Справа № 457/1375/15-ц
провадження №2/457/138/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

16 серпня 2016 року м. Трускавець

Трускавецький міський суд Львівської області

в складі головуючої-судді ОСОБА_1,

секретар судового засідання Шумеляк О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Трускавці цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Еталон» про стягнення сум розрахунку при звільненні,

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до Трускавецького міського суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Еталон» про стягнення сум розрахунку при звільненні. Свої позовні вимоги мотивує тим, що наказом № 18-к від 22 березня0 2006 року його було прийнято на роботу в Товариство з обмеженою відповідальністю «Еталон» на посаду менеджера зі збуту на основне місце праці. 01 жовтня 2013 року наказом № 19-к його було звільнено з роботи з ТОВ «Еталон» у порядку переведення на ПП «Еталон-Ком». 01 листопада 2013 року його було прийнято наказом № 21-к за сумісництвом на ТОВ «Еталон» на посаду менеджера зі збуту. 20 січня 2014 року наказом № 05-к його було звільнено з роботи у ТОВ «Еталон» за власним бажанням. Керівництво ТОВ «Еталон» стверджувало, що компенсацію за невикористані дні щорічних відпусток буде перераховано на рахунок ПП «Еталон-КОМ». Тому зазначена компенсація не була виплачена йому при звільненні з ТОВ «Еталон». Усі усні прохання і заяви про проведення розрахунку у звязку з його звільненням на підставі наказу № 05-к від 20 січня 2014 року відповідачем були проігноровані, 26 квітня 2014 він був змушений звернутися з письмовою заявою, котру було отримано ТОВ «Еталон» 29 квітня 2014 року, про що вказує відповідна відмітка, котру теж було проігноровано. Відповідачем не було з ним остаточний розрахунок при звільненні, тому просить стягнути з ТОВ «Еталон» 4 556,24 грн. заборгованості з компенсації за невикористану відпустку, 109,98 грн. заборгованості з заробітної плати та 34 772,60 грн. середнього заробітку за весь час затримки проведення розрахунку при звільненні.

У судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримав з наведених у позовній заяві підстав та просив задовольнити його позовну заяву у повному обсязі.

Представник відповідача у судове засідання не зявився. У матеріалах справи є конверт, який було повернуто на адресу суду у звязку з закінченням терміну зберігання, адресований ТОВ «Еталон» на адресу: вул. Вербова, 9, корпус 3, м. Тисмениця, Івано-Франківська обл. Як вбачається з відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань за запитом «ТОВ «Еталон», » у графі «Місцезнаходження юридичної особи» містяться наступні відомості: 77400, Івано-Франківська обл., Тисменицький район, м. Тисмениця, вулиця Вербова, будинок, 9, корпус 3».

Вивчивши матеріали справи, зі згоди позивача суд ухвалив на підставі ст. 224 ЦПК України постановити рішення при заочному розгляді справи.

Заслухавши позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вони посилаються як підстави своїх вимог і заперечень.

Статтею 43 Конституції передбачено право кожної людини на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обовязки, в рівній мірі кореспондується обовязок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати труд працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Згідно з ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Ця ж норма пролонгована змістом частини 1 статті 24 Закону України «Про оплату праці».

Судом встановлено, що ОСОБА_2 02 жовтня 2013 року був прийнятий на роботу на Приватне підприємство «Еталон-Ком» у пордку переведення з ТОВ «Еталон» у відповідності п. 5 ст. 36 КЗпП України /а.с. 11/ Відповідно до наказу № 05-к від 20 січня 2014 року, складеного ТОВ «Еталон» ОСОБА_2, менеджера зі збуту, з 20 січня 2014 року звільнено за власним бажанням у відповідності ст. 38 КЗпП /а.с. 12/.

Враховуючи вищезазначене та відповідно до вимог трудового законодавства ТОВ «Еталон» було зобов'язане видати позивачу належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок. Позивач не надав доказів, що цього зроблено не було.

Згідно ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Частиною 1 статті 117 даного кодексу передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Як роз'яснено Пленумом Верховного Суду України, які містяться у п. 20 постанови від 24 грудня 1999 p. N 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» про те, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, а коли він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні останнього до розгляду справи - по день постановления рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Позивач надав суду заяву від 10 лютого 2014 року, з якою він звертався до директора ТОВ «Еталон» п. Олега Твердого з вимогою виплатити йому компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 2 845,96 грн. /а.с. 13/. Як вбачається з копії повідомлення про вручення поштового відправлення (рекомендованого) ОСОБА_2 дійсно було відправлено листа на ім'я ТОВ «Еталон», який було отримано адресатом 29 квітня 2014 року (штрихкодовий ідентифікатор поштового відправлення 894) /а.с. 14/, однак не можна однозначно стверджувати, що саме заява ОСОБА_2 від 10 лютого 2014 року була відправлена у цьому конверті, оскільки опису листа суду не надано. Таким чином, позивачем не доведено факт звернення до ТОВ «Еталон» з вимогою виплатити компенсацію за невикористану відпустку та що така заборгованість існувала.

У своєму позові позивач посилається на ту обставину, що на час звільнення розрахунку з ним не провели, не надали довідок ні про заборгованість, ні про доходи, у звязку з чим позивач просив суд зобов'язати відповідача надати довідки про наявність заборгованості з невиплаченої заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку у звязку зі звільненням. 25 березня 2016 року судом була постановлена ухвала, якою суд зобовязав відповідача надати вище зазначені довідки, однак ухвала залишилась без виконання. Вказану ухвалу було скеровано до відділу державної служби Тисменицького районного управління юстиції, однак відповідно до постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження (відмову в прийнятті до провадження виконавчого документа) від 07 квітня 2016 року ВП "№ 50757841у звязку з наявністю обставин, передбачених законодавством, які виключають здійснення виконавчого провадження, державним виконавцем відмовлено у відкритті виконавчого провадження /а.с. 91/.

За весь час перебування справи у провадженні суду позивачем не надано доказів того, що розрахунок по виплаті йому компенсації за невикористану відпустку, заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за весь час затримки проведення розрахунку при звільненні з ним не було проведено. На думку позивача, суд у випадку задоволення його позовних вимог мав би керуватися розрахунком заборгованості з невиплаченої заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку у звязку зі звільненням, складним ним же 20 грудня 2015 року /а.с. 26/, та розрахунком середнього заробітку за весь час затримки проведення розрахунку при звільненні, складеним позивачем 20 грудня 2015 року /а.с. 27/.

Відповідно до ч.2 ст.360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України у справі № 6-144ц13 (постанова від 29 січня 2014 року), непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, передбачені ст. 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Трускавецький міський суд звертався до Територіальної державної інспекції з питань праці у Львівській області та Територіальної державної інспекції з питань праці у Івано-Франківській області з запитами, чи проводилися перевірки з питань дотримання законодавства про працю за заявою ОСОБА_2 чи інших громадян з аналогічних питань або планові перевірки на ТОВ «Еталон» (, юридична адреса: 77400, вул. Вербова, буд. 9, корп. 3, м. Тисмениця, Івано-Франківська обл.; фактичне місцезнаходження: вул. Зелена, 9, м. Львів) у період з 2013 року по даний час. Відповідно до листа Головного управління Держпраці у Львівській області від 12 травня 2016 року № 2754/4/4-12 перевірка з питань додержання законодавства про працю за заявою ОСОБА_2 не проводилася/а.с. 100/. Відповідно до листа Головного управління Держпраці в Івано-Франківській області від 13 травня 2016 року № 2301 перевірка з питань додержання законодавства про працю проводилася у червні 2013 року. Перевіркою, проведеною 26 червня 2013 року в ТзОВ «Еталон» було встановлено порушення вимог статей 11, 80, 83, 96, 100, 115, 116 КЗпП України та вимог статей 6, 24 Закону України «Про оплату праці». За результатами перевірки складено акт, керівнику на усунення порушень внесено припис а за допущені порушення складено протокол про адміністративні правопорушення, який направлено на розгляд Тисменицького районного суду /а.с. 116/. З наведених листів не вбачається, що ТОВ «Еталон» було порушено права ОСОБА_2 при звільненні.

Позивачем не доведено факт не проведення розрахунку з ним ТОВ «Еталон». Суд не може визнати належними докази, надані позивачем: розрахунок заборгованості з невиплаченої заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку у звязку зі звільненням, складним ним же 20 грудня 2015 року /а.с. 26/, та розрахунок середнього заробітку за весь час затримки проведення розрахунку при звільненні, складеним позивачем 20 грудня 2015 року. Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Розрахунок позивача не носить ознак письмового доказу.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Докази повинні бути належними та допустимими(ст. ст. 57, 58,59 ЦПК України). Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Позивач не надав суду належних та допустимих доказів заборгованості щодо виплати йому відповідачем заробітної плати. Розрахунки, надані позивачем, носять індивідуальний та субєктивний характер, жодними офіційними документами не підтверджуються. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а саме такий характер носять розрахунки позивача.

За таких обставин з урахуванням вищевикладеного у задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 209, 212-215, 218, 223, 224-226 ЦПК України, с у д,-

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Еталон» про стягнення сум розрахунку при звільненні відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте Трускавецьким міським судом за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення відповідачем може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Трускавецький міський суд Львівської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Головуюча Т.В. Василюк