Справа №469/1059/15-ц 27.09.2016 27.09.2016 27.09.2016
Провадження №22-ц/784/2008/16
Справа № 469/1059/15-ц Головуючий першої інстанції: Гапоненко Н.О.
Провадження № 22-ц/784/2008/16 Суддя-доповідач Апеляційного суду: ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Коломієць В.В.

суддів Довжук Т.С., Лівінського І.В.,

із секретарем судового засідання Лептуга С.С.;

за участю: прокурора Кадєєвої А.В.,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 ОСОБА_2 на рішення Березанського районного суду Миколаївської області від 21 липня 2016 року за позовом прокурора Березанського району Миколаївської області в інтересах держави до Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області та ОСОБА_3, третя особа без самостійних вимог Березанська районна державна адміністрація Миколаївської області, про визнання незаконними та скасування наказів, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності, повернення земельної ділянки,

В С Т А Н О В И Л А :

27 серпня 2015 року прокурор Березанського району Миколаївської області звернувся до суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області та ОСОБА_3 про визнання незаконними та скасування наказів, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності, повернення земельної ділянки.

Вказував, що наказом Головного управління Держземагенства у Миколаївській області №708-сг від 08 липня 2014 року надано дозвіл ОСОБА_3 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення фермерського господарства орієнтовною площею 9,67 умовних кадастрових гектарів пасовищ із земель сільськогосподарського призначення державної власності в межах території Анатолівської сільської ради Березанського району Миколаївської області. Наказом Головного управління Держземагенства у Миколаївській області №1155-сг від 12 серпня 2014 року затверджено проект землеустрою та надано у власність ОСОБА_3 земельну ділянку площею 45 га для ведення фермерського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності в межах території Анатолівської сільської ради Березанського району Миколаївської області. На підставі даних наказів 03 вересня 2014 ОСОБА_3 видано свідоцтво на право власності № 26363138 на спірну земельну ділянку, кадастровий номер :08:000:0157, вартістю 127524,29 грн.

Як зазначив прокурор, спірна земельна ділянка знаходиться у межах прибережної захисної смуги Тилігульського лиману, а тому, відповідно до ст.ст.85, 88 Водного кодексу України та ст.60 Земельного кодексу України, може перебувати виключно у державній та комунальній власності, та надаватися лише у користування для спеціально визначених цілей., в звязку з чим її надання у власність відповідачу ОСОБА_3 порушує інтереси держави у сфері ефективного використання земельних ресурсів. Крім того, прокурор зазначав, що надання земельної ділянки ОСОБА_3 у власність для ведення фермерського господарства в цій місцевості суперечить вимогам ст.90 ВК України та ст.62 ЗК України, якими у прибережних захисних смугах уздовж морів, морських заток і лиманів заборонено, зокрема, застосування сильнодіючих пестицидів; наказ про надання земельної ділянки видано без передбаченого ч.8 ст.118 ЗК України погодження з структурним підрозділом обласної державної адміністрації у сфері охорони навколишнього природного середовища. Оскільки вищевказані накази Головного управління Держземагенства у Миколаївській області суперечать законодавству, порушують цивільні права та інтереси держави, то згідно ст.ст.16, 21 ЦК України, ст.152 ЗК України це є підставою для визнання їх незаконними та скасування у судовому порядку, а свідоцтво про право власності на спірну земельну ділянку як похідний документ, що посвідчує виникнення права власності, має бути визнане недійсним. Також, на думку позивача, викладені обставини свідчать про наявність підстав для повернення її законному власнику державі в особі уповноваженого органу, а саме, Головному управлінню Держгеокадастру у Миколаївській області відповідно до положень ст. 1212 ЦК України.

Посилаючись на викладене, просив визнати незаконними та скасувати вищевказані накази Головного управління Держземагенства у Миколаївській області; визнати недійсним та скасувати видане ОСОБА_3свідоцтво про право власності та зобовязати останнього повернути у власність держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області вказану земельну ділянку.

Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області просило відмовити у задоволенні позову, посилаючись на відповідність своїх дій вимогам ст.118 ЗК України, оскільки проект відведення земельної ділянки був погоджений відповідно до вимог ст.186-1 ЗК України, земельна ділянка відноситься до земель сільськогосподарського призначення (пасовища), а прокурором не доведено віднесення земельної ділянки до земель водного фонду чи встановлення меж прибережної захисної смуги за окремим проектом землеустрою. Крім того, прокурором не зазначено, в інтересах держави в особі якого органу державної влади подається позов.

Представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_2 також заперечував проти задоволення позову, посилаючись на ті ж обставини, що і Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області. Крім того зазначав, що ОСОБА_3 при оформленні права власності на землю вимог закону не порушував,а тому позбавлення його права власності суперечить практиці Європейського Суду з прав людини та Верховного Суду України.

Рішенням Березанського районного суду Миколаївської області від 21 липня 2016 року позов задоволено. Визнано незаконними та скасовано накази Головного управління Держземагенства у Миколаївській області № 708-сг від 08 липня 2014 року, № 1155-сг від 12 серпня 2014 року. Визнано недійсним та скасовано свідоцтво про право власності №26363138, видане 03.09.2014 року ОСОБА_3 реєстраційною службою Березанського районного управління юстиції на земельну ділянку кадастровий номер :08:000:0157. Зобовязано ОСОБА_3 повернути у власність держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області вищевказану земельну ділянку. Стягнуто з відповідачів на користь держави судовий збір в сумі по 1006 грн. з кожного.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неповне зясування обставин, які мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст.ст. 13, 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Статтею 2 Закону України "Про охорону земель" визначено, що об'єктом особливої охорони держави є всі землі в межах території України.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. ст. 19, 20 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі: землі житлової та громадської забудови й землі водного фонду, та віднесення їх до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно їх повноважень.

Відповідно до статті 21 ЗК України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень про надання земель, угод щодо земельних ділянок, відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною тощо.

Згідно з положеннями ст. 84 ЗК України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, крім інших, землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Віповідно до ст. 4 ВК України, ст. 58 ЗК України до таких земель відносяться зокрема землі зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; крім земель зайнятих лісами.

За положенням ст. 60 ЗК України та 88 ВК України прибережна захисна смуга встановлюється вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності. Уздовж морів та навколо морських заток і лиманів встановлюється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води. Прибережні захисні смуги встановлюються за окремими проектами землеустрою. Межі встановлених прибережних захисних смуг і пляжних зон зазначаються в документації з землеустрою, кадастрових планах земельних ділянок, а також у містобудівній документації. Прибережні захисні смуги встановлюються на земельних ділянках усіх категорій земель, крім земель морського транспорту.

Згідно з пунктом 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 5 листопада 2004 року № 434, у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об'єктів, природоохоронний орган забезпечує їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених ст. 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.05.96 N 486 "Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них", з урахуванням конкретної ситуації.

Таким чином, прибережна захисна смуга - це частина водоохоронної зони визначеної законодавством ширини вздовж річки, моря, лиману, навколо водойм, на якій встановлено особливий режим.

Відповідно до положень частини четвертої статті 59 ЗК України лише на умовах оренди громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися земельні ділянки прибережних захисних смуг для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо.

Отже, за змістом вищенаведених норм права на землі в межах двох кілометрів прибережних захисних смуг навколо морських заток і лиманів не можуть передаватись у власність громадян, оскільки це землі водного фонду України.

Відсутність окремого проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом.

Аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених ст.88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон.

Така правова позиція неодноразово висловлювалась Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 22 квітня 2015 року у справі № 6-523цс15, від 10 червня 2015 року у справі № 6-162цс15, від 1 грудня 2015 року у справі № 6-523цс15 та у справі № 6-184цс15.

Судом встановлено і підтверджуються матеріалами справи, що наказом Головного управління Держземагенства у Миколаївській області №708-сг від 08 липня 2014 року надано дозвіл громадянину України ОСОБА_3 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення фермерського господарства орієнтовною площею 9,67 умовних кадастрових гектарів пасовищ із земель сільськогосподарського призначення державної власності в межах території Анатолівської сільської ради Березанського району Миколаївської області. Наказом Головного управління Держземагенства у Миколаївській області №1155-сг від 12 серпня 2014 року затверджено проект землеустрою та надано у власність ОСОБА_3 земельну ділянку площею 45 га пасовищ для ведення фермерського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності в межах території Анатолівської сільської ради Береханського району Миколаївської області. На підставі цього 03 вересня 2014 року ОСОБА_3 видано свідоцтво про право власності № 26363138 на вказану земельну ділянку, кадастровий номер :08:000:0157, (а.с. 6-8).

Факт знаходження спірної земельної ділянки у нормативно визначених межах прибережної захисної смуги лиману підтверджується планом кадастрової зйомки, виготовленим ПП «Південь зем». Так, згідно з інформації цього підприємства за даними геодезичної зйомки та згідно із координатами поворотних точок відстань від урізу води Тилігульського лиману до західної межі земельної ділянки становить 100-119 м., до східної межі - 1081-1163 м (а.с.12-13). Також зазначене підтверджується змістом листа відділу Держземагенства у Березанському районі Миколаївської області від 09.06.2015 року (а.с.10).

Проект землеустрою щодо відведення зазначеної земельної ділянки ОСОБА_3 до управління екології та природних ресурсів Миколаївської обласної державної адміністрації не надходив, висновок про погодження відповідної документації не надавався (а.с.9).

Встановивши викладені обставини, суд дійшов правильного висновку про те, що спірна земельна ділянка не могла бути виділена ОСОБА_3 у власність для ведення фермерського господарства, оскільки ця ділянка знаходиться у межах прибережної захисної смуги вздовж Тилігульського лиману, а надання таких земель у приватну власність законодавством не передбачено.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги про недоведеність факту знаходження спірної земельної ділянки у межах прибережної захисної смуги Тилігульського лиману в звязку з тим, що така смуга не встановлена окремим проектом, є безпідставними, оскільки суперечать встановленим обставинам справи та ґрунтуються на помилковому тлумаченні апелянтом положень закону, що регулює спірні правовідносини.

На підставі ч.1 ст.21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Оскільки накази Головного управління Держземагенства у Миколаївській області про передачу у власність відповідачу ОСОБА_3 спірної земельної ділянки суперечать вищевикладеним нормам закону та порушують цивільні права та інтереси держави, судом обґрунтовано задоволені вимоги прокурора про визнання їх незаконними та скасування, а також про визнання недійсним і скасування виданого на їх підставі свідоцтва про право власності на спірну земельну ділянку.

Згідно з частинами першою та другою ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

За такого, суд дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_3 згідно вимог ст. 1212 ЦК України зобов"язаний повернути спірну земельну ділянку у власність держави.

Таким чином, перевіряючи обґрунтованість позовних вимог прокуратури, суд повно та всебічно дослідив усі обставини, що мають значення для справи, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, та дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову прокурора Березанського району Миколаївської області.

Колегія суддів не може погодитися з посиланнями апеляційної скарги на те, що позов було подано прокурором в інтересах держави в особі органу, не наділеного повноваженнями розпоряджатися землями сільгосппризначення, а тому він є неналежним позивачем.

Так, як вбачається з позовної заяви прокурора Березанського району Миколаївської області, цей позов було подано в інтересах держави, а не конкретного органу.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати: захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (стаття 13), споживачів (стаття 42), захист прав і свобод людини і громадянина судом, Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини, відповідними міжнародними судовими установами чи міжнародними організаціями (стаття 55).

У статті 15 ЦК України безпосередньо не визначаються органи, які здійснюють захист цивільних прав.

Так, крім органів, зазначених у статті 55 Конституції України, відповідно до окремих актів законодавства України здійснюють захист цивільних прав та інтересів або сприяють їх захисту, зокрема, органи прокуратури.

Частиною другою статті 2 ЦК України передбачено, що одним із учасників цивільних правовідносин є держава, яка згідно зі статтями 167, 170 цього Кодексу набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

За частиною другою статті 3 ЦПК України у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.

Одним із таких органів є прокуратура, на яку пунктом 2 статті 121 Конституції України покладено представництво інтересів держави у випадках, визначених законом.

Статтею 45 ЦПК України передбачено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві.

Таким чином, доводи апелянта щодо неправомірності звернення прокурора з даним позовом є безпідставними.

Також не заслуговують на увагу посилання апеляційної скарги на те, що судом при ухваленні рішення не була врахована практика Європейського суду з прав людини. Так, до спірних правовідносин про витребування земельних ділянок із володіння набувачів та повернення їх у власність держави підлягає застосуванню стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Перший протокол, Конвенція), відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Прийняття рішення про передачу в приватну власність землі державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі відповідно державної чи комунальної власності. В цьому контексті в сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України).

Отже правовідносини, повязані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес.

Той факт, що судом не вирішувалось питання про компенсацію відповідачам у звязку з витребуванням земельної ділянки, не свідчить про порушення принципу «пропорційності» при задоволенні позову, оскільки покупець, у якого вилучається майно, не позбавлений можливості порушувати питання про відшкодування завданих збитків на підставі статті 661 ЦК України.

Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2510цс15 і від 29 червня 2016 року у справі № 6-1376цс16.

За таких обставин результат розгляду судом першої інстанції даного позову по суті не суперечить загальним принципам і критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, закладеним у статті 1 Першого протоколу.

Обставини, на які містяться посилання в апеляційній скарзі, судом першої інстанції при розгляді справи перевірялись. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення

Апеляційна скарга не містить доводів щодо підстав та способу повернення спірної земельної ділянки у власність держави.

За такого, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Березанського районного суду Миколаївської області від 21 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Судді