РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/19329/15-ц

пр. № 2/759/1620/16

17 березня 2016 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва у складі головуючого судді Ключника А.С. за участю секретаря судового засідання Борисенко А.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі судових засідань цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дванадцятої київської державної нотаріальної контори про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом,

ВСТАНОВИВ :

Позивач 16.12.2015 року звернувся до суду з позовом до Дванадцятої київської державної нотаріальної контори про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом.

Позов обґрунтовано тим, що позивач є донькою ОСОБА_3, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина, до складу якої увійшло наступне майно:

1) ? частина земельної ділянки, розташованої на території Гореницької сільської ради СТ «Воїн-2», площею 0,0565 га., яка належала ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом;

2) 1/10 частини квартири АДРЕСА_1, яка належала ОСОБА_3, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом.

Позивачем зазначено, що вона являється спадкоємцем першої черги після померлої, інших спадкоємців не має.

З метою прийняття спадщини та належного оформлення документів на спадкове майно, позивач 12.02.2015 року звернулась до Дванадцятої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.

12 серпня 2015 року державним нотаріусом Дванадцятої київської державної нотаріальної контори винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на ? частину земельної ділянки, яка розташована на території Горенецької сільської ради СТ «Воїн-2» за законом після смерті ОСОБА_3, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, у зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документа на спадкове майно.

Окрім того, 12 серпня 2015 року державним нотаріусом Дванадцятої київської державної нотаріальної контори винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/10 частину квартири АДРЕСА_1.

З огляду на зазначені обставини, позивач змушена була звернутися до суду за захистом свого порушеного права.

У судовому засіданні 17.03.2016 року позивач підтримав позов у повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився та подав до суду заяву про розгляд справи без участі їхнього представника (а.с. 20).

Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, письмові докази, дійшов висновку, про відсутність правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно положень ст. 4 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно пунктів 1-4 ч.1 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. ст. 1216, 1217 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Частиною 1 ст. 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Статтею 1218 ЦК встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Як вбачається із копії спадкової справи №207/2015 заведеної Дванадцятою київською державною нотаріальною конторою до майна ОСОБА_3, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, спадкодавцю належала: ? частина земельної ділянки, яка розташована на території Горенецької сільської ради СТ «Воїн-2» площею 0,0565 га., що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом (копія спадкової справи, а.с. 52), а також 1/5 частина квартири АДРЕСА_1, яка належала ОСОБА_3, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом (копія спадкової справи, а.с. 51), та 1/5 частина квартири АДРЕСА_1, яка належала ОСОБА_3, на підставі свідоцтва про право власності на житло видане Ленінградською районною державною адміністрацією м. Києва 20.12.1995 року №3578 (копія спадкової справи, а.с. 34).

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про смерть від ІНФОРМАЦІЯ_1 року серії НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_3 померла, у віці 82 роки (копія спадкової справи, а.с. 5).

З метою прийняття спадщини та належного оформлення документів на спадкове майно, позивач 12.02.2015 року звернулась до Дванадцятої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини (копія спадкової справи, а.с. 4).

12 серпня 2015 року державним нотаріусом Дванадцятої київської державної нотаріальної контори винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на ? частину земельної ділянки, яка розташована на території Горенецької сільської ради СТ «Воїн-2» за законом після смерті ОСОБА_3, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, у зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документа на спадкове майно (копія спадкової справи, а.с. 53).

Окрім того, 12 серпня 2015 року державним нотаріусом Дванадцятої київської державної нотаріальної контори винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/10 частину квартири АДРЕСА_1 (копія спадкової справи, а.с. 54).

Позивачем у судовому засіданні зазначено, що відмовою Дванадцятої київської державної нотаріальної контори у видачі свідоцтв про право власності на майно в порядку спадкування, порушено права позивача на право спадкування.

Разом з тим, суд звертає увагу на те, що відповідно до положень статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно до п. 1) ч. 1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

В силу зазначених норм законодавства, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Згідно зі ст. 30 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Позовне провадження характеризується наявністю матеріально-правового спору між сторонами, відповідачем у справах позовного провадження є особа - учасник цивільних правовідносин, яка порушує, не визнає або оспорює відповідні права позивача.

Право на захист - це самостійне суб'єктивне право, яке з'являється у володільця регулятивного права лише в момент порушення чи оспорення останнього.

Частиною 1 статті 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Враховуючи наведене, позивач повинна довести обставину порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи інтересів відповідачем.

Згідно роз'яснень, що містяться у пункті 3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК).

Позивачем у зазначених спорах у порядку правонаступництва може виступати спадкоємець, який прийняв спадщину відповідно до вимог статей 1268 - 1270 ЦК України.

За змістом ст. 392 ЦК України належним відповідачем є особа - учасник цивільних правовідносин, яка не визнає або оспорює право власності спадкоємця на спадкове майно, зокрема, житловий будинок, земельну ділянку.

Враховуючи приписи ст.ст. 15, 392 ЦК України, відповідачем у даній справі повинен бути учасник виниклих правовідносин, який має матеріально-правовий інтерес, в результаті розгляду справи у нього виникають (виникнуть) права чи обов'язки.

У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, що при відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Суд звертає увагу на те, що відповідач Дванадцята київська державна нотаріальна контора не є органом місцевого самоврядування і не може бути відповідачем у даній категорії справ.

Отже, Дванадцята київська державна нотаріальна контора не є учасником правовідносин, що виникли, вона не порушує та не оспорює прав позивача, між сторонами відсутній спір щодо визнання відповідного права, в результаті розгляду справи у відповідача не виникнуть права чи обов'язки, відповідач не має матеріально-правового інтересу в даних правовідносинах.

Суд неодноразово звертав увагу позивача із вказаного питання, проте, клопотання про заміну неналежного відповідача до суду не було подане.

Згідно роз'яснень, що містяться у пункті 1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», роз'яснено, що у разі пред'явлення позову до неналежного відповідача суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (ст. 33 ЦПК). Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача, суд повинен відмовляти у задоволенні позову.

Отже, враховуючи зазначене та оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими, а отже такими, які задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 15, 1216, 1217, 1218, 1297 ЦК України, ст.ст. 1, 3, 4, 10, 11, 57-60, 88, 179, 209, 212-215, 218, 223, 292, 294 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Дванадцятої київської державної нотаріальної контори про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя А. Ключник