Справа № 712/8521/16-ц
Провадження № 2/712/2016/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 серпня 2016 року м. Черкаси

Соснівський районний суд м. Черкаси у складі:

головуючого/судді - Троян Т.Є.

при секретарі - Шмагайло Н.В., Онищенко Ю.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору відступлення права вимоги недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору про відступлення права вимоги від 01.03.2016 року недійсним. Заявлені вимоги обґрунтовувал тим, що з матеріалів цивільної справи №712/1281/15ц про заміну сторни виконавчого провадження йому стало відомо про те, що 01.03.2016 року між відповідачами був укладений договір про відступлення права вимоги. Вважає, що існують підстави вважати такий правочин недійсним, оскільки за своєю правовою природою укладений договір є договором факторингу, хоча відповідачі назвали його договором про відступлення права вимоги.

Зазначений договір укладений з метою приховати інший правочин, а тому є удаваним згідно зі ст.235 Цивільного кодексу України. Відповідачі, підписуючи зазначений договір виступали в якості фізичних осіб. Оскільки пунктом 5 договору передбачена винагорода в розмірі 100 грн., яку Цесіонарій сплачує Цеденту за відступлення права вимоги, це вказує на правову природу факторингу. Тобто такий договір може укладатися лише банком або фінансовою установою, а також фізичною особою підприємцем, яка має право здійснювати факторинові операції відповідно до закону. Ящо новим кредитором визначена інша особа, не зазначена в ст.1079 ЦК України, то такий договір може бути визнаний недійсним.

Аналогічний висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 10.07.2007 року №26/347-06-6531, де зазначено що послуга фактора надається за плату, розмір якої визначається договором. При цьому сама грошова вимога, яка передається клієнтом фактору, не може бути платою за надану останнім фінансової послуги.

Крім того, на момент укладення договору про відступлення права вимоги рішення суду, за яким передано право вимоги не набуло законної сили. За договором про про відступлення права вимоги зазначено вимогу за судовим рішенням в сумі 159 614, 66 грн. Рішенням апеляційного суду Черкаської області зазначена сума була зменшена. Всі зазначені обставини свідчать про недійсність укладеного договору. Просив позов задовольнити.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_4 позов підтримав, просив вимоги задовольнити.

В судовому засіданні представник відповідачів ОСОБА_5 позовні вимоги не визнав в повному обсязі, вказував на відсутність підстав для задоволенні позову, оскільки сторони при укладенні правочину керувалися ст.ст.512-519 ЦК України. За договором відповідно до п.2 до Цесіонарія перейшло право вимоги обовязків боржника, повязаних з договором позики у вигляді розписки від 03.06.2013 року, а також рішення суду від 03.06.2013 року, яке на час укладення договору не було скасоване. Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 14.04.2016 року зазначене рішення було змінено в частині стягнення витрат на правову допомогу, тобто сума зменшена на 3000 грн. В решті залишено буз змін. Умови договору про відступлення права вимоги не містять таких, що не відповідають законодавства, крім того позивачем не доведено яким чином при укладенні цього договору були порушені його права. Заперечував проти застосування в цій справі висновків Верховного Суду України від 10.07.2007 року №26/347-06-6531, оскільки в даному судовому рішенні відображений правовий висновок в конкретній судовій справі, з іншим субєктним складом сторін.

Вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідачів, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає. При цьому суд виходить з наступного:

Статтею 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Цивільне судочинство у відповідності до статей 10 і 60 ЦПК України здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

01.03.2016 року між ОСОБА_3 (Цедент) та ОСОБА_2 (Цесіонарій) було укладено договір №2/160301, відповідно до якого сторони керуючись ст.ст.512-519 ЦК України домовилися про наступне: Цесіонарій стає кредитором ОСОБА_1 із правовідносин, що виникли на підставі договору позики у вигляді розписки наданої Боржником ОСОБА_6 03 червня 2013 рок про отримання в борг у Цедента 100 000 гривень, а також на підставі рішення Соснівського районного суду міста Черкаси від 28 квітня 2015 року по справі 712/1281/15 про задоволення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та стягнення з Боржника 100 000 гривень основного боргу, 50990,00 інфляційних, 3953,42 грн., 3 відсотки річних, 1671,24 судовий збір, 3000 витрати на правову допомогу.

Відповідно до п.2 за цим договором до Цесіонарія переходить право вимагати (замість Цедента) від Боржника належного та реального виконання Боржником будь-яких обовязків, повязаних із Договором позики у вигляді розписки від 03.06.2013 року та із Судовим рішенням та повязаних із іншими взаємовідносинами із ОСОБА_6, у тому числі :

- право вимагати виконання та право отримувати кошти з виконання Судового рішення (в т.ч. примусового виконання Судового рішення органами ДВС);

- право повного нарахування та право вимагати сплати сум, що виникаюь із безпідставного користування коштами Цедента з боку Боржника;

- право нараховувати, вимагати та отримувати від Боржника відшкодування матеріальних втрат Цедента від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів (в т.ч. 3 % річних, інфляційні 625 ЦК України), штрафи, пеня, тощо та вимагати компенсацію (плату) від Боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати ОСОБА_6 за весь час прострочення Боржника (за весь час невиконання судового рішення).

Відповідно до п.5 договору за відступлення права вимоги Цесіонарій сплачує Цеденту винагороду у розмірі 100 (сто) гривень 00 коп.

Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 14 квітня 2016 року в справі 22ц/793/1045/16 рішення Соснівського районного суду міста Черкаси від 28 квітня 2015 року в частині стягнення витрат на правову допомогу скасовано та ухвалено нове, яким в стягненні зазначених витрат на правову допомогу відмовити. В іншій частині рішення залишено без змін.

05 травня 2016 року Соснівським районним судом м.Черкаси було видано виконавчі листи за рішенням суду про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованості за договором позики 100 000 гривень, 50 990,00 інфляційних, 3953,42 грн. -3 % річних, всього 154 943,42 гривень та 1671,24 грн. - судовий збір.

Представник позивача наголошує на тому, що спірний договір є за своєю правовою природою договором факторингу, так як відступлення права здійснено за винагороду (п.5), такий договір може укладатися лише банком або фінансовою установою, або фізичною особоюпідприємцем, який має право здійснювати факторингові операції. До такого правочину слід застосовувати ст.1077 1079 ЦК України.

При наданні правової оцінки зазначеним твердженням, суд виходить із наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. 2.Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

При цьому, частинами 1 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У п.п. 4, 8 постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009р. № 9 зазначено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Судам відповідно до статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо).

Суд зауважує, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. При цьому, ст. 203 ЦК України передбачає загальну підставу для визнання нікчемності правочину і застосовується лише в тому випадку, якщо в ЦК України або іншому законі немає спеціальної підстави (норми) для цього.

Норми статті 6 ЦК України розкриває стаття 627 цього Кодексу, в якій зазначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Частина 1 статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1077 ЦК Україниза договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

За змістом статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Відмежування вказаного договору від інших подібних договорів, зокрема договір цесії, визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, в тому числі відносно осіб, які можуть виступати фактором.

Разом з тим розділ І книги п'ятої ЦК України регулює загальні положення про зобов'язання, зокрема положення щодо сторін у зобов'язанні.

Так, відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор (частина 1статті 510 ЦК України).

Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов'язанні.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Оскільки нормами Цивільного кодексу України не встановлено заборони щодо відплатності договору цесії, сторони в силу принципу свободи договору і презумпції відплатності договору, передбачених ч.5 ст. 625 та ч.1 ст. 626 ЦК України, самі визначають відплатний чи безоплатний характер договору.

Відповідно до преамбули Закону України „Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг" від 12 липня 2001 року N 2664-III (з наступними змінами та доповненнями; далі по тексту - Закон України „Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг") цей Закон встановлює загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг, здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяльністю з надання фінансових послуг. Метою цього Закону є створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, правове забезпечення діяльності і розвитку конкурентоспроможного ринку фінансових послуг в Україні, правове забезпечення єдиної державної політики у фінансовому секторі України.

Згідно зі ст. 2 Закону України „Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг" цей Закон регулює відносини, що виникають між учасниками ринків фінансових послуг під час здійснення операцій з надання фінансових послуг.Фінансові установи в Україні діють відповідно до цього Закону з урахуванням норм законів України, які встановлюють особливості їх діяльності.

В силу положень ст. 1 названого Закону, фінансовими установами є юридичні особи, які відповідно до закону надають одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесені до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг. В свою чергу, учасниками ринків фінансових послуг є юридичні особи та фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності, які відповідно до закону мають право здійснювати діяльність з надання фінансових послуг на території України, та споживачі таких послуг. Фінансовою послугою є операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Положеннями ст. 4 Закону України „Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг" передбачено, що надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, вважається фінансовою послугою.

При цьому, ч. 4 ст. 5 цього Закону передбачено, що можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції.

З огляду на наведені положення законодавства, суд зазначає, що сфера дії Закону України „Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг" за своїм суб'єктним складом є обмеженою і не поширюється зокрема на юридичних та фізичних осіб, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, тобто особами, виключним різновидом діяльності яких є надання фінансових послуг, оскільки суб'єктами законодавчого регулювання даного нормативного акту є саме професійні учасники ринку фінансових послуг.

В той же час, зміст положень ст.ст. 512 - 517 ЦК України не містить спеціальних застережень щодо можливості відступлення прав вимоги виключно на користь осіб, які є професійними учасниками ринку фінансових послуг. У зв'язку з викладеним, суд зазначає, що до правовідносин щодо відступлення права вимоги на користь особи, що не є учасником ринку фінансових послуг, положення ст.ст.1077-1079 Цивільного кодексу України, Закону України „Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг" не застосовуються.

Саме тому договір про відступлення права вимоги як загальна договірна конструкція, є підставою для виникнення правовідносин, учасниками яких можуть бути будь-які фізичні або юридичні особи.

Викладена правова позиція знайшла своє відображення у постанові Верховного Суду України від 18.07.2012р. № 6-79цс12.

Посилання позивача на постанову Верховного Суду України від 10.07.2007 року №26/347-06-6531 не заслуговують на увагу, оскільки в даному судовому рішенні відображений правовий висновок в конкретній судовій справі, яка не є тотожною з цією справою. При поверненні справи на новий розгляд до суду першої інстанції Верховним Судом України звернуто увагу на необхідність аналізу ознак договору факторингу в сукупності за ст.1077, 1079 ЦК України та Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». При цьому договір уступки права вимоги, поміж іншим, був визнаний недійсним, в тому числі з підстав недійсності кредитного договору, тобто основного зобовязання. Таким чином, даний правовий висновок Верховного Суду України не підлягає застосуванню при вирішенні даного спору з огляду на відмінність фактичних обставин справи, за результатами якої він був зроблений, та, як наслідок, відсутність ознаки подібності правовідносин.

Судом не приймається до уваги твердження представника позивача стосовно того, що рішення Соснівського районного суду міста Черкаси від 28 квітня 2015 року по справі 712/1281/15 про задоволення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1, за яким відступлено право вимоги на момент укладання договору не набрало законної сили. Як вбачається з матеріалів справи, зазначене заочне рішення станом на 01.03.2016 року не було скасоване.

Приймаючи до уваги, що в результаті вирішення даного спору судом не було встановлено порушень вимог законодавства, що були допущені при укладенні спірних договорів, так само як і не було встановлено факту порушення прав позивача ОСОБА_1 в результаті вчинення спірного правочину, суд відмовляє останньому у задоволенні заявленого ним позову.

Керуючись ст.ст.6, 516, 526, 530, 612, 626, 627, 628, 1048-1050, 1054 Цивільного кодексу України, ст.ст.1, 4, 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст.ст. 58, 59, 60, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд-

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору відступлення права вимоги недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Черкаської області протягом десяти днів з моменту його проголошення.

Головуючий: Т.Є. Троян