АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 214/3367/15-ц 22-ц/774/240/К/16
Справа № 214/3367/15-ц Головуючий в І інстанції
Провадження 22-ц/774/240/К/16 Мхітарян С.С.
Категорія № 26 (ІУ) Доповідач Грищенко Н.М.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 січня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Грищенко Н.М.,

суддів: Братіщевої Л.А., Чорнобука В.І.,

секретар: Євтодій К.С.

за участю: представника відповідача Публічного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» - Черевика Олександра Миколайовича,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу від 08 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди завданої професійним захворюванням,

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» ( надалі - ПАТ «ЦГЗК»)про відшкодування моральної шкоди завданої професійним захворюванням.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що тривалий час працював на підприємстві відповідача в підземних та шкідливих умовах праці електрослюсарем по ремонту обладнання. Висновком МСЕК від 07 лютого 2000 року позивачу первинно встановлено 20 % втрати професійної працездатності.

Позивач вважає, що з вини відповідача він втратив здоров'я, у зв'язку із чим переносить моральні страждання просив суд стягнути з ПАТ «ЦГЗК» на свою користь у відшкодування моральної шкоди 200000 грн.

Рішенням Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу від 08 грудня 2015 року позов ОСОБА_4 задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «ЦГЗК» на користь ОСОБА_4 у відшкодування моральної шкоди 27560 грн., а також - на користь держави 487,20 грн. судового збору.

В апеляційній скарзі відповідач ПАТ «ЦГЗК» ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а також неповне з'ясування обставин справи.

Крім того, вважають, що судом не застосовано до спірних правовідносин законодавство, яке підлягало застосуванню та діяло під час виникнення спірних правовідносин.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Згідно із ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ст. 214 ЦПК України - під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані ( пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6 ) як розподілити між сторонами судові витрати.

Проте суд першої інстанції не з'ясував у повній мірі всі обставини, які мають значення для справи, та не виконав усі вимоги цивільного судочинства, у зв'язку із чим рішення в даній справі неможна визнати законним і обґрунтованим.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_4 працював на ПАТ «ЦГЗК» електрослюсарем по ремонту обладнання з 02.02.1987 по 05.09.2000 р.р. Позивач 05.09.2000 року звільнився за власним бажанням, так як тривала праця на підприємстві відповідача в умовах шкідливих факторів викликала у нього професійне захворювання: пиловий бронхіт 1 ступеня, емфізема легень І-ІІ ступеня. Комісією розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання складено акт №б/н розслідування професійного захворювання (отруєння) форми П-4 від 09.12.1999. ( а.с.5-8).

Як убачається з Акту розслідування професійного захворювання від 09 грудня 1999року причиною виникнення професійного захворювання ОСОБА_4 є дія на організм кремнію діоксиду, концентрація якого становила від 4,5 до 10.2 мг/м3. (а.с.7-8).

За висновком медико - соціальної експертної комісії від 07 лютого 2000 року ОСОБА_4 встановлено первинно 20% втрати професійної працездатності ( а.с.9).

Актом розслідування професійного захворювання від 09 грудня 1999 року встановлена причина зазначеного професійного захворювання- робота позивача в умовах запиленості робочої зони.

На підставі встановлених обставин суд першої інстанції дійшов висновку про відшкодування позивачу, у зв'язку з отриманим ним на виробництві професійним захворюванням, моральної шкоди відповідачем, з вини якого її заподіяно.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_4 та стягуючи на його користь з ПАТ «ЦГЗК» моральну шкоду в сумі 27560 грн., суд першої інстанції керувався вимогами ст. 237-1 КЗпП України, ст.ст. 23,1167 ЦК України й виходив з обов'язку відповідача її відшкодувати.

Однак, з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може погодитися в повній мірі через неправильне застосування норм матеріального права.

Так, відповідно до ст. 214 ЦПК України, суд під час ухвалення рішення, серед інших питань, вирішує, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, питання про відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодуванню моральної шкоди у цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Порядок та умови відшкодування моральної шкоди, завданої працівникові внаслідок небезпечних або шкідливих умов праці, були визначені нормами діючого на час виникнення спірних правовідносин законодавства, а саме: ст. 12 Закону України «Про охорону праці» та Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 р. № 472 (далі - Правила).

Відповідно до п. 38 Правил право на отримання потерпілим виплат на відшкодування шкоди настає з дня встановлення йому стійкої втрати професійної працездатності.

Судом встановлено та підтверджується трудовою книжкою, що позивач ОСОБА_4 працював у ПАТ«ЦГЗК» на різних посадах у період з 02.02.1987 року по 05.09.2000 рік. 05 вересня 2000 року звільнився за власним бажанням.

Висновком ЛТЕК від 07 лютого 2000 року первинно встановлено факт отримання ОСОБА_4 професійного захворювання ( а.с.9), а висновком МСЕК від 11 листопада 2014 року йому встановлено безстроково 20 % втрати професійної працездатності. ( а.с.10).

Згідно зі ст. 440-1 ЦК УРСР (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати.

У п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз'яснено, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про оплату праці» мінімальна заробітна плата це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт).

Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов'язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників.

Вищезазначені вимоги Закону у поєднанні зі ст. ст. 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 грудня 2014 року № 6-207цс14 і відповідно до ст.360-7 ЦПК України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Колегія суддів звертає увагу на доводи апеляційної скарги відповідача в частині невірного застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин ст.ст.23,1167 ЦК України, яки не діяла під час виникнення спірних правовідносин, тому до спірних правовідносин застосуванню не підлягають.

З урахуванням Закону України від 25 грудня 2015 року № 928-VIII «Про Державний бюджет України на 2016 рік» розмір мінімальної заробітної плати з 1 січня 2016 року становить становить 1378 грн., тому розмір моральної шкоди, який підлягає стягненню з ПАТ "ЦГЗК" на користь позивача ОСОБА_4 повинен становитиме не менш ніж 1378х5 = 6890 грн.

Відшкодування шкоди полягає у праві особи на відшкодування як матеріальної, так і моральної шкоди, а тому фактичне позбавлення позивача права на відшкодування моральної шкоди суперечить проголошеному принципу державної політики. Адже ст.4 Закону України «Про охорону праці» передбачає, що державна політика в галузі охорони праці базується , зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров'я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці; соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.

Колегія суддів з урахуванням роз'яснень наданих у п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р., з подальшими змінами, " Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до якого, розмір відшкодування моральної ( немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин, вважає необхідним врахувати ступінь втрати працездатності позивача, яка становить 20%, яка протягом тривалого часу 14 років не змінилась, істотності змін у життєвих стосунках позивача та наслідків , що наступили, вважає необхідним з урахуванням конкретних обставин по справі, термін праці позивача на підприємстві відповідача, з урахуванням істотності вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, що він звільнився у 2000 році та працював на іншому підприємстві тривалий проміжок часу, що свідчить про задовільний стан його здоров'я, вважає необхідним та достатнім стягнути з відповідача на користь позивача ОСОБА_4 у відшкодування моральної шкоди 7000 грн., у зв'язку із чим, відповідно до п. 4 ч.1 ст.309 ЦПК України рішення суду у зв'язку із невірним застосуванням до спірних правовідносин норм законодавства, рішення скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог, а апеляційну скаргу задовольнити частково.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п.4 ч.1 ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» задовольнити частково.

Рішення Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу від 08 грудня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди завданої професійним захворюванням задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_4 у відшкодування моральної шкоди 7000 грн., без урахування обов'язкових платежів.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь держави судовий збір в сумі 487,20 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Н.М. Грищенко

Судді: Л.А. Братіщева

В.І. Чорнобук