Справа № 357/5094/16-ц Головуючий у І інстанції Дмитренко А. М.
Провадження № 22-ц/780/5157/16 Доповідач у 2 інстанції Ігнатченко Н. В.
Категорія 46 28.09.2016
УХВАЛА

Іменем України

28 вересня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді : Ігнатченко Н.В.,

суддів : Сушко Л.П., Фінагєєва В.О.,

за участю секретаря : Нагорної Г.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Білоцерківської міської ради Київської області, Євангельської християнської церкви «Джерело життя» про визнання рішення ради та державного акту на право постійного користування земельною ділянкою недійсними,

у с т а н о в и л а:

У квітні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що він є власником житлового будинку АДРЕСА_1, який розташований на земельній ділянці загальною площею 1639 кв.м, з яких: 780 кв.м йому надано у користування на підставі рішення Білоцерківської міської ради від 31 березня 1954 року, а рештою земельної ділянки орієнтовною площею 859 кв.м він добросовісно, відкрито і безперервно користується з 1954 року, не маючи на це відповідних документів. Рішенням Білоцерківської міської ради від 24 вересня 2015 року йому надано дозвіл на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність за рахунок земель населеного пункту м. Біла Церква, зокрема, на земельну ділянку по АДРЕСА_1 площею 1000 кв.м - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 590 кв.м - для ведення садівництва та площею 49 кв.м - для будівництва індивідуального гаража.

Проте, під час оформлення документів йому стало відомо, що земельна ділянка площею 590 кв.м згідно рішення Білоцерківської міської ради від 16 серпня 2012 року передана в постійне користування Євангельській християнській церкві «Джерело життя» (далі - ЄХЦ «Джерело життя») під будівництво духовно-культурного комплексу, а 12 жовтня 2012 року видано державний акт на право постійного користування земельною ділянкою НОМЕР_1.

Позивач вважає, що такими діями відповідачів порушені його права як володільця земельної ділянки, оскільки відповідно до вимог ст. 344 ЦК України та ст. 119 ЗК України з 1 січня 2016 року він набув право власності на земельну ділянку площею 859 кв.м в порядку набувальної давності. При цьому з ним не було погоджено межі землекористування як із суміжним землекористувачем, жодного акту погодження меж він не підписував. Вказав, що земельна ділянка, яка надана в постійне користування ЄХЦ «Джерело життя», знаходиться в межах 25-метрової прибережної захисної смуги річки Протока, а тому орган місцевого самоврядування не мав права передавати її у постійне користування для будівництва.

З урахуванням вищевикладеного, ОСОБА_2 просив суд визнати недійсним рішення Білоцерківської міської ради Київської області від 16 серпня 2012 року № 665-28-VI в частині затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в постійне користування та передачі земельної ділянки в постійне користування ЄХЦ «Джерело життя» під будівництво духовно-культурного комплексу в м. Біла Церква по просп. Князя Володимира, навпроти пам'ятного знаку «Літак», загальною площею 0,6000 га; визнати недійсним державний акт на право постійного користування земельною ділянкою від 12 жовтня 2012 року НОМЕР_1, виданий ЄХЦ «Джерело життя» на земельну ділянку площею 0,6000 га, кадастровий номер НОМЕР_2, з цільовим призначенням під будівництво духовно-культурного комплексу.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28 липня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позов.

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_2 зазначив, що поза увагою суду першої інстанції залишилися докази, які свідчать про накладення земельної ділянки, яка виділена відповідачу, на земельну ділянку, яка перебувала у його користуванні з 1978 року, і він відповідно до вимог ст. 106 ЗК України не погоджував межі землекористування. Вважає, що Білоцерківська міська рада не мала права розпоряджатися земельною ділянкою без її вилучення в установленому порядку. Також позивач наголошує на тому, що передана у користування ЄХЦ «Джерело життя» земельна ділянка частково розміщена у прибережній захисній смузі річки Протока, тому виділена незаконно.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права рішення суду без змін. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що передача спірної земельної ділянка у користування відповідача відбулася з дотриманням вимог закону і не порушує прав позивача.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що місцевий суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Судом встановлено, що підставі свідоцтва про право приватної власності на будівлю від 12 грудня 1967 року ОСОБА_2 є власником житлового будинку АДРЕСА_1.

Із технічного паспорта на даний житловий будинок від 27 вересня 2000 року вбачається, що за ним закріплено земельну ділянку площею 780 кв.м згідно рішення Білоцерківської міської ради від 31 березня 1954 року № 134-б, а у фактичному користуванні позивача перебувала земельна ділянка площею 1323 кв.м.

Рішенням Білоцерківської міської ради від 24 вересня 2015 року № 1569-79-VI ОСОБА_2 надано дозвіл на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність за рахунок земель населеного пункту м. Біла Церква згідно додатку 1, зокрема, на земельну ділянку по АДРЕСА_1 площею 1000 кв.м - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 590 кв.м - для ведення садівництва та площею 49 кв.м - для будівництва індивідуального гаража.

Листом від 21 жовтня 2015 року № 15/703 Управління містобудування та архітектури Білоцерківської міської ради повернули позивачу заяву про надання висновку про наявні обмеження на використання земельної ділянки та висновку про погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність загальною площею 0,0590 га по АДРЕСА_1 для ведення індивідуального садівництва та додані до неї документи з тих підстав, що зазначена земельна ділянка надана в постійне користування ЄХЦ «Джерело життя» під будівництво духовно-культурного комплексу.

Згідно відповіді виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 25 лютого 2016 року, сумарна площа земельних ділянок, які погодженні для передачі у власність ОСОБА_2 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та для будівництва індивідуального гаража становить 0,0864 га, що на 0,084 га більше ніж площа земельних ділянок, які виділялися згідно рішення від 31 березня 1954 року № 134-б.

Таким чином, у власність позивача фактично було погоджено передати земельну ділянку загальною площею 0,0864 га, проте матеріали справи містять докази лише того, що рішенням від 31 березня 1954 року № 134-б у користування позивача було передано земельну ділянку площею 0,0780 га.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Пунктом 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (ч. 1 та 2 ст. 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальний за це.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Білоцерківської міської ради від 16 серпня 2012 року № 665-28-VI було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в постійне користування та передано земельну ділянку в постійне користування ЄХЦ «Джерело життя» під будівництво духовно-культурного комплексу по просп. Князя Володимира у м. Біла Церква, навпроти пам'ятного знаку «Літак», загальною площею 0,6000 га за рахунок земель населеного пункту м. Біла Церква та зобов'язано утримувати в належному санітарному стані прилеглу до культурного комплексу територію земельної ділянки площею 0,5970 га (кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_2).

На підставі вказаного рішення 12 жовтня 2012 року відповідачу видано державний акт на право постійного користування земельною ділянкою НОМЕР_1.

Відповідно до ст. 152 ЗК України (в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (стаття 155 ЗК України).

За змістом ч. ч. 2, 3 ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (ч. 2 ст. 60 ЦПК України).

Суд першої інстанції на підставі поданих сторонами доказів, які належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК України), правильно застосувавши положення цивільного закону, дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання рішення ради та державного акту на право постійного користування земельною ділянкою, який виданий на його підставі, недійсними, оскільки позивачем не доведено порушення його прав як землекористувача, який набув право користування спірною земельною ділянкою у порядку, встановленому законом.

Вирішуючи питання про набуття права користування позивачем на спірну земельну ділянку в порядку набувальної давності, суд правильно розтлумачив ст. 119 ЗК України, згідно з якою громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15 років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання у користування. Розмір цієї земельної ділянки встановлюється у межах норм, визначених цим Кодексом. Передача земельної ділянки у власність або у користування громадян на підставі набувальної давності здійснюється в порядку, встановленому цим Кодексом.

Аналіз ст. 119 ЗК України дає підстави для висновку, що не передбачено жодних переваг для осіб, зазначених у ч. 1 цієї статті, оскільки навіть дотримання всіх умов набувальної давності не приводить до виникнення права власності на землю та фактично відсилає до загального порядку надання земельних ділянок у власність або в користування (статті 118, 123 ЗК). Ця норма надає лише право звернення до органу державної влади або місцевого самоврядування з клопотанням про передачу земельної ділянки у власність чи користування і не передбачає обов'язкової передачі земельної ділянки у власність чи користування таким особам при дотриманні передбаченої законом процедури звернення та подання необхідних документів.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що оскаржуване рішення органу місцевого самоврядування є законними, прав позивача цим рішенням не порушено, відповідно відсутні підстави для визнання недійсним державного акту на право користування земельною ділянкою в судовому порядку.

В матеріалах справи наявний кадастровий план, схема розміщення та зведений план земельних ділянок, з яких вбачається, що фактично позивач претендує на частину земельної ділянки площею 0,0347 га, яка перебуває у комунальній власності, а відтак посилання позивача на те, що ним не погоджувалися межі земельної ділянки, переданої в користування відповідача, є необґрунтованими з огляду на відсутність перетину земельних ділянок сторін.

Крім того, як правильно встановлено судом, проект землеустрою, який розроблений ТОВ «Земля-БЦ», щодо відведення земельної ділянки у постійне користування ЄХЦ «Джерело життя», містить всі необхідні дозвільні документи, погодження та наявні обмеження у використанні земельної ділянки, а тому приймаючи оскаржуване рішення Білоцерківська міська рада діяла в межах наданих їй повноважень, визначених ст. ст. 12, 122 ЗК України.

Доводи позивача про те, що передана у користування ЄХЦ «Джерело життя» земельна ділянка частково розміщена у прибережній захисній смузі річки Протока не мають значення для правильного вирішення спору, адже в силу ст. 3 ЦПК України та 16 ЦК України позивач не відноситься до категорії осіб, які мають право порушувати питання незаконності виділення земельної ділянки з вказаних підстав. При цьому в матеріалах справи наявні відповідні дозвільні документи уповноважених органів, якими погоджено розташування земельної ділянки, переданої в користування відповідача, а контроль за додержанням вимог законодавства у цій сфері належить спеціальним державним та правоохоронним органам, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Отже, докази та обставини, на які посилається позивач в апеляційній скарзі були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 10, 11, 60, 61, 212 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 213, 214 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до п. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 307-308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: Л.П. Сушко

В.О. Фінагєєв