового лізингу, у належній формі (письмовій), засвідчивши свої наміри на виникнення обопільних прав та кореспондуючих їм обов'язків за таким договором, власноручно підписавши оригінали кожної сторінки договору із додатками до нього (додаток №1 та додаток №2) у двох екземплярах. Таким чином, договір є укладеним із дотриманням усіх обов'язкових умов чинності договору фінансового лізингу, та відсутні підстави для визнання його недійсним, які визначені у статті 215 ЦК України, а отже, у відповідності до статті 629 ЦК України є обов'язковим до виконання сторонами. За умовами договору, Лізингоодержувач отримує у користування транспортний засіб на умовах фінансового лізингу протягом 120 (сто двадцять) робочих днів з моменту сплати ним на рахунок Лізингодавця наступних платежів: Адміністративного платежу, Авансового платежу, Комісії за передачу предмета лізингу ( пункт 1.7. статті 1 договору). Відповідно, при укладенні договору сторони погодили, що розмір Адміністративного платежу складає 10 % (десять відсотків) від вартості предмета лізингу; Авансовий платіж - 50 % (п'ятдесят відсотків) та Комісія за передачу предмета лізингу - 3% (три відсотки) відповідно. Варто наголосити, що товариство здійснює діяльність з надання послуг саме фінансового лізингу, на момент укладення договору предмета лізингу у товариства немає. Окрім того, обов'язок щодо передачі предмета лізингу у користування на умовах фінансового лізингу, виникає лише після виконання Лізингоодержувачем умов, передбачених пунктом 1.7. статті 1 договору На виконання свого обов'язку позивачем, як Лізингоодержувачем, за умовами договору було сплачено на рахунок товариства грошові кошти у розмірі 49 000 (сорок дев'ять тисяч) гривень 00 копійок, які у порядку пункту 9.7 статті 9 договору зараховані як Адміністративний платіж. Таким чином, позивачем, як Лізингоодержувачем за договором не було сплачено у повному обсязі платежів, передбачених пунктом 1.7 статті 1 договору, а тому у товариства, як у Лізингодавця обов'язку щодо передачі Предмета Договору не виникло. Так, на початку, варто наголосити наступне. Підписання самого договору є засвідченням обізнаності із викладеними у ньому положеннями, а також підтвердженням того, що сторони при укладенні договору дійшли згоди щодо обставин, на основі яких вчиняється такий правочин. Необхідно зауважити, що на підписання позивачу у двох екземплярах ідентичних за змістом надавався договір, на першій сторінці якого, згори, чітко вказано «договір фінансового лізингу», не просто «лізингу», а саме із зазначенням його виду. По-друге, договір підписаний сторонами на кожній його сторінці, зокрема положення Статті 17 договору, пункт 17.2. якої вказує, що «підписання цього договору та додатків до нього є свідченням факту ознайомлення, розуміння сторонами та згоди сторін з усіма визначеними умовами та змістом договору та додатків до нього.»; пункт 17.4. «...Лізингоодержувач заявляє, що отримав усі коректно викладені пояснення від представника ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто», що стосується змісту даного договору та додатків до нього....Представником надано Лізингоодержувачу повну, необхідну, доступну, достовірну інформацію про положення договору та додатків до нього.». Окрім того, на запропонованому бланку, позивач при укладенні договорів, заповнив заяву, за змістом якої повідомляв про уважність прочитання та зрозумілість умов договорів № 003110, а також про отримання повної та достатньої інформації від представника Товариства, (копія додається до матеріалів справи). Таким чином, наявні обставини лише підтверджують, що при укладенні договору позивач ознайомився у повному обсязі із текстом договору, зокрема, факт підписання, є підтвердженням обізнаності та бажання сторін на настання наслідків, що передбачені такою угодою. Виходячи із фактичних обставин справи не доведено жодної обставини, яка б свідчила про факт примушування його з боку товариства чи представника до підписання такого договору. Це означає, що позивач сам, на свій розсуд, керуючись лише власними переконаннями виявив бажання на підписання такого договору. До того ж, сплата позивачем грошових коштів на рахунок виконання зобов'язань за договором, є також підтвердженням із обізнаністю його умов, а також підкреслює бажання позивача на настання тих наслідків, що передбачені укладеним договором. Однак, незважаючи на такі фактичні обставини справи, що лише підтверджують бажання позивача на укладення такого Договору, ознайомлення його з такими умовами та прийняття їх, Суд все одно задовольнив заявлені позовні вимоги. Представник відповідача не погоджуючись із таким рішенням, на противагу йому, надає наступні пояснення, та просить суд врахувати їх при вирішенні питання щодо перегляду заочного рішення. В оскаржуваному рішенні суд прийшов до висновку, що в договорі включені несправедливі умов, що створюють значний дисбаланс прав та обов'язків між сторонами на користь лізингодавця, що протирічить вимогам статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Так, для визнання умови правочину несправедливим, у відповідності до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», така умова повинна відповідати одночасно таким ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності; по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Однак, в оскаржуваному рішенні взагалі відсутнє будь-яке належне обґрунтування несправедливості такого положення, взагалі не вказано як саме таке положення порушує права Лізингоодержувача та шкодить йому. Просимо суд звернути увагу, що при підписанні Договору сторони погодили усі його положення, окрім того, оспорювана норма повністю відповідає законним вимогам. Так, пункт 12.1 статті 12 застосовується у випадку, коли лізингодавець не порушує свої зобов'язання за договором, не відмовляється від виконання договору, а навпаки належним чином їх виконує, а Лізингоодержувач за власною ініціативою, з тих чи інших причин, що не є наслідком винної поведінки Лізингодавця, тобто не є невиконанням чи неналежним виконанням умов договору з боку лізингодавця, має наміри на розірвання договору. При цьому слід врахувати відсутність положення у діючому законодавстві України, що регулює відносини сторін договору фінансового лізингу, що б надавало право Лізингодавцю розірвати договір при належному виконанні своїх обов'язків з боку Лізингоодержувача. Відповідно до оспорюваної норми Договору, Лізингодавець утримує Адміністративний платіж та 40% (сорок відсотків) від суми сплаченого Авансового платежу. Як вже зазначалося в попередніх доводах, встановлення Адміністративного платежу у договорі є правомірним, та є винагородою Лізингодавця за надані послуги з приводу укладення договору, а тому є правомірним утримання Лізингодавцем такої грошової суми у повному розмірі. Щодо утримання 40% від суми сплаченого Авансового платежу, то така сума є штрафом за дострокове розірвання договору при належному його виконанні з боку Лізингодавця. Відповідно до частини 2 статті 549 ЦК України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Лізигоодержувач, за умовами оспорюваного пункту, належним чином не виконує свої обов'язки, зокрема, не дочекавшись отримання предмета лізингу у встановлений договором строк, відмовляється від договору. Встановлення такої штрафної санкції є обумовленим законодавством з огляду на наступні положення: пункт 3 частини 1 статті 611 ЦК України встановлює право стягнення неустойки за невиконання чи неналежне виконання умов договору. Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» встановлює обов'язок Лізингоодержувача щодо прийняття предмета Лізингу, а пункт 3 частини 2 вказаної статті зобов'язує Лізингоодержувача своєчасно вносити лізингові платежі. Таким чином, дострокове розірвання договору є неналежним виконанням договору, а тому правомірно встановлення штрафних санкцій. Окрім того, варто звергнути увагу, що відповідно до діючого законодавства, а також норм договору, Лізингоодержувач має право припинити дію договору виключно в наступних випадках: - Лізингоодержувач має право відмовитися від договору лізингу в односторонньому порядку, письмово повідомивши про це лізингодавця, у разі якщо прострочення передачі предмета лізингу становить більше 30 днів, за умови, що договором лізингу не передбачено іншого строку (частина 1 етапі 7 Закону України «Про фінансовий лізинг»); - наймач має право розірвати договір у випадку, коли наймодавець передав у користування річ, якість якої не відповідає умовам договору та призначенню речі (частина 1 статті 784 ЦК України). Інших випадків, за якими Лізингоодержувач має право на розірвання чи відмову від договору фінансового лізингу не передбачено. До того ж законодавством не передбачено право Лізингоодержувача розірвати договір у випадку належного виконання Лізингодавцем умов договору. А тому інші випадки припинення дії договору встановлюються вже в самій угоді. Так, сторони погодили, що у випадку належного виконання Лізингодавцем своїх обов'язків за договором, Лізингоодержувач має право розірвати договір на підставі пункту 12.1 Статті 12

договору, при цьому без зазначення причин на таке волевиявлення.

Зокрема, така ж позиція викладена і в Ухвалах Вищого спеціалізованого суду України від 25 листопада 2015 року (№6-27006ск15), від 09 березня 2016року (№6-27393ск15), від 08 лютого 2015 року (№6-33295ск15), від 28 жовтня 2015 року (№6-24072свІ5), від 23 вересня 2015 року (№6-21538св15), від 25 листопада 2015 року (№6-30520ск15). До того ж, є незаконним визнавати положення усього договору недійсним через несправедливість одного положення. Оскільки у договорі не вказано достатньої кількості індивідуальних ознак для виокремлення предмета лізингу з-поміж інших транспортних засобів. Однак, на противагу такому варто зазначити, що у відповідності до правових норм, що регулюють порядок укладення та виконання договорів фінансового лізингу, Лізингодавець зобов'язується придбати майно у власність, із подальшою передачею його у користування Лізингоодержувачу, за встановленою при укладенні договору, останнім, специфікації. Так, Лізингоодержувач, дотримуючись вимог положення частини 2 статті 6 Закону України «Про фінансовий лізинг», при укладенні договору у пункті 1.1 статті 1 договору та у додатку №2 до договору, визначив специфікацію предмета лізингу, а Лізингодавець погодився із такою, яка, до того ж, у відповідності до пункту 1.1 статті 1 договору самостійно та свідомо обирається лізингоодержувачем. Окрім того, враховуючи специфіку відносин, що складаються із договорів фінансового лізингу, предмет угоди буде набуватися саме у майбутньому, тому сторони на момент підписання договору визначили найбільш можливі індивідуальні ознаки предмета лізингу, такі як - марка, модель, комплектація/модифікація, об'єм/тип двигуна, тип КПП, привід, про що зазначено у специфікації до договору. Такі дані про транспортний засіб є достатніми для індивідуалізації автомобіля, а також вирізнення його з-поміж інших предметів. Зокрема, для транспортного засобу, що є предметом договору фінансового лізингу, достатніми індивідуальними ознаками є марка, модель та комплектація. Така ж правова позиція викладена і в Ухвалах ВСС України від 10 лютого 2016 року (№6-34612ск15) та від 25 лютого 2016 року (№6-18856ск15). Також, суд прийшов до висновку щодо обов'язковості нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу, посилаючись на змішану правову природу договору фінансового лізингу, у відповідності до частини 628 ЦК України. Однак, таке твердження є хибним, до того ж варто звернути увагу на наступні положення діючого законодавства. Так, на практиці склався підхід до поділу договорів на поіменовані та непоіменовані. Під поняттям «поіменовані» розуміють договори, назви яких чітко передбачені цивільними нормативно-правовими актами України. Однак з об'єктивних причин із стрімким розвитком економічних відносин, на практиці постійно виникає необхідність щодо договірного врегулювання правовідносин між сторонами, прямо не передбачених такими положеннями нормативно - правових актів. Відповідно, такі договори називаються «непоіменовані». Такі договори повинні не суперечити законодавству, а також у повній мірі відповідати загальним принципам цивільного законодавства. Виходячи з системного аналізу зазначених норм матеріального права, змішаним договором в розумінні частини 2 статті 628 ЦК України є договір, який виникає на стадії саме реалізації норм цивільного права суб'єктами цивільних правовідносин при укладенні конкретних договорів, внаслідок взаємної волі учасників правочину шляхом конструювання нового договору, укладення якого безпосередньо не врегульовано нормою матеріального права, з використанням елементів нормативно встановлених договорів. Таким чином, договір фінансового лізингу, є так званим «поіменованим договором, що визначений законодавцем, та має власну спеціальну нормативно - правову базу регулювання. Отже, враховуючи, що відносини, пов'язані з фінансовим лізингом, врегульовано спеціальними нормами права, які в силу закону підлягають застосуванню з врахуванням лише загальних положень за типами договорів купівлі-продажу, найму (оренди) та прокату, якими не передбачено обов'язкової нотаріальної форми, не підлягають врахуванню інші спеціальні положення за різновидами договорів одного типу договору, зокрема договору найму транспортного засобу за участю фізичної особи. Проаналізувавши цивільно-правові норми діючого законодавства, що регулюють правовідносини фінансового лізингу, положення статті 799 ЦК України, на яку посилається суд як на підставу обов'язковості нотаріального посвідчення, не має жодного відношення до договорів фінансового лізингу. По-перше, за логікою законодавця, вказана норма не знаходиться у тих розділах, що регулюють правовідносини фінансового лізингу; по-друге, вказана норма регулює зовсім інший вид відносин - найм (оренда) транспортного засобу. Дійсно, договір найму транспортного засобу та договір фінансового лізингу хоча і мають дещо схожі між собою ознаки, проте, враховуючи, зокрема, загальні положення теорії права, такі договори являються абсолютно двома самостійними цивільно-правовими угодами, а тому їх не можна ототожнювати. До того ж кожний з цих договорів має власне спеціальне правове регулювання. Таким, чином, твердження суду, які вказують на обов'язковість нотаріального посвідчення договору фінансового лізину є хибним. Така ж правова позиція і в доданих до заяви рішеннях судової практики. Натомість, відповідно до законодавчої бази, що регулює правовідносини фінансового лізингу, для договорів фінансового лізингу, зокрема, відповідно до частини 1 статті 6 Закону України «Про фінансовий лізинг», встановлена проста письмова форма, та жодна норма не містить положення щодо обов'язкового нотаріального посвідчення. Так, під письмовою формою, відповідно до частини 1 та 2 статті 207 ЦК України законодавець розуміє фіксацію змісту правочину в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Таким чином для письмової форми встановлені наступні вимоги: 1) матеріалізація змісту угоди шляхом фіксування в документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, 2) якими при цьому сторони обов'язково повинні обмінятися, тобто правочин має бути зафіксований на такій кількості ідентичних за текстом екземплярах, що б відповідало кількості його сторін; 3) обов'язкове підписання документа чи іншого матеріального носія тексту правочину, що є засвідченням обізнаності із його змістом, а також погодження з усіма його умовами. Так, письмова форма сторонами для договору витримана у повній відповідності до норм законодавства. Таким, чином, твердження суду щодо обов'язковості нотаріального посвідчення договору фінансового лізину є хибним.

Відповідно до положень пункту 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» при розгляді справ про визнання правочинів недійсними залежно від предмета і підстав позову застосовуються норми матеріального права, якими регулюються відповідні правовідносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. Відповідно до абзацу 1 пункту 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2011 року «З підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню». Виходячи із наведених вище положень цивільного законодавства необхідно зробити наступні висновки: по-перше, договір фінансового лізингу не є змішаним договором; по-друге. норма статті 799 ЦК України не підлягає застосуванню для регулювання правовідносин фінансового лізингу; по-третє, діючими нормами законодавства України не передбачено обов'язкового нотаріального посвідчення угод фінансового лізингу; по-четверте, позивач при укладенні договору не заявляв вимоги щодо посвідчення правочину нотаріусом. Таким чином, визнавати договір фінансового лізингу недійсним, у порядку статті 220 ЦК України, на підставі відсутності його нотаріального посвідчення, є незаконним та безпідставним. Така ж правова позиція викладена в наступних судових рішеннях, копії яких додаються: Ухвала ВСС України від 18 березня 2015 року (№6-45654св14); Ухвала ВСС України від 28 жовтня 2015 року (№6-24072св15); Ухвала ВСС України від 25 лютого 2015 року (№6-434Юсе 14); Ухвала ВСС України від 15 липня 2015 року (№6-12171св15); Рішення Апеляційного суду міста Києва від 14 січня 2016року (22ц/796/1793/2016); Рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 11 травня 2015 року (№ 714/1159/15); Рішення Апеляційного суду міста Києва від 30 червня 2016 року (№ 757/23954/15-ц). За змістом оскаржуваного рішення, суд дійшов висновку, що товариство для здійснення діяльності з надання послуг фінансового лізингу в обов'язковому порядку повинно отримати відповідну ліцензію. Відповідно до частини 4 статті 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» окремі види фінансових послуг можуть надаватися юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, у випадку передбачення такої можливості законами та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції. Так, положенням про надання окремих фінансових послуг юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами №21 від 22 січня 2004 року передбачена можливість надання послуг фінансового лізингу юридичною особою, що не є фінансовою установою. Варто наголосити, що товариство здійснює підприємницьку діяльність з надання послуг фінансового лізингу, що підтверджується статутними документами товариства, внесеними відомостями до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців, а також отриманою від Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг ОСОБА_2 про взяття на облік юридичної особи, як такої, що має право надавати послуги з фінансового лізингу серії ФЛ № 551 від 11 червня 2015 року, що в свою чергу відповідає вимогам підпункту 2.1. пункту 2 Положення. ОСОБА_2 є прямим підтвердженням законності здійснення товариством такої діяльності. Зокрема, також варто зазначити, що товариство внесено до Реєстру осіб, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги, доступ до якого є відкритим для усіх осіб, шляхом розміщення такої інформації на офіційному сайті Нацкомфінпослуг. Таким чином, будь хто має можливість перевірити достовірність такої інформації. Така ж позиція викладена і в листі -відповіді Нацкомфінпослуг від 03 червня 2016 року (вих. №4507/16-9). Однак суд, неправомірно та взагалі необґрунтовано посилається на положення законодавства, що регулюють послуги адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах відповідно до положень пункту 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» при розгляді справ про визнання правочинів недійсними залежно від предмета і підстав позову застосовуються норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішується справа. Однак в оскаржуваному рішенні порушено зазначені приписи. Незважаючи на помилку суду у застосуванні норм матеріального цивільного права, надаємо наступні пояснення щодо ліцензування діяльності з надання послуг фінансового лізингу. До набрання чинності Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» від 02 березня 2015 року № 222-УШ частиною 1 статті 7 якого передбачено, що надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів) підлягає ліцензуванню, відносини щодо ліцензування видів господарсько діяльності регулювалися Законом України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» № 1775-ІП від 01 червня 2000 року, відповідно до положень якого діяльність з надання фінансових послуг ліцензуванню не підлягала, а відповідно до положень частини 2 статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12 липня 2001 року №2664-111, обов'язковому ліцензуванню підлягали виключно фінансові послуги пов'язані із прямим чи опосередкованим залученням грошових коштів від фізичних осіб. А юридичні особи, що не є за своїм правовим статусом фінансовими установами, та здійснюють діяльність з надання послуг фінансового лізингу, повинні відповідати вказаному вище Положенню № 21 від 22 січня 2004 року. Така ж правова позиція викладена і в листі - відповіді Нацкомфінпослуг від 01 лютого 2016 року (вих. № 693/16-8 від 01 лютого 2016року) на запит Товариства ,копія якого міститься в матеріалах справи, а також: і Вищий спеціалізований суд України з розгляд у цивільних та кримінальних справ в Ухвал і ВСС України від 24 грудня 2015 року (№6-108277ск15); Ухвалі ВСС України від 18 березня 2015 року (№6-456554ск15); Ухвалі ВСС України від 11 березня 2015 року (М6-5285св15), копії яких додаються. Отже, до набрання чинності Закону № 222 - VIII послуга фінансового лізингу не підлягала обов'язковому ліцензуванню. Натомість, діяльність з надання послуг фінансового лізингу суб'єктами господарювання, що не є фінансовими установами має відповідати вимогам Положення що узгоджено із частиною 4 статті 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання фінансових ринків». Таким чином, відповідно до діючого законодавства про ліцензування товариство, для здійснення подальшої господарської діяльності необхідно отримати ліцензію. Однак, відповідно до частини 2 статті 9 Закону № 222-VIII отримувач ліцензії для її одержання повинен відповідати ліцензійним умовам. Відповідно до листа-відповіді Нацкомфінпослуг від 22 березня 2016 року (вих. №2168/16-8 від 22 березня 2016 року), Комісія повідомила, що Нацкомфінпослуг розроблено та схвалено проект постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів)», який буде внесено на розгляд Кабінету Міністрів України після погодження із заінтересованими органами державної влади та проведення правової експертизи Міністерства юстиції України. Однак, і на момент складення такої заяви державним регулятором не розроблено механізму для отримання відповідними суб'єктами господарювання такого дозвільного документу. А тому до моменту визначення такого порядку діяльність юридичних осіб, що здійснюють діяльність з надання послуг фінансового лізингу, має відповідати вимогам положення. З урахуванням вищевикладеного, на момент укладення договору правомочність діяльності товариства, як і на сьогодення, підтверджується ОСОБА_2 Нацкомфінпослуг серії ФЛ № 551 від 11 червня 2015 року. Таким чином, у відповідності до частини 2 статті 203 ЦК України, товариство мало достатньою цивільно-правову дієздатність на укладення договору, оскільки товариством в цілому виконано вимоги положення відповідно в оскаржуваному рішенні, суд посилаючись на положення норми частини 1 статті 227 ЦК України, визнав договір недійсним, вважаючи, що товариство здійснюючи свою діяльність в обов'язковому порядку повинно мати відповідну ліцензію на здійснення своєї діяльності. Однак, таке твердження є результатом неповного вивчення судом норм чинного законодавства, з огляду на наведені вище положення. Таким чином, визнання укладеного договору між позивачем та товариством недійсним на підставі частини 1 статті 227 ЦК України є безпідставним та таким, що не має належних правових основ. Суд встановив неправомірним, що лізингоодержувачем при укладенні договору взагалі не було підписано додатку №3, що є його невід'ємною частиною. Однак, відповідно до пункту 4.3. статті 4 договору, вказано, що разом із підписанням ОСОБА_3 прийому - передачі предмета лізингу лізингодавець передає лізингоодержувачу графік сплати лізингових платежів (план відшкодування або додаток №3 до договору), який сторони зобовязані підписати до моменту підписання ОСОБА_3 прийому-передачі предмета лізингу. Предмет лізингу, відповідно до пункту 1.7. статті 1 договору передається в користування лізингодавцем до лізингоодержувача в період строку, що не перевищує 30 робочих днів з моменту сплати у повному обсязі визначених у пункті платежів. Вказані вище положення договору, вказують на те, що сторони підписують додаток №3 лише у момент передання ОСОБА_3 прийому - передачі предмета лізингу, тобто після внесення плати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця, лізингових платежів - Адміністративного платежу, авансового платежу, Комісії за передачу предмета лізингу та, у разі наявності, сплати різниці відповідно до п. 9.4. та п. 9.6. статті 9 договору. Також варто врахувати положення пункту 8.3. статті 8 Договору, яка вказує, що сторони погодилися на зміну гривневого еквівалента вартості предмета лізингу, який визначений на момент укладення Договору, у випадку зміни обмінного курсу долару США до української гривні або в разі зміни відпускної ціни транспортного засобу у продавця. Пункт 8.4. встановлює, що лізингоодержувач повідомлений про усі валютні ризики під час виконання своїх обов'язків за договором та прийняв їх на себе. З урахуванням такого, в договорі встановлено розмір попереднього розміру щомісячного лізингового платежу та формули, за якої розраховується зміна такого розміру у пункті 10.2 та 10.3. статті 10 договору, а також зазначення конкретних вичерпних підстав змін (пункт. 10.13 статті 10 договору) та чіткої регламентації процедури проведення таких змін, надає лізингоодержувачу чітке та ясне розуміння розміру щомісячного лізингового платежу, окрім того попереджує про можливість його змін. Варто звернути увагу на позицію викладену в Ухвалі ВСС України від 11 лютого 2016 року (6-32846ск15) та Ухвалі ВСС України від 15 липня 2015 року (№6-12171св15) -копії додаються. Таким чином, зважаючи на зазначені обставини умов договору а також на значний строк, що може пройти з дня підписання договору до моменту передачі предмета Лізингу, недоцільно одразу підписувати додаток №3 до договору. Договір є підписаним сторонами, що означає про узгодженість сторонами попереднього розміру щомісячного платежу. На момент підписання договору, сторонами має бути підписаний додаток №1 - графік слати Авансового платежу, та додаток №2, що містить специфікацію предмета лізингу. Між сторонами на момент підписання договору було підписано додаток №1 та додаток №2, тобто договір є укладеним. Таким чином, враховуючи умови договору, які вказують, що додаток №3 сторони не підписують при підписанні договору, говорити про неукладеність усього договору є неправомірним, а тому і застосування положення норми статті 1212 ЦПК України є незаконним. Оскільки відносини між сторонами виникли у зв'язку із укладенням договору, а сплачені грошові кошти лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця є виконанням зобов'язання за таким правочином. А тому відсутня ознака безпідставності набуття такого майна. Суд вважає неправомірним включення до договору Адміністративного платежу. Однак, варто врахувати наступне. Відповідно до частини 2 статті 16 Закону лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж:, як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавия, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Виходячи із системного аналізу вказаної норми, можна прийти до висновку, що такий перелік не є вичерпним, про що свідчить пункт «г» вказаної норми «інші витрати...», та може бути розширеним сторонами при укладенні договору, але з урахуванням вказаного положення. Зокрема, така ж правова позиція, щодо невичерпності вказаного переліку, викладена і в Постанові Вищого господарського суду України від 01 квітня 2013 року у цивільній справі № 5011-11/11776-2012, наступними положенням: «зазначена норма визначає у загальному вигляді можливий склад лізингових платежів і не встановлює вичерпний перелік складових платежів, які можуть включати в себе лізингові платежі, та не містить імперативного припису щодо заборони сторонам договору фінансового лізингу визначати і відносити безпосередньо у договорах лізингу інші платежі, так само як і визначати ціну у договорі (винагороду), розподіливши її на складові частини та розмістивши їх у різних пунктах договору.» Проаналізувавши оспорюваний договір, варто зазначити наступне. Так, умовами договору передбачено перший платіж, який відповідно до преамбули договору, включає у себе Адміністративний платіж, розмір якого погоджуються сторонами при укладенні договору, зокрема, у додатку №1 до договору, який відповідно до пункту 16.10 статті 16 договору є його невід'ємною частиною. Так, при укладенні договору сторони погодили, що розмір Адміністративного платежу складатиме 10 % від вартості предмета лізинг, про що встановлено у додатку №1 до договору. Зокрема, факт встановлення та погодження такого розміру підтверджує власноручне підписання сторонами сторінки 1 договору та і додатку № 1. У преамбулі договору, яка розташована на першій сторінці договору вказано, що під Адміністративним платежем розуміється плата лізингоодержувача на користь лізингодавия за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору. Таким чином, Адміністративний платіж є винагородою, яка сплачується лізингоодержувачем на користь лізингодавця за укладення договору. Зокрема, правомірність включення до договору платежу, що є винагородою лізингодавця, також підтверджується і положеннями частини 2 статті 17 Модельного закона о лизинге, Принятого на двадцать пятом пленарном заседании Межпарламентской Ассамблеи государств-участников СНГ(Постановление N 25-6 от 14 апреля 2005 года). Так, відповідно до вказаного положення «Под лизинговым платежом за период понимается стоимость услуг лизингодателя, оказываемых по договору лизинга за оговоренные условиями договора лизинга периоды в течение срока лизинга, в состав которой входит возмещение затрат лизингодателя, связанных с приобретением и передачей предмета лизинга лизингополучателю, осуществляемое посредством начисления амортизации, возмещение других затрат, связанных с осуществлением лизинговой сделки, а также доход Лизингодателя». Варто зауважити, що товариство здійснює підприємницьку діяльність, відповідно до положень статутних документів та відомостей внесених до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців якого, основним видом економічної діяльності є саме діяльність з надання послуг фінансового лізингу. Відповідно до положень Господарського кодексу України підприємницькою визнається діяльність, яка вчиняється на власний ризик із метою досягнення економічних та соціальних результатів, а також одержання прибутку. Таким чином виходячи із вищевикладених положень норм діючого законодавства, за умовами договору поняття та призначення Адміністративного платежу є чітко визначеним та незавуальованим, а його включення до умов договору є цілком вмотивованим вищевказаними нормами нормативно-правових актів. Така ж позиція викладена і в Постанові ВГС України від 01 квітня 2013 року (5011-11/11776-2012) та Ухвалі ВСС України від 25 листопада 2015 року (№6-2706ск15), від 23 вересня 2015 року (№6-21538св15), від 25 листопада 2015року (№6-30520ск15). Окрім того, жодною статтею, що регулює правовідносини фінансового лізингу, не встановлено обов'язкового до дотримання порядку отримання лізингодавцем платежів від лізингоодержувача. Тому враховуючи принцип свободи договору, сторони у належний спосіб та формі домовилися про зарахування платежів саме у такій послідовності, про що зазначили у пункті 9.7. Статті 9 договору. А тому, встановлення обов'язку лізингоодержувача першочергово сплатити Адміністративний платіж не заборонено законодавством. Така ж позиція викладена і в Ухвалі Вищого спеціалізованого суду України від 25 листопада 2015року (№6-27006ск15). Розмір Адміністративного платежу встановлюється у додатку № 1 до договору, та становить погоджений сторонами відсоток від вартості предмета лізингу. Варто ще раз підкреслити, що позивач сам, на свій власний розсуд, свідомо з-поміж інших компаній обрав саме товариство та погодився на підписання договору саме на таких умовах, при тому, що йому не заборонялося використати своє право, передбачене звичаями ділового обороту, та внести відповідні зміни до договору на обговорення при укладенні договору до моменту підписання самої угоди (окрім того таке право передбачено умовами самого договору, а саме пунктом 16.10 статті 16 договору). Відповідно при укладенні договору, лізингоодержувач із товариством погодили розмір такого платежу, що засвідчує підписання самого договору та додатків до нього, зокрема, додатку № 1, в якому і визначається розмір Адміністративного платежу , який становить 10% (десять відсотків). Окрім того, внесена плата позивачем становить рівнозначну суму тій, що погоджена сторонами при укладенні договору як Адміністративний платіж. Зокрема, суд зазначає щодо наявності з боку товариства обману по відношенню до позивача, щодо завуалювання призначення Адміністративного платежу. Однак, варто врахувати наступне. У копії платіжного доручення №1, що міститься у матеріалах справи, на підтвердження сплати позивачем грошових коштів, чітко вказано «призначення платежу: Адміністративний платіж згідно договору фінансового лізингу № 03110 ОСОБА_1. Відповідно до пункту 1.19 Глави 1 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті «Відповідальність за відповідність інформації, зазначеної в платіжному дорученні, суті операції за якою здійснюється переказ, несе платник...»; пункт 2.3. Глави 2 «Відповідальність за правильність заповнення реквізитів розрахункового документа несе особа, яка оформила цей документ і подала до обслуговуючого банку». Таким чином, при подані до банку реквізитів позивач, підписавши квитанцію, підтверджує правильність їх заповнення касиром обслуговуючого банку. Тому, виходячи із наведених доказів, що ґрунтуються виключно на суб'єктивних, нічим непідтвердженим, словесних домислах самого позивача. У сукупності, всі наведені вище докази, зокрема це факт підписання самого тексту договору та додатків до нього, зокрема додатку №1, написання заяви про ознайомлення із змістом договору, факт сплати грошових коштів, а також зазначення в реквізитах квитанції призначення платежу «Адміністративний платіж», лише підтверджують обізнаність позивача про існування Адміністративного платежу у договорі, а також: його погодженість із таким ,зокрема, і з розміром платежу. Варто ще раз наголосити що, при детальному аналізі тексту договору, можна встановити його повну відповідність та узгодженість усім імперативним нормам, зокрема щодо істотних умов, основних прав та обов'язків сторін. Усі інші норми договору, щодо яких відсутнє імперативне урегулювання законодавцем, сторони погодили самостійно, але із врахуванням основних засад цивільного закону. Варто підкреслити, що між: товариством та позивачем було укладено в добровільній формі цивільно-правовий договір, який оформлено в належній формі з погодженням усіх його істотних умов у тому числі щодо прав та відповідальності сторін договору. При винесенні рішення, у кожному конкретному випадку, суд виходить виключно із власного внутрішнього переконання (частина 1 статті 212 ЦПК України), а також на підставі тих доказів, що досліджені безпосередньо у судовому засіданні, на які сторони посилаються як на підтвердження своїх доводів, (частина 3 статті 213 ЦПК України). Однак, на противагу цьому, суд, виходячи із змісту рішення поверхнево дослідив матеріали справи, хибно розтлумачив правову природу правовідносин, що склалися між сторонами, що й призвело до застосування невірних норм матеріального права, що в свою чергу призвело до винесення рішення, що не відповідає вимогам законності та обґрунтованості. Отже, вважаємо заочне рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 08 серпня 2016 року за цивільною справою № 128/1280/16-ц таким, що підлягає перегляду, з підстав неналежного з'ясування фактичних обставин, що мають істотне значення для справи, недостатньої правової оцінки доказів, та неповного дослідження природи правовідносин, що виникли з укладеного Між сторонами договору фінансового лізингу, що у порядку статті 228 ЦПК України є підставою для перегляду такого рішення. Враховуючи зазначене у заявах, відповідач просить переглянути заочне рішення суду, скасувати заочне рішення суду та призначити до розгляду у загальному порядку.

В судове засіданні заявник ТОВ «ЛК «Ваш Авто» не зявився, про дату, час та місце слухання справи був повідомлений належним чином в установленому законом порядку.

Представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_3 в судове засідання на слухання заяви про перегляд заочного рішення не зявився, надав суду заяву про слухання даної заяви у їх відсутність.

Вивчивши заяви та матеріали справи, суд вважає за необхідне в задоволенні заяви ТОВ «ЛК «Ваш Авто» відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 231 ЦПК України, заява про перегляд заочного рішення розглядається в судовому засіданні. Неявка осіб, належним чином повідомлених про час і місце засідання, не перешкоджає розгляду заяви.

Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно зі ст. 232 ЦПК України заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з'явився в судове засідання та не повідомив про причини неявки з поважних причин і докази, на які він посилається мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Як вбачається зі змісту ст. 232 ЦПК України заочне рішення підлягає скасуванню лише при одночасній наявності двох підстав: якщо буде встановлено, що відповідач, який був належним чином повідомлений про час судового розгляду, не з'явився в судове засідання та не повідомив про причини неявки з поважних причин і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Як вбачається з матеріалів справи відповідач ТОВ «ЛК «Ваш Авто» про день слухання справи був двічі повідомлений належним чином, про що свідчить поштові повідомлення, що містяться в матеріалах справи на а.с.58 та 71. Заяв про відкладення розгляду справи із зазначенням причин поважності неявки до суду відповідач не подавав. Відповідно до змісту заяви про скасування заочного рішення відповідачем не вказується на наявність доказів які мають істотні значення для встановлення всіх обєктивних обставин по справі, які впливають на висновки суду, а отже підстав для скасування заочного рішення передбачених ст. 232 ЦПК України судом не встановлено, а тому заява про перегляд заочного рішення задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 197, 231,232 ЦПК України, суд, -

Ухвалив:

Заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» про перегляд заочного рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 08 серпня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» про визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення коштів - залишити без задоволення.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 231 ЦПК України у разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: