Справа № 285/406/16-ц
провадження у справі № 2/0285/537/16
РІШЕННЯ

Іменем України

29 серпня 2016 року м. Новоград-Волинський

Новоград-Волинський міськрайонний суд Житомирської області в складі:

головуючої судді………………………..ОСОБА_1

за участю секретаря……………………..ОСОБА_2

сторін:

позивачки………………………………...ОСОБА_3

представника позивачки……..................ОСОБА_4

представника ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу

за позовом ОСОБА_3

до ОСОБА_6

про поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року позивачка звернулась до суду із зазначеним позовом, мотивуючи вимоги тим, що з 26.11.1977 року по 24.05.1995 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. За час шлюбу ними набуто майно, а саме: житловий будинок по провулку Кірова, 12 в смт. Городниця Новоград-Волинського району Житомирської області (далі Будинок 1) та незакінчений будівництвом житловий будинок по провулку Залізничному, 9 в с. Дальник ІІ Овідіопольського району Одеської області (далі Будинок 2). Після розірвання шлюбу домовились, що в користуванні відповідача залишається Будинок 1, де він проживав й продовжує проживати надалі, а в її користуванні Будинок 2, в якому вона проживає.

Посилаючись на те, що в даний час виникла необхідність введення Будинку 2, що залишився в її користуванні, в експлуатацію, а відповідач, який офіційно є його забудовником, відмовився оформити правовстановлюючі документи на нього, просила провести розподіл майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема виділити їй в натурі Будинок 2, а відповідачу залишити на праві власності Будинок 1.

Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав, зазначених в позові. Остання зазначила, що до 2015 року між сторонами існувала усна домовленість щодо розподілу їх майна, відтак про порушення свого права позивачка дізналась саме в 2015 році, а тому строк позовної давності не пропустила.

Відповідач в судовому засіданні від 12.05.2016 року позовні вимоги не визнавав повністю, при цьому не заперечував, що обидва будинки були придбані ним та позивачкою в період шлюбу та відповідно є їх спільним майном. Не заперечив також того факту, що дійсно після розлучення він проживав в Будинку 1, а позивачка в Будинку 2 і питання щодо оформлення права власності на останній було піднято позивачкою в 2015 році. Крім того, не згоден з запропонованим варіантом поділу майна, наполягаючи на тому, що як Будинок 1, так і Будинок 2 треба ділити пополам. Зауважив, що жодної домовленості щодо спільного майна з позивачкою не мав.

Представник відповідача в судовому засіданні, заперечуючи проти позовних вимог, пояснив, що спільне майно сторін по закінченню трирічного строку після розлучення між ними, протягом якого позивачка могла звернутись до суду з позовом про його поділ, наразі одноосібно належить відповідачу. При цьому Будинок 2, на добудову якого відповідач після розлучення вкладав власні кошти, є самочинно збудованим, а тому взагалі не можу бути предметом поділу. Вважає, що зазначена позивачкою вартість спірного майна є істотно вищою, однак від проведення відповідної експертизи відмовився.

Як відповідач в минулому судовому засіданні, так і його представник просили відмовити в задоволенні позову за безпідставністю та за пропуском строків звернення до суду.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи і надані докази, суд приходить до наступного висновку.

Згідно зі статтями 22, 28 Кодексу про шлюб та сімю України та статтею 16 Закону України «Про власність», які були чинними на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю, частки яких є рівними.

Встановлено та не заперечувалось самими сторонами в судовому засіданні, що з 26.11.1977 року по 24.05.1995 року вони перебували у шлюбі.

Будинок 1, який оформлений на відповідача (свідоцтво про право приватної власності на жилий будинок від 29.01.1996 року), згідно акту про закінчення будівельних робіт та вводу в експлуатацію індивідуального домоволодіння від 24.11.1995 року був збудований сторонами за період часу з березня 1981 року по вересень 1983 року.

Будівництво ж Будинку 2 було розпочато в 1991 році, що підтверджується наданими суду позивачкою рішенням засідання виконкому Дальникської сільської ради від 22.03.1991 року про виділення земельної ділянки для будівництва Будинку 2, будівельним паспортом та актом виносу в натурі меж земельної ділянки від жовтня 1991 року, планом забудови земельної ділянки, рішенням виконавчого комітету Овідіопольської районної ради № 461 від 19.09.1991 року про дозвіл на будівництво Будинку 2, пояснювальною запискою до проекту забудови земельної ділянки та довідкою Дальницької сільської ради Одеської області від 09.02.2016 року про перейменування вулиць.

Таким чином, на час припинення спільного ведення господарства подружжя обсяг спільно нажитого ними майна складався з Будинку 1 та Будинку 2. Відповідно частки сторін у спільній сумісній власності є рівними.

Суд вважає безпідставними посилання представника відповідача на ту обставину, що Будинок 2 є самочинно збудованим, в експлуатацію не зданий, а тому взагалі не може бути предметом поділу, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинку з юридичної точки зору, об'єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов'язки, відтак є майном, яке за умов, передбачених законом, може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року N 6-388цс15, від 27 травня 2015 року N 6-159цс15.

Принагідно зазначити, що питання про визнання за позивачем права власності на Будинок 2 в позовних вимогах не ставиться.

Доказів на підтвердження того, що відповідачем на будівництво Будинку 2 фактично внесено власні кошти і його вартість значно перевищує вартість Будинку 1, суду надано не було і не заявлялись клопотання про витребування таких доказів.

Судом також встановлено, що у матеріалах справи міститься заява про застосування наслідків спливу строків позовної давності, яка мотивована пропущенням загального строку позовної давності, з дати офіційного розлучення між сторонами.

Статтями 256, 257 ЦК України визначено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Приписами статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Суд відзначає, що у даному спорі порушені права позивачки, на захист яких подано позов, повязуються з відмовою відповідача, який офіційно є забудовником Будинку 2, в оформленні правовстановлюючих документів на нього. Вказана обставина й не заперечувалась та визнавалась самим відповідачем в судовому засіданні від 12.05.2016 року.

Таким чином, суд погоджується з доводами позивачки про те, що про порушення своїх прав відповідачем вона дізналась в 2015 році, а тому саме з цього часу розпочався перебіг строку позовної давності. Враховуючи викладене, на час звернення до суду загальна позовна давність не сплинула. Таким чином, позивачка звернулася до суду в межах загальної позовної давності.

З огляду на встановлені обставини, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог позивачки в повному обсязі, оскільки жодних документів чи інших належних та допустимих доказів на їх спростування ні відповідачем, ні його представником надано не було, а тому обидва будинки слід визнати спільною власністю подружжя та поділити їх, залишивши Будинок 1 на праві власності відповідачу, а позивачці виділити в натурі Будинок 2.

З відповідача також належить стягнути судовий збір, сплачений позивачкою при подачі позову).

Керуючись статтями 10, 11, 15, 57-60, 88, 208, 209, 212-215, 294 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити повністю.

Визнати обєктами спільної сумісної власності подружжя житловий будинок по провулку Кірова, 12 в смт. Городниця Новоград-Волинського району Житомирської області та незакінчений будівництвом житловий будинок по провулку Залізничному, 9 в с. Дальник ІІ Овідіопольського району Одеської області.

Виділити ОСОБА_3 в натурі незакінчений будівництвом житловий будинок по провулку Залізничному, 9 в с. Дальник ІІ Овідіопольського району Одеської області.

Залишити на праві власності ОСОБА_7 житловий будинок по провулку Кірова, 12 в смт. Городниця Новоград-Волинського району Житомирської області.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_3 судовий збір в сумі 3 277 (три тисячі двісті сімдесят сім) грн. 75 коп.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Житомирської області через Новоград-Волинський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення.

Головуючий суддя О.О. Літвин