АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа № 761/25093/15-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/9599/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Юзькова О.Л.
Доповідач у суді апеляційної інстанції:Семенюк Т.А.

25 серпня 2016 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого - Семенюк Т.А

Суддів - Саліхова В.В., Прокопчук Н.О.

при секретарі - П'ятничук В.Г.,

розглянувши в судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 1 квітня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 1 квітня 2016 року позов задоволено.

В рахунок погашення заборгованості в сумі 528 044 грн. 38 коп. за кредитним договором № 65016 від 17 жовтня 2012 року звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру, загальною площею 71,3 кв. м, житловою площею 41,4 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_3 на праві власності на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 17 жовтня 2012 року шляхом визнання права власності на зазначену квартиру за Публічним акціонерним товариством «Дельта банк».

Вирішено питання щодо стягнення судових витрат.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу в якій просив суд скасувати рішення та ухвалити нове про звідмову у задоволенні позову, вважаючи, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, не враховано обставини, які мають суттєве значення для справи.

Представник Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в судове засідання не з'явився, хоча був повідомлений про час та місце розгляду справи належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Відповідно до ст. 305 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе слухати справу у відсутність особи, яка не з'явилася.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що у серпні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про звернення стягнення на предмет іпотеки, посилаючись в обґрунтування своїх вимог на те, що 17 жовтня 2012 року між АТ «Астра Банк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 65016, відповідно до якого відповідачу було надано кредит у розмірі 512 395 грн. з розрахунку 21.4% річних за користування кредитом на строк до 17 жовтня 2032 року.

У забезпечення виконання грошових зобов'язань за зазначеним вище Кредитним договором між ОСОБА_3 та АТ «Астра Банк» укладено договір іпотеки, відповідно до якого 17 жовтня 2012 року відповідач передав у іпотеку Банку нерухоме майно, а саме: квартиру, загальною площею 71,3 кв. м, житловою площею 41,4 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

2 грудня 2013 року між АТ «Астра Банк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «Дельта Банк» набув право вимоги по кредитному договору № 65016.

Зазначив, що відповідач належним чином взяті на себе зобов'язання не виконує у зв'язку із чим станом на 28 липня 2015 року виникла заборгованість, яка складає 546 615,49 грн., з яких: сума заборгованості за кредитом - 507823,45 грн., сума заборгованості за відсотками - 38792,04 грн.

У зв'язку із викладеним, представник Банку просив суд в рахунок виконання основного зобов'язання щодо оплати заборгованості за кредитним договором у розмірі 546 615,49 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру, загальною площею 71,3 кв. м, житловою площею 41,4 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_3 на праві власності шляхом визнання права власності на нього за ПАТ «Дельта банк», визнати за Банком право власності на квартиру, загальною площею 71,3 кв. м, житловою площею 41,4 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Як вбачається з матеріалів справи, 17 жовтня 2012 року між ПАТ «Астра Банк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 65016, відповідно до якого ост ранньому надано кредитні кошти у розмірі 512 39 грн. на строк до 17 жовтня 2032 року.

У забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором між АТ «Астра Банк» та ОСОБА_3 17 жовтня 2012 року укладено договір іпотеки, відповідно до якого відповідач передав у іпотеку АТ «Астра Банк» рухоме майно, а саме: квартиру, загальною площею 71,3 кв. м, житловою площею 41,4 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

2 грудня 2013 року між АТ «Астра Банк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «Дельта Банк» набув право вимоги по кредитному договору № 65016.

З матеріалів справи вбачається, що у зв'язку із неналежним виконанням взятих на себе зобов'язань у відповідача станом на 28 липня 2015 року виникла заборгованість, яка складає 546 615,49 грн., з яких: сума заборгованості за кредитом - 507823,45 грн., сума заборгованості за відсотками - 38792,04 грн.

Згідно звіту про оцінку майна, складеного 19 лютого 2016 суб'єктом оціночної діяльності - ТОВ «Експертна компанія «Професіонал», вартість предмету іпотеки (квартири загальною площею 71,3 кв. м, житловою площею 41,4 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1) станом на 19 лютого 2016 року становить 905 648,00 грн. без ПДВ.

Відповідно до положень ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За положенням ст. 625 ЦПК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотеко держатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.

Відповідно до ст. 33 Закону України Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Частиною 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем належним чином не виконано взятих на себе зобов'язань, у зв'язку із чим, відповідно до умов договору іпотеки, повинно бути звернуто стягнення на майно, у спосіб, зазначений у позовній заяві.

Проте з таким висновком суду першої інстанції повною мірою погодитися не можна з огляду на наступне.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач просив визнати за рішенням суду право власності у спосіб, передбачений ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Як вбачається з Іпотечного договору від 17 жовтня 2012 року, укладеного між АТ «Астра Банк» та ОСОБА_3, сторони узгодили, що звернення стягнення на заставне майно здійснюється на розсуд іпотекодержателя: або за рішенням суду, або за виконавчим написом, або іпотекодержателем самостійно на умовах цього договору.

Згідно п.5.7 Іпотечного договору за вибором іпотекодержавтеля застосовується один із наведених нижче способів звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог іпотеко держателя:

- за згодою сторін договору;

- за виконавчим написом нотаріуса, який вчинюється за рахунок іпотекодавця;

- за рішенням суду;

- за вибором іпотекодержателя може бути здійснено в позасудовому порядку згідно умов договору про задоволення вимог іпотеко держателя шляхом:

1) переходу до Іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель письмово повідомляє Іпотекодавця з дотриманням вимог, установлених ст. 37 Закону України «про іпотеку». Іпотекодержатель набуває Предмет іпотеки у власність вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки Предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності;

2) продажу предмета іпотеки будь-якій особі - покупцеві та будь-яким способом, у тому числі на біржі, на підставі договору купівлі-продажу в порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку».

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно із частиною третьою статті 36 Закону України "Про іпотеку" договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України "Про іпотеку".

Відповідно до правового висновку, висловленого Верховним Судом України у постанові від 30.03.2016 року у справі № 6-1851цс15, порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Проте, матеріали справи не містять даних, що іпотекодавець надавав згоду на позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань.

Враховуючи викладене, визнання та реєстрація права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, на підставі рішення суду Законом України «Про іпотеку» не передбачено.

За наведених обставин, колегія суддів вважає, що рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 1 квітня 2016 року постановлено з порушенням норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 1 квітня 2016 року скасувати, ухваливши нове рішення наступного змісту.

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Рішення набирає чинності з моменту його проголошення, може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді