Провадження № 22-ц/779/1057/2016
Головуючий у 1 інстанції Бородовський С. О.
Суддя-доповідач Матківський Р.Й.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого: Матківського Р.Й.

суддів: Горблянського Я.Д., Фединяка В.Д.

секретаря Петріва Д.Б.

з участю представника апелянта ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ПАТ «Приватбанк» до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів, з апеляційною скаргою представника ПАТ КБ «ПриватБанк» на рішення Івано-Франківського міського суду від 23 березня 2016 року,-

в с т а н о в и л а :

У вересні 2015 року з позовом до суду звернувся представник ПАТ КБ «ПриватБанк» та просив стягнути з відповідача на користь Банку заборгованість у розмірі 34579, 25 гривень за кредитним договором від 11 січня 2008 року.

Заявлені вимоги представник позивача обґрунтував тим, що відповідач зобов'язання за договором не виконав, а тому станом на 13 серпня 2015 року має заборгованість у сумі 42203, 40 гривень, що складається з наступного: 31,78 гривень - заборгованість по відсотках за користування кредитом, 42171, 62 гривень - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. Від цієї суми заборгованості віднімається сума у розмірі 9746, 97 гривень, яка була задоволена судовим наказом Івано-Франківського міського суду від 22 червня 2009 року з відповідача на користь Банку, різниця становить - 32456, 43 гривень, а також штрафи відповідно до п. 5.3 Умов та правил надання банківських послуг: 500 гривень - штраф (фіксована частина), 1622, 82 гривень - штраф (процентна складова) тому просить стягнути 34 579, 25 гривень кредитної заборгованості за договором.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 23 березня 2016 року у задоволенні позову відмовлено за спливом строку позовної давності.

На дане рішення представник ПАТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу, просить його скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Представник у скарзі зазначає, що рішення суду є незаконним, ухваленим з порушенням норм процесуального та матеріального права, за недоведеністю обставин, що мають значення для справи. Ухвалюючи рішення суд першої інстанції помилково дійшов висновку, що Банком пропущено строки позовної давності. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, проте позивач звернувся до суду з вимогою про захист свого цивільного права у межах позовної давності. З розрахунку заборгованості вбачається, що останній платіж за рахунком відповідач здійснив 28 вересня 2012 року, а з позовом Банк звернувся 20 вересня 2015 року, тобто у межах строку позовної давності із врахуванням її переривання. Судом не досліджено наявність заборгованості за договором у сумі, порядок її формування, період за який вона утворилась та строки погашення заборгованості. Таким чином, оскільки на момент ухвалення судового наказу в справі борг позивачу в повному обсязі не повернуто у суду не було підстав для відмови в захисті права на отримання сум, передбачених умовами договору за інші періоди, як відповідальності за невиконання грошового зобов'язання.

Вислухавши суддю-доповідача, представника апелянта, яка вимоги скарги підтримала, відповідача, який вимоги скарги заперечив, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що ухвалення судового наказу перервало строки позовної давності за основною сумою заборгованості. Однак з часу ухвалення судового наказу до часу пред'явлення даного позову сплинув п'ятирічний строк позовної давності встановлений Умовами надання споживчих позив споживача. Відповідач не вчиняв дій на визнання боргу, оскільки категорично заперечив позов у своїх письмових поясненнях, а стягнення заборгованості з відповідача за судовим наказом здійснювалося ДВС у примусовому порядку. Позивачем не доведено наявності поважних причин для поновлення строку звернення до суду з проханням, за якими сплив строк позовної давності, встановлений в Умовах надання позик позивача.

Однак, відмовляючи у задоволенні позовних вимог за спливом строку позовної давності, суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, його висновки не відповідають обставинам справи та неправильно застосовано норми матеріального права, що є підставою для його скасування і ухвалення нового рішення.

Відповідно до ст. 57 ЦПК доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не у повній мірі оцінив докази по даній справі, що призвело до помилкового рішення.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом встановлено, що 11 січня 2008 року відповідно до укладеного договору №IFXRRC07200017 ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 8800 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Згідно судового наказу Івано-Франківського міського суду від 22 червня 2009 року ухвалено стягнути з ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором в сумі 9 746, 97 гривень за кредитним договором № IFXRRC07200017.

Згідно зі ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Згідно розрахунку заборгованості а.с. 5-6 на 13 серпня 2015 року ОСОБА_3 має заборгованість у сумі 42203, 40 гривень, що складається з наступного: 31,78 гривень - заборгованість по відсотках за користування кредитом, 42171, 62 гривень - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. Від цієї суми заборгованості позивачем віднята сума у розмірі 9746, 97 гривень, яка стягнута судовим наказом Івано-Франківського міського суду від 22 червня 2009 року з відповідача на користь Банку. Різниця становить - 32456, 43 гривень, із яких 31,78 гривень залишок заборгованості за процентами нарахованої на залишок простроченої заборгованості за кредитом, 32424,65 гривень пені за невиконання грошового зобов'язання, а також штрафи відповідно до п. 5.3 Умов та правил надання банківських послуг: 500 гривень - штраф (фіксована частина), 1622, 82 гривень - штраф (процентна складова). Заборгованість достягнення становить - 34 579, 25 гривень.

За змістом ст. ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов?язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Відповідно до ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов.

Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами), починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення.

Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу.

У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу - до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов'язання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами - ст. 1048 ЦК України ), що підлягає сплаті.

Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів.

Оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже, і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Відповідно до п.5.5 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам «Розстрочка» «Стандарт» встановлено термін позовної давності по вимогах стягнення кредиту, відсотків, неустойки тривалістю 5 років.

Із розрахунку заборгованості вбачається, що останній платіж за рахунком відповідач здійснив 28 вересня 2012 року, а з позовом позивач звернувся 29 вересня 2015 року, тобто в межах строку позовної давності, а тому висновок суду першої інстанції про переривання строку позовної давності за основною сумою заборгованості є підставою для відмови в позові є неправильним.

Відповідно до ст. 549 ЦК України штраф, пеня - це є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторі у разі порушення боржником зобов'язання, тобто ця сума є неустойкою.

Згідно зі ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. При цьому закон дозволяє сторонам домовитись про зміну розміру неустойки у бік її зменшення або збільшення, крім випадків, передбачених законом.

Частина 3 цієї ж статті надає суду право у випадку виникнення спору з приводу розміру штрафних санкцій (неустойки), оцінивши розмір заборгованості та розмір штрафних санкцій (неустойки), зменшити її розмір в тому випадку, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, тобто зменшити розмір штрафних санкцій (неустойки) через неспівмірність з розміром основного зобов'язання.

Положення ч. 3 ст. 551 ЦК України з урахуванням положень ст. 3 цього Кодексу щодо загальних засад цивільного законодавства та ч. 4 ст. 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків.

Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 03 вересня 2014 року у справі № 6-100цс14 та від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1120цс15 та за змістом ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Так, із доданого позивачем розрахунку кредитної заборгованості вбачається, що розмір пені за порушення строків виконання зобов'язань за кредитним договором, яка була розрахована відповідно до п. 5.1 кредитного договору, становить 42171, 62 гривень. (а. с. 6).

Установивши, що розмір пені значно більший від розміру боргового зобов'язання, колегія суддів вважає, що відповідно до ст. ст.212, 303 ЦПК України слід застосувати приписи ч. 3 ст. 551 ЦК України та зменшити розмір пені, враховуючи, що вона перевищує суму заборгованості за кредитом, у розмірі 31,78 гривень.

Встановивши наведені обставини, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції необхідно скасувати та ухвалити нове про часткове задоволення позову.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 218, 307, 309, 316 ЦПК України колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 23 березня 2016 року скасувати та ухвалити нове.

Позов ПАТ «Приватбанк» до ОСОБА_3 про стягнення кредитної заборгованості задоволити частково.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, що проживає АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, паспорт серії НОМЕР_2, виданий Івано-Франківським МУВС МВС в Івано-Франківській області 29 липня 1996 року на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк», що знаходиться у місті Дніпропетровську по вулиці Набережна Перемоги, 50, податковий код юридичної особи згідно з ЄДРПОУ , 78 гривень - заборгованість по процентах за користування кредитом, 31, 78 гривень - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, 500 гривень - штраф (фіксована частина), 3,20 - штраф (процентна складова), а всього стягнути 566, 76 гривень заборгованості за кредитним договором від 11 січня 2008 року.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» 44, 80 гривень судових витрат.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Р.Й. Матківський

Судді Я.Д. Горблянський

В.Д. Фединяк