Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/1379/16 Головуючий у суді І-ї інстанції Петрова О. Ф.
Доповідач Мурашко С. І.
УХВАЛА

Іменем України

28.07.2016 колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого - судді Мурашка С.І.

суддів - Бубличенко В.П., Сукач Т.О.

за участі секретаря - Савченко Н.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: Служба у справах дітей Олександрійської міської ради Кіровоградської області, про виселення, за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 05 квітня 2016 року і

В С Т А Н О В И Л А :

Заочним рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 05 квітня 2016 року відмовлено в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про виселення їх разом з неповнолітніми дітьми з квартири АДРЕСА_1.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати заочне рішення суду першої інстанції з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

В судовому засіданні апеляційного суду представник ПАТ КБ «ПриватБанк» Бистров С.А. підтримав апеляційну скаргу з посиланням на викладені в ній обставини, відповідачі та представник Служби у справах дітей Олександрійської міської ради Кіровоградської області в судове засідання не з'явилися про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 22.07.2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №KGALGA1580042 у вигляді кредитної лінії у розмірі 42 390 доларів США на строк до 22 липня 2018 року.

Кредит отримано на споживчі цілі.

В забезпечення виконання зобов'язань за договором кредиту того ж дня між сторонами було укладено договір іпотеки.

Предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_1 і належить відповідачу ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 13 квітня 2007 року.

До складу сім'ї ОСОБА_2 входять її чоловік ОСОБА_3 та їх неповнолітні діти: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

15 липня 2009 року Олександрійський міськрайонний суд ухвалив заочне рішення, а 6 листопада 2009 року - додаткове рішення, звернувши стягнення на предмет застави шляхом продажу з укладанням від імені ОСОБА_2 договору купівлі-продажу з іншою особою.

У задоволенні позову про виселення ОСОБА_2 з квартири, що є предметом застави, та про зняття її з реєстраційного обліку суд відмовив.

23 грудня 2014 року позивач надіслав вимогу відповідачам про звільнення житлового приміщення з усіма членами їх сім'ї, а 25 травня 2015 року пред'явив позов про виселення з квартири позичальника ОСОБА_2 разом з усіма членами її сім'ї.

Суд першої інстанції дійшов правильного, що позовні вимоги не можуть бути задоволенні, оскільки відповідачі не можуть бути виселені з квартири без надання їм іншого жилого приміщення.

Такий висновок відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах чинного законодавства.

Так, статтею 47 Конституції України гарантовано кожному право на житло, ніхто не може бути позбавлений цього права інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Правовідносини, що виникли з приводу іпотеки (застави) регулюються нормами ЦК України, ЖК України, Законом України «Про іпотеку».

За змістом частини першої статті 575 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку».

Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку».

Так, згідно із частинами першою, другою статті 39 цього Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

Така правова позиція викладена в викладена в постановах Верховного Суду України у справах № 6-1049цс15, № 6-39цс15, № 6-2940цс15.

Оскільки квартира придбана відповідачами не за рахунок кредиту, ще до укладення кредитного договору на підставі договору купівлі-продажу від 13 квітня 2007 року, про що зазначено в п.33.3 іпотечного договору (а.с.10-13)договору кредиту), іншого жилого приміщення відповідачам не запропоновано, а тому вони не можуть бути виселені з належної їм квартири.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону та відповідає матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 209, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» відхилити.

Заочне рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 05 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий С.І.Мурашко

Судді В.П.Бубличенко

Т.О.Сукач