Справа 206/628/16-ц
Провадження 2/206/327/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(Заочне)

"12" липня 2016 р. Самарський районний суд м.Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Сухоруков А.О.,

при секретарі Гуртовий В.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, про виселення без надання іншого житлового приміщення

в с т а н о в и в :

02 лютого 2016 року представник позивача ОСОБА_4 звернулася до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із зазначеним позовом.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що 06 січня 2016 року між ним таОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_1, власником якого була ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5 Після укладання договору, він став єдиним власником квартири.

06 січня 2016 року, після оформлення договору купівлі-продажу квартири, проведення державної реєстрації права власності на нерухоме майно, та передачі ключів від квартири, як символічного акту завершення передачі майна, він поїхав до придбаної ним квартири, але йому стало відомо, що в належній йому квартирі незаконно проживає невідома особа.Зв'язавшись з ОСОБА_3 він дізнався, що особою яка мешкає у даний час в квартирі без будь-яких законних підстав є - ОСОБА_2, яка зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1.

ОСОБА_2, як повідомила ОСОБА_3, посилаючись на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 11.06.2015 року у справі №206/68/15-ц, яке залишено в силі ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16.09.2015 року, проживала у квартирі тимчасово з ОСОБА_6, однак вона не є спадкоємцем будь-якої черги, після смерті ОСОБА_6, не є його дружиною та не набула право власності на майно, відтак, у неї відсутні будь-які законні підстави проживати у квартирі.

У зв'язку з тим, що між: минулою власницею квартири та ОСОБА_2 на протязі декількох років велись спори щодо права власності на дану квартиру, відповідачка ОСОБА_2, вважає себе володільцем та проживає в даній квартирі на законних підставах. Але вона у квартирі не зареєстрована, не сплачує комунальні та інші обов'язкові платежі та займає квартиру самоправно.

Добровільно звільнити приміщення ОСОБА_2 не бажає навіть з урахуванням рішень судів, у зв'язку з чим позивач вимушений звернутись до суду за захистом своїх право та законних інтересів, оскільки своїми діями позивач створює перешкоди у користуванні майно, що належить йому на праві приватної власності.

Також, ОСОБА_3, не виконані належним чином умови договору, саме в частині звільнення придбаної квартири.

На підставі викладеного просить суд виселити ОСОБА_7, та усіх інших осіб, що не зареєстровані, але мешкають зі згоди відповідача, з належної йому на праві приватної власності, квартири АДРЕСА_2, без надання іншого житлового приміщення. Судові витрати покласти на відповідача (а.с.2-4).

Представник позивача ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі з підстав викладених у позові та просила їх задовольнити. Пояснила, що рішення судді Румянцева О.П., яким визнано право власності за ОСОБА_3 залишено без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області. Касаційну скаргу ОСОБА_2 подала аж через пів року. ОСОБА_3 продала квартиру позивачу, але він не може володіти та розпоряджатися своєю власністю, оскільки квартирі мешкає без законних підстав стороння особа. ОСОБА_2 не є спадкоємицею про що вже є рішення суду. Вона за адресою спірної квартири не зареєстрована. Вважала, що можливо розглянути справу без участі відповідачів у заочному порядку.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_8 в судові засівання не з'являлися, про розгляд справи були повідомлені належним чином, оскаржували увалу судді про відкриття провадження, надали до суду ухвалу про відкриття касаційного провадження.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з'явилася, надала до суду заяву з проханням розглядати справу за її відсутності у звязку з хворобою її матері, яка потребує постійного догляду, вона не має можливості бути присутньою у судових засіданнях, у звязку чим прошу суд прийняти рішення відповідно чинного законодавства. Зазначила, що між нею та ОСОБА_1 дійсно було укладено договір від 06.01.2016 року купівлі-продажу нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_1, власником якої була вона. ОСОБА_1, став єдиним власником вказаної квартири. Крім того, взаємовідносини між нею та ОСОБА_2 не один раз перебували на розглядів судів різних інстанцій, так як остання намагалась довести і факт проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу з попереднім власником квартири ОСОБА_6, і факт проживання однією сімєю і факт набуття права власності за набувальною давністю та усунути її від права на спадщину за законом. Однак у задоволенні усіх позовних вимог ОСОБА_2 було відмовлено в повному обсязі та визнано її належною спадкоємицею нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_1. Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 11.06.2015 року, яке залишено в силі ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16.09.2015 року, ОСОБА_2 проживала у зазначеній квартирі тимчасово з ОСОБА_6, однак вона не є спадкоємцем будь-якої черги, після смерті ОСОБА_6, не є його дружиною та не набула право власності на означене майно за набувальною давністю, відтак, у неї відсутні будь-які законні підстави проживати у ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.68).

Таким чином, враховуючи вищезазначені обставини, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідачів згідно положень ст.ст. 169, 224 ЦПК України за правилами глави 8 розділу ІІ ЦПК України та ухвалити по справі заочне рішення.

Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 06 січня 2016 року між ОСОБА_1 таОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстрований в реєстрі за № 8 (а.с.8-9).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 06.01.2016 року №5147551 квартира АДРЕСА_3 належить ОСОБА_1 на праві приватної власності (а.с.6-7).

З довідок КП "Житлового господарства Самарського району" ДМР від 19.06.2012р. та 15.12.2015р. вбачається, що АДРЕСА_4 були зареєстровані ОСОБА_9, 1929р.н. по 07.10.2004р., ОСОБА_10, 1938р.н. по 02.03.1995р., ОСОБА_6, 1967р.н., по 14.10.2010р., ОСОБА_11, 1960р.н., по 15.10.1988р., ОСОБА_12, 1959р.н. по 1988р., ОСОБА_13, 1980р.н., по 02.03.2000р., ОСОБА_3 (а.с.25а).

Відповідно до ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 листопада 2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 16 червня 2014 року в частині позовних вимог ОСОБА_3 про усунення їй перешкод у користуванні квартирою № 76 в буд. 7 по вул. Іларіонівській у м. Дніпропетровську шляхом виселення ОСОБА_2 з цієї квартири та в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_14 судового збору у розмірі 229,40 грн. скасовано. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою відмовлено. В решті рішення суду залишено без змін (а.с.70-71).

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 11 червня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено. Визнано за ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_5, загальною площею 45,52 кв.м., житловою площею 30,9 кв.м., в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6, який помер 14.10.2010 року. В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрати зі сплати судового збору в сумі 1500 грн. (а.с.72-74).

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 вересня 2015 року рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 11 червня 2015 року залишено без змін (а.с.75-77).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 червня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі за позовам ОСОБА_3 до ОСОБА_2, треті особи: Восьма дніпропетровська державна нотаріальна контора та Дніпропетровська міська рада про визнання права власності в порядку спадкування за законом, та зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, треті особи: Восьма дніпропетровська державна нотаріальна контора та Дніпропетровська міська рада, про усунення від спадкування за законом, визнання права власності на квартиру у звязку з набувальною давністю та скасування державної реєстрації права власності, за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 11 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 вересня 2015 року (а.с.93).

Аналізуючи спірні правовідносини, співставляючи їх із здобутими в судовому засіданні доказами суд доходить наступного.

Згідно ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Відповідно до ст. 1 Протоколу 1 Європейської конвенції з прав людини і основоположних свобод та ч. 1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Частинами 2, 4 ст. 41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Дана позиція висвітлена пунктом 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав».

Згідно із ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод із змінами та доповненнями, внесеними Протоколом № 11 від 11.05.1994 року, який діє для України з 11.09.1997 року та прецедентної практики Європейського суду з прав людини, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

У справі «Беллет проти Франції» суд зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

За змістом ст. 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод на - національному рівні має бути гарантований правовий захист за для реального забезпечення прав і свобод, передбачених цією Конвенцією, коли держава має певну свободу розсуду щодо форм засобів захисту, але, у всякому випадку, забезпечує їх ефективність як на практиці, так і за законом: можливість розглянути вимогу за суттю і надати захист в сенсі запобігання чи припинення подальшого тривання стверджуваного порушення (зокрема, рішення ЄСПЛ від 26.10.2000 у справі «Кудла проти Польщі»),

Згідно ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

У відповідності до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

За змістом ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Статтею 150 ЖК України визначено, що жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством.

У відповідності до ст. 116 ЖК України осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Відповідно до частини четвертої ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно. які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Тобто в розумінні ст.ст. 316, 321, 334 ЦК України, позивач ОСОБА_1 наразі є власником квартири АДРЕСА_6, наділений правом володіння, користування та розпорядження цим майном.

В силу ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпорядження цим майном.

Як встановлено рішеннями судів відповідач ОСОБА_2 проживає у спірній квартирі, у звязку з чим зазначені обставини доказуванню не підлягають. Відповідачі не мають права власності чи права проживання за цією адресою, тому позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.

Разом з тим, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог позивача в частині виселення усіх інших осіб, що не зареєстровані, але мешкають зі згоди відповідача.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Так представником позивача в судовому засіданні не було надано будь-яких доказів щодо мешкання в спірній квартирі інших осіб, крім того, їх не було залучено до участі у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Керуючись ст.ст. 319, 321, 391 ЦК України, ст.ст. 116, 150, 155 ЖК України, ст.ст. 48, 10, 11, 18, 5761, 88, 131, 169, 208, 209, 212215, 218, 224-225 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Виселити ОСОБА_2 з квартири №76 (сімдесят шість) будинку №7 (сім) по вул. Іларіонівській у м. Дніпрі, без надання іншого житлового приміщення.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 551 грн. 20 коп.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Самарський районний суд м. Дніпропетровська позивачем протягом десяти днів з дня його проголошення, відповідачем у разі відмови в перегляді заочного рішення.

Суддя А.О. Сухоруков