Справа № 309/5464/15-ц
У Х В А Л А

Іменем України

28 вересня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області

у складі : головуючого - судді Мацунича М.В.

суддів : Боднар О.В., Кондора Р.Ю.

з участю секретаря : Шукаль О.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хустського районного суду від 31 травня 2016 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення частки на майно у спільній сумісній власності, -

в с т а н о в и л а :

02 листопада 2015 року, ОСОБА_2 звернулась в суд із зазначеним позовом у якому просила скасувати запис стосовно реєстрації права власності у рівних частках на квартиру АДРЕСА_1, та визнати право спільної часткової власності на цю квартиру в 82/100 і 18/100 частках.

Рішенням Хустського районного суду від 31 травня 2016 року, позовні вимоги, задоволено.

Заперечуючи законність та обґрунтованість рішення суду, ОСОБА_1, подав апеляційну скаргу в якій, ставить питання про скасування такого та ухвалення нового рішення про відхилення позову. Мотивує свої вимоги тим, що рішення суду є необґрунтованим та незаконним, що призвело до порушення судом норм процесуального та матеріального права.

З доводами апеляційної скарги не погодилась ОСОБА_2, яка подала заперечення на таку.

У судовому засіданні апеляційної інстанції, представник позивачка в особі ОСОБА_3, заперечила, вимоги скарги з підстав наведених у запереченні.

Відповідач ОСОБА_1 не з'явився у судове засідання, але подав заяву про розгляд справи у його відсутності. А звідси, виходячи з вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України та зважуючи на приписи ст. 303-1 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглядати скаргу за відсутності позивачки та відповідача.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення особи, яка бере участь в справі, та дослідивши матеріали справи й перевіривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів зазначає, що апеляційну скаргу слід відхилити, виходячи з наступних мотивів.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені, певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно із ч. 1 ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є, факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що рішення суду першої інстанції не відповідає фактичним обставинам справи, так-як кошти виручені від продажу квартири, яка належала позивачці, не мають прямого зв'язку з покупкою нової квартири, оскільки, могли бути використані на інші потреби позивачка (придбання одягу, туризм і т.д.). Доказів того, що позивачка передала продавцю свої особисті кошти чи більшу їх частину, немає. Допитані свідки не підтвердили розміру будь-якої суми. Працюючи мав достатню заробітну плату, і мав змогу купити декілька таких квартир. Стан здоров'я є не на стільки серйозним, аби не мав можливості забезпечувати сім'ю матеріально. Судом не перевірено з яких джерел позивачка віддавала позичені у свідка ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 10000,0 гривень.

Та, не дивлячись на вказані посилання, колегія суддів дійшла до думки, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції з огляду на наступні обставини.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 3 і ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку встановленому, цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, який здійснюється судом у спосіб, визначений, законами України.

Також і ст. 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Отож, об'єктом захисту є порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Як зазначено в ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

При цьому використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Так, у статті 13 Конституції України закріплено, що власність зобов'язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

Аналогічні положення містяться й у статті 319 ЦК України.

То звідси, власність не тільки надає переваги тим, хто її має, а й покладає на них певні обов'язки. Це конституційне положення пов'язане із принципом поєднання інтересів власника, суспільства та інших власників і користувачів об'єктами власності. Власність зобов'язує власника використовувати свою власність не тільки у своїх інтересах, а й поважати інтереси інших людей, всього суспільства. Держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності, і господарювання та гарантує їм рівність перед законом. Порушення прав власників із боку держави, громадянина чи юридичної особи зумовлює настання відповідних правових наслідків.

Громадяни користуються рівними умовами захисту права власності. Володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч ці порушення і не призвели до позбавлення володіння майном, а також вимагати відшкодування завданих цим збитків.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Але, здійснюючи свої права, власник зобов'язаний не порушувати права, свободи, гідність та охоронювані законом інтереси громадян, суспільства, не завдавати шкоди навколишньому середовищу, не погіршувати природну якість землі, води, інших об'єктів природи. Під час здійснення своїх прав і виконання обов'язків власник зобов'язаний додержуватись моральних засад суспільства.

За обставинами справи, спір стосується вимог про скасування запису реєстрації права власності у рівних частках на квартиру АДРЕСА_1 у м. Хуст, та визнання частки у праві спільної часткової власності на цю квартиру в розмірі 82/100 і 18/100 часток.

Та у ч. 3 ст. 368 ЦК України зазначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Також, п. 3 ч. 1 і ч. 7 ст. 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Відповідачем визнається та обставина, що позивачка до укладення шлюбу мала в особистій приватній власності квартиру № 27, що в будинку № 6 по вул. Київська набережна в м. Хуст, а.с. 8-9, 10.

Зазначену квартиру, ОСОБА_2 продала ОСОБА_4, згідно Договору купівлі-продажу від 14.09.2006 року за суму визначену інвентаризаційною оцінкою у розмірі 11300 гривень, а.с. 11, 12.

Після продажі даної квартири, ОСОБА_1 і ОСОБА_2 придбали у ОСОБА_5 на підставі Договору купівлі-продажу від 19.09.2006 року, житлову квартиру АДРЕСА_1 за суму визначену інвентаризаційною оцінкою у розмірі 17454 гривні, а.с. 13, 14. Зміст даного договору не містить визначення часток за покупцями яке є подружжям, а тому, таке майно є їх спільною сумісною власністю без визначення часток.

Та, не дивлячись на це, Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно за № 11911092 від 21.09.2006 року стверджується, що квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 і ОСОБА_1 на праві приватної власності в 1/2 частці, кожному, а.с. 15.

Згідно пункту 2.3. Тимчасового положення "Про затвердження Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно" /затвердженого наказом МЮ України від 07.02.2002 р. N 7/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 28.01.2003 р. N 6/5)/ - для здійснення реєстрації права власності на нерухоме майно власник (власники) або належним чином уповноважена ним (ними) особа подає заяву встановленої форми (додаток 3).

Та у пункті 3.5. зазначеного Тимчасового положення зазначено, що реєстрації підлягають виключно заявлені права за умови їх відповідності чинному законодавству України і пред'явленим правовстановлювальним документам. Забороняється тлумачення прав реєстратором або самостійне внесення ним змін до відомостей про заявлені права власності.

Наведені норми свідчать про те, що право власності сторін на придбану квартиру було зареєстровано не у відповідності до правовстановлювального документа, яким є Договір купівлі-продажу від 19.09.2006 року. А крім цього, ОСОБА_2 не подавала заяви для здійснення реєстрації права власності на нерухоме майно, і тим більше не уповноважувала на це ОСОБА_1.

За цих обставин, суд першої інстанції підставно скасував запис про здійснення реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 і ОСОБА_1 в 1/2 частці, за кожним, так-як для цього були відсутні правові підстави.

Слід зазначити, що Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно за № 11911092 від 21.09.2006 року стосовно квартири АДРЕСА_1, стосується безпосередньо прав сторін, а не реєстратора, що свідчить про відсутність потреби в оскарженні дій реєстратора, з підстав зайвості. А скасування запису про реєстрацію права власності на нерухоме майно, яке належить сторонам, не зачіпає інтереси реєстратора, і не несе для останнього будь-яких правових наслідків. І крім цього, у ході розгляду справи, допитано представника Хустського ДПТІ, який дав пояснення із приводу вчиненої реєстрації прав власності на нерухоме майно.

Дослідивши покази свідків: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 і ОСОБА_1, колегія суддів встановила, що такі ствердили ту обставину, що на придбання квартири були використані, зокрема, і особисті кошти ОСОБА_2. Гроші на ремонт нової квартири зичила особисто ОСОБА_2, яка займалась фінансовими питаннями, а.с. 65-67.

Доказом того, що гроші від продажу особистої квартири були використані на купівлю нової квартири, є також майже одночасно з розривом у п'ять днів наявність подій пов'язаних з акумулюванням грошових коштів для подальшого придбання житла у більшому розмірі, без яких нове придбання було б утрудненим.

Зазначені покази свідків спростовують твердження відповідача із приводу того, що виручені від продажу квартири кошти, не мають прямого зв'язку з покупкою нової квартири. Доказів того, що позивачка використала виручені кошти на свої особисті потреби, матеріали справи не містять, і такі не надано відповідачем.

Також, доказом того, що сторонами передано усі грошові кошти за придбану квартиру, більша частина з яких (64%) належала позивачці з огляду на вище наведені докази, продавцю ОСОБА_5, є відсутність претензій останнього, щодо розрахунку по договору.

Колегія суддів не може не зважувати на той факт, що загально відомою обставиною є те, що реальна ринкова вартість житлової нерухомості є значно більшою, ніж та, яка визначається внаслідок інвентарної оцінки. Даний загальний факт, який не потребує підтвердження, вказує на те, що той розмір зарплати і пенсії по інвалідності, яку отримував відповідач є значно недостатнім для придбання напівособняка за його ринковою вартістю. Додані відповідачем довідки про заробітну плату для обчислення пенсії і довідки про пенсію по інвалідності станом на час придбання квартири у невеликих грошових щомісячних сумах, є доказом зазначеного вище висновку про недостатність таких коштів для придбання квартири, а.с. 34, 35-38.

Відповідач визнає ту обставину, що має травму спини, але вважає її не настільки серйозною проблемою, яка б не дозволяла йому, матеріально забезпечувати сім'ю. Проте, це є не так, оскільки допитані вище зазначені свідки показали, що майже усі грошові кошти, які заробляла позивачка й ті, які отримував відповідач, ішли на лікування травми останнього. Внаслідок отриманої травми, відповідача визнано інвалідом 2-ї групи. Дана обставина вказує на те, що у зв'язку з лікуванням отриманої травми, відповідач не мав можливості заощаджувати у достатній мірі грошові кошти, що у подальшому дало б йому можливість придбати для сім'ї квартиру за особисті кошти.

Свідок ОСОБА_1 показав суду, що після придбання нової квартири, особисто позивачка позичала у нього 10000,0 гривень для здійснення ремонту, які повертала йому частинами. Так-як відповідач заявляв, що він не має жодного відношення до позичених коштів.

А звідси, колиб позивачка не вклала свої особисті кошти у придбання нової більшої квартири, то тоді навіщо б їй було необхідно позичати у третьої особи грошові кошти для здійснення ремонту в такій. Це є зайвий раз підтвердженням того висновку суду першої інстанції, що позивачка вклала свої особисті кошти у придбання нової квартири.

Також, необхідно зазначити, що коли б сторони мали матеріальну можливість придбати нову квартиру, то така була б придбана раніше, а не після продажу квартири позивачки, що також стверджує ту обставину, що у сторін не було достатніх спільних коштів для придбання нового більшого житла.

Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Зважуючи на ту обставину, що відповідач не визнає за позивачкою право власності на 82/100 частини, а тільки на ? частину, то звідси, позивачка підставно звернулась у суд з позовом про визнання за нею права спільної часткової власності у розмірі 82/100 частини.

Під час встановлення зазначених фактів судом першої інстанції не були порушені норми процесуального права, та застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, а тому, відсутні підстави для його скасування.

Зважуючи на викладене, доводи відповідача не спростовують висновків суду першої інстанції та обставин встановлених апеляційним судом, а тому, колегія суддів у відповідності до вимог передбачених статтями 213 і 308 ЦПК України дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Приймаючи до уваги встановлене та керуючись вимогами статей 307, 308, 314, 316 і 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_1, відхилити.

Рішення Хустського районного суду від 31 травня 2016 року, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання нею законної сили.

Головуючий : ____________________ Судді : ____________________

____________________