АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2016 року

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Свистунової О.В.

суддів Городничої В.С., Єлізаренко І.А.

за участю секретаря Гулієва М.І.о

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 червня 2016 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», третя особа: ОСОБА_3 України про зобовязання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2015 року позивач звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання бездіяльності протиправною та зобовязати відповідача надати інформацію на запит.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 червня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання бездіяльності протиправною - залишені без розгляду.

У обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначав, що 17 липня 2007 року між ним та ПАТ КБ «Приватбанк» укладено договір про надання споживчого кредиту № CVMWGA00000037 на отримання позивачем 38 000 доларів США. У позичальника немає жодного документа, які б вказували про перехід права власності на зазначені грошові кошти. 29 липня 2015 року позивач та його представник надіслали на адресу банку запит про надання інформації, а саме: повідомити чи подавалась заява на Міжбанківську валютну біржу від ПАТ КБ «Приватбанк» від 17 липня 2007 року про конвертацію в 38 000 доларів США від заявника через банк і купівлю української гривні; повідомити чи направлялась заявка 17 липня 2007 року про продаж на Міжбанківський валютній біржі в сумі 38 000 доларів США від позичальника через банк на купівлю української гривні; якщо направлялась заявка про продаж валюти, то просили вказати по якому курсу був проведений продаж валюти на гривню, яка була знята комісія і скільки коштів зараховано в гривні після продажу вказаної суми валюти; повідомити номер валютного рахунку на який банк зарахував 38 000 доларів США; надати копії меморіальних ордерів та/або платіжних доручень на оплату 38 000 доларів США на споживчі цілі. Також надати розрахунки: суми погашення кредиту, суми нарахованих відсотків (комісії), суми сплачених відсотків (комісії), суми нарахованих і сплачених штрафних санкцій, сальдо розрахунків на дату надання інформації. Крім того, підтвердити повноваження особи. Яка підписала генеральний договір про надання кредитних послуг № CVMWGA00000037 від 17 липня 2007 року від імені Банку. Позивач стверджуючи, що відповідачем не було надано відповіді на їх запит - просив задовольнити заявлені позовні вимоги.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 червня 2016 року відмовлено у задоволенні позову.

З таким рішенням не погодився позивач та звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на те, що судом першої інстанції порушені норми матеріального та процесуального законодавства.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції в межах заявлених вимог та на підставі тих доказів, що надані були сторонами під час розгляду справи по суті, у достатньо повному обсязі з'ясував права і обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку, постановив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Судом встановлено, що 24 липня 2015 року представником ОСОБА_2 ОСОБА_4 було направлено на адресу ПАТ КБ «Приватбанк» запит на інформацію, яким було зазначено, що між позивачем - ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Приватбанк» 17 липня 2007 року укладено договір по надання споживчого кредиту № CVMWGA00000037, відповідно до умов якого, ОСОБА_3 зобовязався надати кредит у сумі 38 000 доларів США. Однак, Позичальник стверджує, що право власності на 38 000 доларів США від банку до нього не перейшло, валютний рахунок не відкривався, а тому позичальник просить надати інформацію про суму погашеного кредиту, суму нарахованих відсотків, суму сплачених відсотків, суму нарахованих і сплачених штрафних санкцій; надати положення про кредитування, що діяло на момент підписання кредитного договору; підтвердити повноваження особи, яка підписала кредитний договір, повідомити чи направлялась заявка про продаж на Міжбанківський валютній біржі в сумі 38 000 доларів США від позичальника через банк на купівлю української гривні; якщо направлялась заявка про продаж валюти, то просив вказати по якому курсу був проведений продаж валюти на гривню, яка була знята комісія і скільки коштів зараховано в гривні після продажу вказаної суми валюти; повідомити номер валютного рахунку на який банк зарахував 38 000 доларів США; надати копії меморіальних ордерів та/або платіжних доручень на оплату 38 000 доларів США на споживчі цілі (а.с. 11).

Також, судом було встановлено, що твердження позивача та його представника про неотримання відповіді від Банку на запит про інформацію від 29 липня 2015 року в порушення вимог ст..ст. 55, 56, 61 ЗУ «Про банки і банківську діяльність», ст..ст. 16, 19, 24 ЗУ «Про звернення громадян», статті 22 ЗУ «Про доступ до публічної інформації», ст. 1076 ЦК України, у звязку чим, було порушено право позивача на отримання інформації відповідно до вимог ст. 16 ЦК України та ст. 15 ЦПК України спростовано матеріалами справи, а саме відповіддю ПАТ КБ «Приватбанк» від 03.08.2015 року № 20.1.0.0.0/7-150728/1977, що міститься в матеріалах справи (а.с.135), на запит представника позивача від 28 липня 2015 року вхід.№ 279307. Згідно наданої відповіді, банком було надано інформацію на запит представника позивача, зокрема, повідомлено, про те що відступлення права вимоги за кредитним договором не проводилося, надано розяснення щодо можливості отримання виписки за договором, підтверджено повноваження особи, що підписала від імені банку договір від 17 липня 2007 року, надано копію документу, що підтверджує надання кредиту та інше (а.с.135-137).

Статті 302, 200 ЦК України регулюють правовідносини щодо закріплення за фізичною особою право на інформацію. Право на інформацію як особисте немайнове право фізичної особи включає в себе можливість вільного, та необхідного для реалізації нею своїх прав, свобод і законних інтересів, здійснення завдань і функцій, зокрема: збирання інформації, тобто надану законом можливість набуття, придбання, накопичення відповідно до чинного законодавства України документованої або публічно оголошуваної інформації фізичними особами.

Відповідно до ст.275 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 56 Закону України "Про банки і банківську діяльність", клієнт має право доступу до інформації щодо діяльності банку. Банки зобов'язані на вимогу клієнта надати таку інформацію:

1) відомості, які підлягають обов'язковій публікації, про фінансові показники діяльності банку та його економічний стан;

2) перелік керівників банку та його відокремлених підрозділів, а також фізичних та юридичних осіб, які мають істотну участь у банку;

3) перелік послуг, що надаються банком;

4) ціну банківських послуг;

5) іншу інформацію та консультації з питань надання банківських послуг;

6) щодо кількості акцій (паїв) банку, які знаходяться у власності членів виконавчого органу банку, та інформацію в обсязі, визначеному ОСОБА_3 банком України, про осіб, частки яких у статутному капіталі банку перевищують 5 відсотків.

Звернення громадян розглядаються та вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п'ятнадцяти днів від дня їх отримання (ст. 20 ЗУ «Про звернення громадян»).

Банк має право надавати інформацію, яка містить банківську таємницю, приватним особам та організаціям для забезпечення виконання ними своїх функцій або надання послуг банку відповідно до укладених між такими особами (організаціями) та банком договорів, у тому числі про відступлення права вимоги до клієнта, за умови, що передбачені договорами функції та/або послуги стосуються діяльності банку, яку він здійснює відповідно до ст. 47 цього Закону (ч.3 ст. 61 Закону України "Про банки і банківську діяльність").

Згідно ч. 1 ст. 60 цього Закону, інформація щодо діяльності та фінансового стану клієнта, яка стала відомою банку у процесі обслуговування клієнта та взаємовідносин з ним чи третім особам при наданні послуг банку, є банківською таємницею.

Інформація щодо юридичних та фізичних осіб, яка містить банківську таємницю, розкривається банками: 1) на письмовий запит або з письмового дозволу відповідної юридичної чи фізичної особи ( п. 10 ч. 1 ст. 62 Закону України "Про банки і банківську діяльність").

Відповідно до пункту 3.1. Правил зберігання, захисту, використання та розкриття банківської таємниці, затверджених постановою Правління НБУ від 14 липня 2006р. № 267, письмовий запит та/або дозвіл клієнта про розкриття інформації, що містить банківську таємницю і власником якої є такий клієнт, складається за довільною формою. Письмовий запит (дозвіл) фізичної особи - клієнта банку має бути підписаний цією особою. Її підпис має бути засвідчений підписом керівника банку чи вповноваженою ним особою та відбитком печатки банку або нотаріально.

Згідно ч.2 ст.60 Закону України «Про банки та банківську діяльність» банківською таємницею, зокрема, є: відомості про банківські рахунки клієнтів; операції, які були проведені на користь чи за дорученням клієнта, здійснені ним угоди; фінансово-економічний стан клієнтів.

За такими ознаками з переліку інформації, про яку йдеться в запиті представника позивача, вбачається, що всі питання крім двох останніх стосуються банківської таємниці щодо діяльності та фінансового стану позивача.

З питань, що не стосуються банківської таємниці, банк у своїй відповіді представнику позивача надав вичерпну відповідь по суті запиту у відповідності до вимог ст.56 Закону України «Про банки та банківську діяльність» щодо доступу до інформації стосовно діяльності банку (а.с.135-137).

Відповідь щодо інформації, яка містить банківську таємницю, надано представнику з врахуванням його повноважень, передбачених в нотаріально посвідченій довіреності від 26 травня 2015 року, копію якої додано до матеріалів справи /а.с. 12/.

Відповідно до ч.1 ст.62 Закону України «Про банки та банківську діяльність» інформація щодо юридичних та фізичних осіб, яка містить банківську таємницю, розкривається банками на письмовий запит або з письмового дозволу відповідної юридичної чи фізичної особи.

Зі змісту вказаної довіреності, яка підтверджує повноваження представника, вбачається, що на отримання від банку від імені позивача інформації, яка містить банківську таємницю, позивач повноважень своєму представнику не надавав.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України та ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Тобто, судом встановлено, що дії банку свідчать про захист інтересів позивача, як клієнта банку, щодо нерозголошення банківської таємниці, яка стосується позивача, особам, які не мають повноважень на її отримання, а тому суд вважає, що позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України).

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Даних, які б свідчили про порушення відповідачем прав позивача щодо ненадання належної відповіді на запит на інформацію від 28 липня 2015р., за підписом його представника судом не встановлено.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку, що стороною позивача не доведено вимоги, а тому відсутні підстави для зобов'язання банк вчинити дії, які полягають у наданні належної відповіді на вищезазначений запит.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків рішення суду першої інстанції, протирічать вимогам законодавства, яке регулює спірні правовідносини, матеріалам справи, зводяться до переоцінки доказів по справі.

Відповідно до п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» від 24 жовтня 2008 року № 12 відповідно до ст. 304 ЦПК України суд апеляційної інстанції при розгляді справи керується правилами розгляду справи судом першої інстанції, з винятками й доповненнями, встановленими гл. І «Апеляційне провадження» розд. V ЦПК України.

У відповідності до ст. 303 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. Досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Судом першої інстанції у досить повному обсязі зясовані права та обовязки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка, справа розглянута у рамках позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які б могли призвести до скасування або зміни рішення суду, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права і тому, колегія апеляційного суду вважає, що згідно до ст. 308 ЦПК України правових підстав для скасування рішення не має, а тому, доводи апеляційної скарги підлягають відхиленню, а рішення суду першої інстанції, у оскаржуваній частині, залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді В.С. Городнича

ОСОБА_5