ГОРОДИЩЕНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
справа № 691/623/15-ц
провадження № 2/691/17/16
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2016 року м. Городище

Городищенський районний суд Черкаської області у складі: судді Синиці Л.П., за участю секретаря судових засідань ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Городище Черкаської області, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання будинку обєктом спільної сумісної власності, визначення частки у спільній сумісній власності та визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку, -

в с т а н о в и в :

позивач звертаючись до суду із позовною вимогою про визнання будинку по вул. Кірова, 6а в с. Вязівок Городищенського району Черкаської області - обєктом спільної сумісної власності (1), про встановлення, що частки кожного із співвласників у спільній сумісній власності подружжя на вище вказаний будинок, складають по 1/2 частки на кожного (2), про визнання права власності на 1/2 частину даного житлового будинку, як майно набуте під час перебування в шлюбі (3), сторонами у цивільній справі визначила ОСОБА_3, ОСОБА_4, як відповідачів, з тих мотивів, що позивач має право на 1/2 частину житлового будинку, як на обєктом спільної сумісної власності, що на даний час успадковується, після смерті другого із подружжя.

Обґрунтовуючи предявлений позов, зазначає, що 05.05.2014 року, помер колишній чоловік ОСОБА_5, після чого відкрилася спадщина на домоволодіння по вул. Кірова, 6а, у с. Вязівок Городищенського району Черкаської області. Не являється спадкоємцем, оскільки на момент смерті спадкодавця, уже не перебувала з ним у шлюбі. З позовною заявою до суду, через відсутність правовстановлюючого документа на спадкове майно звернулася мати спадкодавця ОСОБА_3 та спільна із покійним донька ОСОБА_4. Оскільки мати та донька спадкодавця звернулися до суду з позовом про визнання права власності на весь будинок, то в якості третьої особи без самостійних вимог залучено ОСОБА_2. За рішенням виконкому Вязівської сільської ради народних депутатів від 16.01.1990 року «Про перебудову старого непридатного для проживання індивідуального жилого будинку», за час шлюбу з колишнім чоловіком, було побудовано новий будинок за адресою вул. Кірова, 6а, с. Вязівок, Городищенського району Черкаської області. Оскільки будинок було фактично створено за час шлюбу, вважає, що є необхідність у визнанні його обєктом спільної сумісної власності та визначенні частки у спільно набутому за час шлюбу майні.

У судовому засіданні позивач, представник позивача заявлені вимоги уточнили, щодо застосування судом норм, які діяли на момент виникнення спірних правовідносин, підтримавши у повному обсязі, з посиланням на зміст позову, та вказуючи, що будинок по вул. Кірова, 6а у с. Вязівок Городищенського району Черкаської області, позивач будувала разом із ОСОБА_5 у 1991 році, правовстановлююча документація на нього відсутня. Згідно технічного паспорту, роком побудови будинку є 1990 рік. Реєстрацію будинку не встигли зробити. У 1998 році, шлюб із покійним чоловіком був розірваний. Питання розподілу майна не вирішувалося по тій причині, що за життя покійний ОСОБА_5 говорив, що все майно/вся спадщина дістанеться їхній спільній дочці ОСОБА_5/ОСОБА_4. Вважають, що у судовому засіданні підтверджено той факт, що житловий будинок по вул. Кірова, 6а у с. Вязівок, Городищенського району Черкаської області, був закінчений будівництвом 1990 1992 р.р., і подружжя його використовувало як житло. Строки позовної даності є не пропущеними, так як про порушення свого права, дізналася отримавши ухвалу суду про залучення її до участі по справі, та 27.05.2015 року звернулася до суду з даний позовом.

Представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_6, заперечує щодо задоволення позову, вказавши, що позивач пропустила строк для звернення до суду, ОСОБА_7 визнала особисто, що будівництво будинку та здача його в експлуатацію їй було відомо ще в 1991 році, адже вона та її чоловік його разом будували, з її слів, та заявила і про те, що після розірвання шлюбу в 1998 році в неї не було необхідності здійснювати розподіл, виникла така необхідність лише тепер. Виникнення права на розподіл спільного майна подружжя у позивача виникло 25.03.1998 року, з цього часу знала, що являється співвласником нерухомого майна та має відповідну частку в ньому. Ще в 1998 році, позивачка знала, що це спільне майно подружжя, тобто її та покійного чоловіка, але жодних дій не вчиняла щодо визначення частки та визнання обєкту спільною сумісною власністю подружжя. З моменту розірвання шлюбу минуло 17 років, протягом якого вона не бажала розподіляти майно. Вважає, що строк предявлення позовної вимоги, позивачем пропущено без поважних причин і є підставою для відмови у позові, так як у судовому засіданні представник позивача, позивач, не просили суд поновити строк на звернення до суду та не обґрунтували. Просила застосувати строки позовної давності до заявлених позовних вимог, та відмовити у їх задоволенні. Також, звертає увагу, що позивач нічим не підтвердила те, що нібито ОСОБА_5 повинен був залишити їх спільній дочці, окрім слів, даний будинок, тим більше, заповіту померлий ОСОБА_5 на імя ОСОБА_4, не залишив. Житловий будинок по вул. Кірова, 6а у с. Вязівок, Городищенського району Черкаської області, не зареєстрований на праві приватної власності за померлим ОСОБА_5, оскільки відсутні дані про реєстрацію права власності в реєстрі речових прав на нерухоме майно та згідно даних БТІ. Первинна інвентаризація була проведена 28.01.2015 року, так як майно було створене в 1991 році, але не закінчене будівництвом. Дане майно не є обєктом цивільного обороту та спільним майном подружжя. Представник позивача, позивач доказів на підтвердження того, що вона брала участь у будівництві будинку, придбавала будівельні матеріали або ж виконувала роботу, надавала допомогу у будівництві, окрім слів, не надали. Просила, з урахування викладеного, в задоволенні відмовити в повному обсязі, у звязку з недоведеністю обставин, які мають доказове значення для справи.

Представник відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_8, не заперечує щодо задоволення позову, вказавши, що дійсно, за час шлюбу ОСОБА_5 та ОСОБА_5/ОСОБА_2, було побудовано новий будинок за адресою вул. Кірова, 6а, с. Вязівок, Городищенського району Черкаської області, тому необхідно визнати його обєктом спільної сумісної власності, визначити частки у спільно набутому за час шлюбу майні подружжя, і лише потім вирішувати питання щодо успадкування.

Суд, розглянувши позов в межах заявлених/уточнених позовних вимог, заслухавши позивача, представника позивача, представника відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_8, представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_6, вивчивши наявні у матеріалах справи докази, вислухавши свідка ОСОБА_9, спеціаліста ОСОБА_10, оглянувши матеріали інвентаризаційної справи №1688, вважає, що позов не обґрунтований та такий, що не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов'язок доказування покладений на сторони.

Судом зясовано та підтверджено матеріалами справи, що 05.05.2014 року помер ОСОБА_5 (актовий запис №18 від 07.05.2014р., свідоцтво про смерті ОСОБА_11 І-СР №232643), колишній чоловік ОСОБА_2, позивача у справі.

Шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_12, за даними свідоцтва про розірвання шлюбу від 25.03.2003р., ОСОБА_6 І-СР №082557, повторне, розірвано, про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу 25.03.1998 року, зроблено запис за №166.

29.07.2004 року, ОСОБА_12 одружившись з ОСОБА_8, що підтверджується свідоцтвом про одруження, ОСОБА_6 І-СР №085003, актовий запис №826, набула прізвище «Андрощук».

Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина, в тому числі, на домоволодіння по вул. Кірова, 6а у с. Вязівок, Городищенського району Черкаської області, та на яке в рівних долях, по 1/2 частині, претендують спадкоємці за законом, відповідачі у справі: ОСОБА_3 - мати спадкодавця; ОСОБА_4 спільна з позивачем донька.

Позивач, вважає, що відповідачі у даній справі, претендуючи на успадкування усього будинку, а не його половини, яка належала за життя колишньому чоловікові ОСОБА_5, як спадкоємці за законом, порушують її право власності, право на майно, нажите подружжям за час шлюбу, тобто на спільну сумісну власність, так як домоволодіння створено за час шлюбу покійного ОСОБА_5 та ОСОБА_8/ОСОБА_12. У звязку з чим, просила, визнати будинок по вул. Кірова, 6а у с. Вязівок, Городищенського району Черкаської області обєктом спільної сумісної власності, визнати частки у спільній сумісній власності та визнати права власності на 1/2 частину житлового будинку.

Згідно ч.2, ч.3 ст. 267 ЦК України, заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Вирішуючи питання про застосування строків позовної давності, про що клопотала представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_6, суд, заслухавши думку позивача, представника позивача, представника відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_8, з урахування положень, що перебіг строку позовної давності починався з дня виникнення права на позов з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права, приходить до висновку, що позивачем не порушено строків позовної давності, та узгоджується із положенням ст. 76 ЦК Української РСР.

Правовідносини, які виникли і є спірними, між сторонами, регулюються Кодексом про шлюб та сімю Української РСР в редакції 1969 року з наступними змінами, Цивільним кодексом Української РСР за редакцією 1963 року із змінами, Законом України «Про власність».

За нормами ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність», майно, придбане внаслідок спільної праці членів сімї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Вбачається, за даними будівельного паспорту, плану забудови земельної ділянки, рішення виконавчого комітету Вязівської сільської ради Городищенського району Черкаської області від 16.01.1990 року «Про перебудову старого, непридатного для проживання індивідуального житлового будинку», розглянувши заяву гр. ОСОБА_5, на даний час спадкодавець, дозволено будівництво нового індивідуального житлового будинку і господарчих приміщень, в замін старого, непридатного для проживання в ІНФОРМАЦІЯ_1 на присадибній ділянці розміром 0,60га., закріпленої за ним, згідно земельної шнурової книги колгоспу «Радянська Україна» №3. Після закінчення будівництва нового житлового будинку, старий будинок знести в місячний строк і предявити новозбудовані будівлі для прийомки комісією, призначено виконкомом сільської ради народних депутатів.

За нормами ст. 22 Кодексу про шлюб та сімю Української РСР / України (у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Отже, на майно, набуте за час шлюбу поширюється правовий режим спільної сумісної власності, що в свою чергу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, та не потребує доведення.

Вбачається, за даними, що містяться у довідках Вязівської сільської ради Городищенського району Черкаської області, станом видачі 2013-2015 р.р. за №243, №148, за період обчислення доходу гр. ОСОБА_5 мав земельну ділянку загальною площею 0,30га., в тому числі для ведення земельного особистого селянського 0,23га., будівель 0,07га.; житловий будинок по вул. Кірова, 6а, згідно записів у погосподарській книзі №26, особовий рахунок №1258-1, належить померлому ОСОБА_5.

Спільне майно подружжя виникає з моменту, коли в одного з них виникло право на це майно, за умови, що воно виникло в період шлюбу в результаті праці одного чи обох з подружжя, якщо дружина і чоловік проживали однією сімєю. Право ж спільної сумісної власності подружжя має вважатися таким, що виникло, з моменту одержання цього майна хоча б один із подружжя. Об'єктом права спільної сумісної власності по-дружжя може бути будь-яке майно, за винятком майна, зазначеного у постанові Верховної Ради України від 17 червня 1992 р. "Про право власності на окремі види майна".

За даними Вязівської сільської ради Городищенського району Черкаської області від 16.12.2015 року №318, від 04.02.2016 року №44, акт про знесення старого житлового будинку у с. Вязівок, Городищенського району Черкаської області по вул. Кірова, у сільській раді відсутній; дані про прийомку комісією новозбудованої будівлі по вул. Кірова у с. Вязівок, Городищенського району Черкаської області відсутні; інформація, коли була присвоєна адреса побудованому обєкту у с. Вязівок, Городищенського району Черкаської області по вул. Кірова 6а у сільській раді відсутня; житловий будинок у с. Вязівок, Городищенського району Черкаської області по вул. Кірова обліковується у погосподарській книзі №11 за 1991-1995 року; житловий будинок у с. Вязівок, Городищенського району Черкаської області по вул. Кірова, 6 обліковується згідно записів у погосподарській книзі села, як колгоспний двір, згідно витягу особового рахунку №965, члена колгоспного двору ОСОБА_5, із зазначенням члена господарства ОСОБА_13, дочка, 10.09.1989 року.

Правовий статус колгоспного двору регулювався Цивільним Кодексом Української РСР. Згідно ст. 120 зазначеного Кодексу майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Колгоспний двір може мати у власності підсобне господарство на присадибній ділянці землі, що знаходиться в його користуванні, жилий будинок, продуктивну худобу, птицю та дрібний сільськогосподарський реманент відповідно до статуту колгоспу. Крім того, колгоспному дворові належать передані в його власність членами двору їх трудові доходи від участі в громадському господарстві колгоспу або інше передане ними у власність двору майно, а також предмети домашнього вжитку і особистого користування, придбані на спільні кошти.

За нормами ст. 121 Цивільного кодексу Української РСР, володіння, користування і розпорядженням майном колгоспного двору здійснюється за згодою всіх членів двору. При відсутності згоди спір про володіння, користування або розпорядження майном колгоспного двору вирішується судом за позовом будь-якого члена двору.

Отже, домоволодіння по вул. Кірова, 6 у с. Вязівок, Городищенського району Черкаської області, станом на 1991 - 1995 року, обліковувалося як колгоспний двір.

Станом на момент набрання чинності Закону України «Про власність», головою двору був ОСОБА_14, член господарства ОСОБА_13. Даних про прийняття ОСОБА_2, позивача у справі, до членів колгоспного двору немає, як і немає даних щодо видачі свідоцтва про право власності на спірний житловий будинок по вул. Кірова, 6а, де б зазначалося, чи належить новобудова до колгоспного двору.

Будь-яких інших даних щодо правового статусу вказаної будівлі немає.

Даних про те, коли почав обліковуватися житловий будинок по вул. Кірова, 6а у с. Вязівок, Городищенського району Черкаської області, не має.

При цьому, суд звертає увагу на те, що дозвіл на будівництво надавався, як зазначено у плані забудови земельної ділянки, що знаходиться у будівельному паспорті, ОСОБА_14 на земельній ділянці у с. Вязівок, Городищенського району Черкаської області, по вул. Кірова, 6, без зазначення «а».

І, первинна інвентаризація будинковолодіння по вул. Кірова, 6а у с. Вязівок, Городищенського району Черкаської області, проведена 28.01.2015 року.

Пленум Верховного Суду України у п.10 постанови №3 від 02.03.1973 року «Про судову практику в справах про поділ колгоспного двору і виділ з нього», розяснив, що розмір частки колишнього члена колгоспного двору у спільному майні, які належало колгоспному двору і збереглося після його перетворення в господарство робітників або службовців, встановлюється відповідно до ст.123 ЦК України. Тому, при поділі майна, яке є спільною сумісною власністю колгоспного двору, суди повинні виходити з принципу рівності часток усіх колишніх його членів (в тому числі непрацездатних і неповнолітніх), які не втратили право на частку у майні двору на час припинення останнього.

У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», роз'яснено судам, що положення статей 17, 18 Закону "Про власність" щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону, з 15 квітня 1991 року. Спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, - право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15.04.1991р. не втратили паво на частку в його майні, - розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних.

За розясненням пункту 5 вищенаведеної постанови, розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст.16 Закону «Про власність», ст.22 Кодексу про шлюб та сім'ю України; майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане в наслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п.1 ст.17, ст.18, п.2 ст.17 Закону "Про власність"). В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено учасники спільної власності при надбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частин кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності. Частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Оскільки праця є основою створення і примноження власності громадян, розмір частки учасника спільної сумісної власності визначається ступенем його трудової участі, якщо інше не випливає із законодавства України. Розмір часток у спільній сумісній власності подружжя визначається за нормами Кодексу про шлюб та сім'ю України. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними.

З огляду на вищенаведене, стверджувати про те, що майно житловий будинок по вул. Кірова, 6а у с. Вязівок, Городищенського району Черкаської області, який обліковується, станом на 2015рік, та належить померлому ОСОБА_5, був, на час виникнення спірних правовідносин, обєктом спільної сумісної власності подружжя, ОСОБА_12, позивача у справі, та ОСОБА_5, із наявного та встановленого в судовому засіданні, не можливо.

На підставі наведеного вище та керуючись ч.2, ч.3 ст. 267 ЦК України, Кодексом про шлюб та сімю Української РСР в редакції 1969 року з наступними змінами, Цивільним кодексом Української РСР за редакцією 1963 року із змінами, Законом України «Про власність», постановою пленуму ВСУ №3 від 02.03.1973 року «Про судову практику в справах про поділ колгоспного двору і виділ з нього», постановою пленуму ВСУ від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», ст. ст. 5, 10, 11,30, 60, 212, 213, 215, 292, 294, 296 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання будинку обєктом спільної сумісної власності, визначення частки у спільній сумісній власності та визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Черкаської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-ти денний строк з дня проголошення, апеляційної скарги.

Суддя ОСОБА_15