АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Доповідач - Андрієнко А.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого судді Андрієнко А.М.

Суддів: Заришняк Г.М.

МараєвоїН.Є.

При секретарі Гарматюк О.Д.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційними скаргами представника Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» - Стрикаля Сергія Валерійовича та представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 вересня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки, зустрічним позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання недійсними кредитного та іпотечного договорів,

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2015 року ПАТ «Дельта Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 - шляхом її передачі у власність іпотеко держателю, обґрунтованим тим, що на підставі кредитного договору від 7 липня 2008 р. № 2632/0708/45-014 ВАТ «Сведбанк» надало ОСОБА_3 кредит в сумі 196000 дол. США. під 11,4% річних на строк до 7 липня 2038 року, який був забезпечений іпотекою. На підставі договору купівлі-продажу прав вимоги від 25 травня 2012 року ПАТ "Дельта Банк" набуло право вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, в тому числі і за договорами, укладеними з ОСОБА_3 Позичальник умови кредитного договору належним чином не виконує, що обумовило виникнення заборгованості. Станом на 1 липня 2015 року заборгованість в загальному розмірі становить 4 774 921,70 грн. та складається із заборгованості за кредитом в сумі 4 158 818,27 грн., заборгованості за відсотками в сумі 488 685,58 грн., пені в сумі 119 994,90 грн., 3% річних від простроченої заборгованості по тілу - 994,16 грн., 3% річних від простроченої заборгованості по відсотках - 6428,79 грн. Неналежне виконання відповідачем основного зобов'язання надає банку право звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття його у власність згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, в порядку, передбаченому статтями 36, 37 Закону України «Про іпотеку».

Представник ОСОБА_3 пред'явив до ПАТ «Дельта Банк» зустрічний позов про визнання кредитного та іпотечного договорів недійсними з підстав недодержання при їх укладенні вимог статей 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів» та Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного Банку України від 10.05.2007 № 168, обґрунтований тим, що перед укладенням кредитного договору банк не провів з позичальником переддоговірної роботи, не повідомив про наявні форми кредитування та відмінності між ними, натомість запропонував укласти договір за ануїтетною схемою, яка є найбільш невигідною для позичальника і, відповідно, найбільш вигідною для банку, не повідомив про орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань і не попередив про валютні ризики. Ненадання необхідної, достовірної та своєчасної інформації про отриману продукцію та валютні ризики поставило позичальника в нерівні з банком умови, що в подальшому призвело до значного подорожчання продукції. Наведене свідчить про несправедливість умов кредитного договору і невідповідність їх принципу добросовісності, що дає підстави для визнання недійсним як кредитного договору, так і договору іпотеки.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 05 вересня 2016 року у задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_3 подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить змінити рішення суду, а саме зустрічний позов задовольнити, а в іншій частині рішення залишити без змін. В свою чергу представник позивача в апеляційній скарзі просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити первісний позов, а в задоволенні зустрічного відмовити. Обгрунтовують тим, що рішення є необґрунтованим, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, судом порушено норми матеріального права.

Сторони в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

На підставі ст.. 305 ЦПК України колегія суддів прийшла до висновку про можливість розгляду справи за відсутності осіб, що не з'явилися.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами ) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 6 Закону України від «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір про надання фінансових послуг повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків.

У ч. 1, 3 ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Оскільки відповідно до умов кредитного договору , що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються також Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист правспоживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Якщо положення договору визнано несправедливим , включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Судом встановлено, що 7 липня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» (банком) та ОСОБА_3 (позичальником) укладено кредитний договір № 2632/0708/45-014 (а.с. 6-12).

Відповідно до умов цього договору банк зобов'язався надати позичальнику кредит в іноземній валюті в розмірі 196000 дол. США на строк по 7 липня 2038 року включно для здійснення розрахунків за договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, а позичальник зобов'язався повернути кредит в порядку, на умовах та у строки, що визначені договором, сплативши за користування кредитом проценти за ставкою 11,40% річних.

Сторони договору погодили, що позичальник здійснює погашення кредиту та сплату процентів шляхом здійснення фіксованих платежів (ануїтетних платежів) в сумі 1926,03 дол. США у чітко встановлений термін - 10 числа кожного місяця та в день закінчення кредитного договору (пункт 3.1.1. договору).

За умовами пункту 2.1. договору забезпеченням виконання усіх зобов'язань позичальника за кредитним договором виступає іпотека об'єкта нерухомості, що придбавається позичальником за договором купівлі-продажу.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором відповідно до умов іпотечного договору від 7 липня 2008 р. № 2632/0708/45-014-Z-1 ОСОБА_3 (іпотекодавець) передав в іпотеку ВАТ «Сведбанк» (іпотекодержателю) нерухоме майно - трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 21-26).

ВАТ «Сведбанк» свої зобов'язання за договором виконав, надавши ОСОБА_3 кредит в сумі 196000 дол. США, що підтверджується заявою на видачу готівки від 7 липня 2008 р. № 2843298/0508 та випискою по особовому рахунку позичальника (а.с. 153, 154-160).

Протягом 2009-2011 років сторони уклали ряд додаткових угод та договорів про внесення змін і доповнень до кредитного договору, а саме:

договори про внесення змін та доповнень № 1 та № 2 від 30 листопада 2009 р., відповідно до умов яких було змінено розмір процентної ставки, а саме: з 1 грудня 2009 р. по 9 листопада 2010 р. - 7% річних, з 10 листопада 2010 р. по 9 листопада 2011 р. - 10% річних, з 10 листопада 2011 р. по 7 липня 2038 р. - 12,29% річних, і відповідно змінено розмір щомісячного ануїтетного платежу, а саме: з 10 січня 2010 р. - 1315,75 дол. США, з 10 грудня 2010 р. - 1716,25 дол. США, з 10 грудня 2011 р. - 2039,32 дол. США, окремі положення договору викладені у новій редакції та передбачено, що в період з 10 грудня 2010 р. до 10 лютого 2010 р. позичальник додатково до суми ануїтетного платежу здійснює погашення заборгованості за кредитним договором в сумі 1086 дол. США (а.с. 13, 14-16);

договір про внесення змін та доповнень № 3 від 1 березня 2010 р., відповідно до якої сторони погодили розмір строкової заборгованості позичальника за кредитом, який на вказану дату становив 194531,80 дол. США, розмір простроченої заборгованості за кредитом, який на вказану дату становив 1117,37 дол. США, розмір строкової заборгованості по процентах, який на вказану дату становив 770,07 дол. США, розмір простроченої заборгованості по процентах, який на вказану дату становив 11793,46 дол. США, та змінили строк погашення кредиту та розмір щомісячного ануїтетного платежу, а саме: з 10 квітня 2010 р. - 1404,47 дол. США, з 10 грудня 2010 р. - 1831,97 дол. США, з 10 грудня 2011 р. - 2176,82 дол. США (а.с. 17-19);

додаткова угода № 3 від 7 липня 2011 р., відповідно до умов якої було змінено розмір процентної ставки, а саме: з 8 липня 2011 р. по 9 листопада 2011 р. - 10% річних, з 10 листопада 2011 р. по 7 липня 2038 р. - 12,29% річних (а.с. 20).

Згідно з договором купівлі-продажу прав вимоги від 25 травня 2012 року публічне акціонерне товариство «Сведбанк» (правонаступник ВАТ «Сведбанк») продало (відступило) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, в тому числі і за договорами, укладеними з ОСОБА_3 (а.с. 31-38, 39).

Встановлено, що позичальник ОСОБА_3 зобов'язання по поверненню кредиту та сплаті процентів належним чином не виконує, у зв'язку з чим утворилася заборгованість, яка згідно з наданим позивачем розрахунком в перерахунку на національну валюту України станом на 1 липня 2015 року становить 4 774 921,70 грн., що включає заборгованість за кредитом в сумі 4 158 818,27 грн., заборгованість за відсотками в сумі 488 685,58 грн., пеню в сумі 119 994,90 грн., 3% річних від простроченої заборгованості по тілу кредиту - 994,16 грн. та 3% річних від простроченої заборгованості по відсотках - 6428,79 грн. (а.с. 27, 149-150).

16 липня 2015 року ПАТ «Дельта Банк» направив відповідачу вимогу про усунення порушення основного зобов'язання, вимагаючи у тридцятиденний строк сплатити вказану заборгованість за кредитним договором, попередивши, що у випадку невиконання цієї вимоги банк має намір звернути стягнення на предмет іпотеки (а.с. 28).

Вказана вимога виконана не була, у зв'язку з чим позивач вважає, що він набув право звернути стягнення на предмет іпотеки.

15 січня 2015 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу вчинив на іпотечному договорі виконавчий напис № 57 про звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1, вказавши, що за рахунок коштів від продажу цієї квартири підлягають задоволенню вимоги ПАТ «Дельта Банк» в загальному розмірі 3 122 794,16 грн. (а.с. 89-90).

Відмовляючи у задоволенні позову про визнання договору недійсним, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що підстав для задоволення такого позову немає.

У постанові від 16 грудня 2015 року (N 6-2766цс15)Верховний Суд України, виходив з того, що згідно із частиною другою статті 18 Закон N 1023-XIIумови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони одночасно, по-перше, порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві. Несправедливими за частиною третьою статті 18 Закону N 1023-XII є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи в разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця (пункти 2, 3); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункт 4).

Натомість у справі, яка переглядається, апеляційний суд, не встановив наявності одночасно всіх ознак, які свідчать про те, що умови договору є несправедливими відповідно до приписів статті 18 Закону N 1023-XII, тому відсутні правові підстави для визнання цього договору недійсним. За змістом договору кредиту в ньому обумовлені всі основні істотні умови договору.

Апелянту при укладенні договору були повідомлені сума кредиту, строк, на який видається кредит, валюта кредиту, процентна ставка.

Позивач за зустрічним позовом погодився на зазначені умови, був вільний у своєму виборі , виконував умови договору та укладав додаткові угоди до договору кредиту.

Та обставина, що змінився курс долара до гривні в Україні, не є виною банку, з яким у позивача укладено договір, а тому підстав для визнання договору кредиту недійсним суд не вбачає.

Колегія суддів також погоджується із висновками суду першої інстанції в тій частині, що позивач за основним позовом обрав спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, вчинивши виконавчий напис, а тому підстав для ухвалення ще й судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки немає.

Частиною другою статті 16 ЦК Українипередбачено, що одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України "Про іпотеку"звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У частинах першій, третій статті 36 Закону України "Про іпотеку"зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

При цьому згідно із частиною першою статті 37 Закону України "Про іпотеку"правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 Закону України "Про іпотеку", якою передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).

Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Отже, аналіз положень статей 33, 36, 37, 39 Закону України "Про іпотеку", статей 328, 335, 376, 392 ЦК України дає підстави для висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду) та два позасудові (на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України "Про іпотеку").

Виконавчий напис, яким звернуто стягнення на предмет іпотеки, ніким не оспорювався і є чинним. Отже, у справі, яка переглядається, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що позивачем було обрано спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, а в судовому порядку визнання права власності на предмет іпотеки не передбачено.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно з'ясував обставини справи, зібраним доказам дав належну оцінку та прийшов до правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Постановлене судом рішення відповідає вимогам матеріального та процесуального права і не може бути скасоване з підстав, що наведені в апеляційних скаргах.

Керуючись ст..ст. 303, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» - Стрикаля Сергія Валерійовича та представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м.Києва від 5 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання ним законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий: Судді :