АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1920/16Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 55 Степаненко О. М.
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоБородійчука В. Г.
суддівПодороги В. М., Демченка В. А.
при секретаріНаконечній М. М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Енергобанк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Енергобанк» Брайко Сталіслава Анатолійовича на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 19 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_7 до публічного акціонерного товариства «Енергобанк», третя особа: уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації публічного акціонерного товариства «Енергобанк» Брайко Станіслав Анатолійович про стягнення заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши представників сторін, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

30 березня 2016 року ОСОБА_7 звернулася до суду з позовом до ПАТ «Енергобанк», третя особа Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Енергобанк» Брайко С.А про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Позовні вимоги мотивує тим, що 16 березня 1999 року її було прийнято на посаду головного бухгалтера Черкаської філії АБ «Енергобанк», що підтверджується відповідним записом в трудовій книжці.

01 лютого 2006 року на підставі наказу № 8-п від 31 січня 2006 року її було переведено на посаду заступника директора.

21 березня 2011 року відповідно до наказу № 110-п від 18 березня 2011 року її було переведено на посаду заступника директора Черкаської регіональної дирекції ПАТ «Енергобанк», а 23 липня 2014 року - на посаду директора Централізованого офісу в м. Черкаси.

В зв'язку з запровадженням в ПАТ «Енергобанк» тимчасової адміністрації 27 квітня 2015 року, на підставі наказу № 283-о від 23 квітня 2015 року, її було звільнено з ПАТ «Енергобанк», у зв'язку зі скороченням штату працівників, згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України відповідач в день її звільнення повинен був виплатити їй вихідну допомогу у розмірі середньомісячного заробітку та компенсацію за невикористану частину щорічної відпустки за період роботи з 16 березня 2013 року по 27 квітня 2015 року, а всього на суму 24 242,23 грн.

Але, всупереч вимогам ч. 1 ст. 47 КЗпП України, лише 05 травня 2015 року їй через касу відділення № 1 ПАТ «Енергобанк» у м. Черкаси було виплачено частину заробітної плати за квітень 2015 року в розмірі 4 213,53 грн.

Остаточний розрахунок по виплаті заробітної плати та розрахункових коштів при звільненні було проведено лише 29 грудня 2015 року після зарахування залишку невиплачених коштів при звільненні на її рахунок, відкритий в ПАТ «Укрсоцбанк».

На підставі ст. 117 КЗпП України просить суд постановити рішення, яким стягнути з ПАТ «Енергобанк» на її користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку в сумі 82 438,20 грн. без відрахувань податків та обов'язкових платежів.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 19 травня 2016 року позов ОСОБА_7 задоволено.

Стягнуто з ПАТ «Енергобанк» на користь ОСОБА_7 середній заробіток за час розрахунку при звільненні з 27 квітня 2015 року по 29 грудня 2015 року в сумі 82 438,20 грн. без відрахувань податків та обов'язкових платежів.

Стягнуто з ПАТ «Енергобанк» на користь держави 1 378 грн. судового збору.

В апеляційній скарзі ПАТ «Енергобанк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Енергобанк» Брайко С.А. просить скасувати рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 19 травня 2016 року як незаконне та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_7. Витрати по сплаті судового збору покласти на позивача.

Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до відхилення з слідуючих підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ст. 213 ЦПК України вказує, що рішення суду повинно бути законним та обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Судом встановлено, що відповідно до записів в трудовій книжці позивача ОСОБА_7 (а.с. 7), 16 березня 1999 року останню було прийнято на посаду головного бухгалтера Черкаської філії АБ «Енергобанк».

01 лютого 2006 року на підставі наказу № 8-п від 31 січня 2006 року ОСОБА_7 було переведено на посаду заступника директора.

21 березня 2011 року відповідно до наказу № 110-п від 18 березня 2011 року ОСОБА_7 було переведено на посаду заступника директора Черкаської регіональної дирекції Пат «Енергобанк», а 23 липня 2014 року на посаду директора Централізованого офісу в м. Черкаси.

В зв'язку із запровадженням в ПАТ «Енергобанк» тимчасової адміністрації 27 квітня 2015 року, на підставі наказу № 283-о від 23 квітня 2015 року (а.с. 9) її було звільнено з ПАТ «Енергобанк», у зв'язку зі скороченням штату працівників, згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Відповідно до відомостей, які містяться в розрахунковому листі за квітень 2015 року (а.с. 10) вбачається, що при звільненні ОСОБА_7 відповідач повинен був сплатити останній заробітну плату за квітень 2015 року та розрахункові кошти при звільненні 27 квітня 2015 року у розмірі 24 242,23 грн..

Через касу Відділення № 1 ПАТ «Енергобанк» у м. Черкаси позивачці було виплачено частину заробітної плати за квітень 2015 року в розмірі 4 213,53 грн., що підтверджується видатковим касовим ордером № 1021227 від 16 квітня 2015 року (а.с. 12).

Остаточний розрахунок з позивачкою було проведено 29 грудня 2015 року шляхом перерахунку коштів в сумі 20 028,70 грн. на картковий рахунок позивачки № 6940 відкритий в ПАТ «Укрсоцбанк», що підтверджується довідкою ПАТ «Укрсоцбанк» № 10.301-121/67-9958 від 15 березня 2016 року (а.с. 13).

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції мотивував свої висновки тим, що трудові права позивачки щодо отримання всіх сум що належали їй від підприємства при звільненні були порушені з вини підприємства, а тому за весь час затримки розрахунку, відповідно до положень ст. 117 КЗпП України на її користь підлягає стягненню середній заробіток.

Перевіряючи обґрунтованість та вмотивованість судового рішення суду першої інстанції, доводів апеляційної скарги, пояснень, наданих сторонами та їх представниками, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам чинного законодавства, а доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не дають підстав для його зміни чи скасування.

Ч. 1 ст. 47 КЗпП України передбачає, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення; якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок; про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно з положеннями ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку; при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника; якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

У постанові Пленуму ВСУ від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначається, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини; cама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Враховуючи наведені положення законодавства та встановлені обставини, суд першої інстанції прийшов до висновку, що трудові права позивача щодо отримання всіх сум, що належать йому від підприємства в день звільнення, було порушено відповідачем.

В апеляційній скарзі (а.с. 68-74) апелянт вказував, що на підставі постанови Правління Національного банку України від 12 лютого 2015 року № 96 «Про віднесення ПАТ «Енергобанк» до категорії неплатоспроможних» та відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 12 та ст. 34 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а також на підставі Рішення Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 29 від 12 лютого 2015 року «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Енергобанк» виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб вирішила розпочати з 13 лютого 2015 року процедуру виведення ПАТ «Енергобанк» з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації.

Тимчасова адміністрація була запроваджена строком на три місяці з 13 лютого 2015 року по 12 травня 2015 року включно.

Рішенням Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 30 квітня 2015 року № 93 було продовжено здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Енергобанк» по 11 червня 2015 року.

Рішенням Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 12 червня 2015 року № 11 було запроваджено процедуру ліквідації ПАТ «Енергобанк» з 12 червня 2015 року.

Також, апелянт вказував, що статтею 36 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Зокрема, згідно з п.п. 1, 2 ч. 5 ст. 36 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку.

Тому, оскільки на момент ухвалення судом першої інстанції рішення суду по даній справі, у ПАТ «Енергобанк» було введено тимчасову адміністрацію, стягнення коштів у будь-який спосіб, в тому числі і шляхом задоволення позову, аніж це передбачено ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є неможливим.

Крім того, в додаткових поясненнях, наданих представником ПАТ «Енергобанк» - Звадою Р.В. та долучених до матеріалів справи, зазначається що ВСУ в своїй правовій позиції у постанові № 6-1123цс16 від 13 червня 2016 року вже висловив думку з приводу аналогічних правовідносин та вказав, що згідно з підпунктами 1, 2 частини п'ятої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку.

Відповідно до частини другої статті 46 цього Закону з дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшений ліквідаційної маси.

Якщо на момент ухвалення рішення судом першої інстанції у банку вже було введено тимчасову адміністрацію, це унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Тому, представник апелянта вважав помилковим висновок районного суду про задоволення позову ОСОБА_7 та вважав його таким, що не відповідає правовій позиції ВСУ, висловленій у постанові від 13 червня 2016 року під час розгляду справи № 6-1123цс16 та вимогам діючого законодавства.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, їх обґрунтованість та вмотивованість, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що позивачку ОСОБА_7 було звільнено з займаної посади на підставі наказу № 283-о від 23 квітня 2015 року у зв'язку зі скороченням штату працівників.

Відповідно до ч. 5 ст. 36 ЗУ «Про гарантування вкладів фізичних осіб» в редакції закону від 02 березня 2015 року, чинною станом на момент звільнення позивачки, під час тимчасової адміністрації не здійснюється:

1) задоволення вимог вкладників чи інших кредиторів банку;

2) примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку;

3) нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), а також зобов'язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов'язань банку;

4) зарахування зустрічних однорідних вимог, якщо це може призвести до порушення порядку погашення вимог кредиторів, встановленого цим Законом;

5) нарахування відсотків за зобов'язаннями банку перед кредиторами.

Відповідно до п. 3 ч. 6 ст. 36 ЗУ «Про гарантування вкладів фізичних осіб» в редакції Закону від 02 березня 2015 року передбачено, що обмеження, встановлене пунктом 1 частини 5 цієї статті не поширюється на зобов'язання банку щодо виплати заробітної плати, авторської винагороди, відшкодування шкоди, заподіяної життю та здоров'ю працівників банку.

П.п. 2 п. 6 ч. 6 ст. 36 ЗУ передбачено зобов'язання банку, передбачені пунктами 11-4 ч. 6 цієї статті виконуються банком у межах його фінансових можливостей у порядку, встановленому нормативно-правовими актами Фонду.

Про даний факт було зазначено і в приписі державної інспекції з питань праці Головного управління держпраці у Київській області № 26-99/122-100 від 11 лютого 2016 року (а.с. 79-81), в якому вказано, що пунктом 3 ч. 6 ст. 36 ЗУ «Про гарантування вкладів фізичних осіб» (в редакції закону від 16 липня 2015 року, що діяв на час перевірки), встановлено, що під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку і зазначене обмеження не поширюється на зобов'язання банку щодо виплати заробітної плати, авторської винагороди, відшкодування шкоди, заподіяної життю та здоров'ю працівників банку.

Так, як з 16 липня 2015 року діяла нова редакція ЗУ «Про гарантування вкладів фізичних осіб» в якій не поширюється обмеження на здійснення задоволення вимог в частині виплати заробітної плати працівників банку, тому враховуючи, що розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при виплаті заробітної плати не був проведений з позивачкою у відповідності до вимог чинного законодавства на момент звільнення, тому на думку колегії суддів в даному випадку відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, трудові права позивачки щодо отримання всіх сум, що належать їй від підприємства в день звільнення, було порушено відповідачем.

Перевіривши наявні матеріали справи та надані в судовому засіданні докази, колегія суддів погоджується також з висновком районного суду про правильність наданого стороною розрахунку середнього заробітку за час затримки заробітної плати, який проведений у відповідності до вимог чинного законодавства.

Посилання апелянта на правову позицію ВСУ від 13 червня 2016 року, висловлену ним під час розгляду справи № 6-1123цс16, якою передбачено що, згідно з підпунктами 1, 2 частини п'ятої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку. Не може бути визнане колегією суддів як обгрунтований доказ, що дає підстави для скасування чи зміни рішення суду на цій підставі.

Так, відповідно до вищезазначеної правової позиції було визначено, що відповідно до частини другої статті 46 цього Закону з дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшений ліквідаційної маси.

Якщо на момент ухвалення рішення судом першої інстанції у банку вже було введено тимчасову адміністрацію, це унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Однак, дана правова позиція була ухвалена судом за наслідком розгляду цивільної справи про захист прав споживача, зобов'язання вчинити певні дії та стягнення коштів, тобто по справі, де спір виник з із зобов'язань кредитно-договірних правовідносин, а саме договору депозитного вкладу і відсутнє посилання на пп. 3ч. 5 ст. 36 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

У справі, що переглядається судом апеляційної інстанції предмет спору - є трудові правовідносини, що за своєю суттю передбачає застосування інших правових норм для правильного вирішення спору.

Тому, підсумовуючи вищевикладені обставини, колегія суддів вважає, що обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати його з вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі обставини, як невиплата належних звільненому працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, відсутність коштів у відповідача ніяким чином не звільняє його від обов'язку проведення повного розрахунку зі звільненим працівником в день звільнення та не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів при звільненні.

Під час звільнення ОСОБА_7, ПАТ «Енергобанк» здійснювало оплату праці інших найманих працівників, які працювали по договору з відповідачем, не здійснивши в установлені строки виплату заробітної плати ОСОБА_7 та всіх належних виплат при звільненні, які належали до виплати в день звільнення ОСОБА_7, чим порушив вимоги КЗпП України.

Тому застосування судом при вирішенні справи положень ст.ст. 116, 117 КЗпП України є правильним і вони ніяким чином в даному випадку не суперечать положенням ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Виходячи з положень ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оцінюючи надані сторонами докази як в підтвердження позовних вимог, так і в їх заперечення, враховуючи доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованості рішення суду, колегія суддів прийшла до висновку, що позивачем та його представником під час розгляду справи в суді першої інстанції та під час розгляду в апеляційному суді надано належні та вмотивовані доказів які дають підстави для встановлення факту порушення відповідачем прав позивача, а тому підстав для скасування чи зміни висновку районного суду про задоволення позовних вимог колегія суддів не вбачає.

Доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильність застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Енергобанк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Енергобанк» Брайко Сталіслава Анатолійовича відхилити.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 19 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_7 до публічного акціонерного товариства «Енергобанк», третя особа: уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації публічного акціонерного товариства «Енергобанк» Брайко Станіслав Анатолійович про стягнення заробітку за час затримки розрахунку при звільненні залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий :

Судді :