Справа № 500/7980/14-ц
Провадження № 2/500/1207/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 жовтня 2016 року

Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області в складі:

головуючого Жигуліна С.М.

при секретарі Павлюк Л.П.

за участю представника ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ізмаїлі

справу за позовом

ОСОБА_2

до

ОСОБА_3,

ОСОБА_4

про

стягнення боргу

В С Т А Н О В И В:

Позивач пояснив. що за договором позики від 27 лютого 2014 року ОСОБА_3 отримала 6300 грн., що було еквівалентом 600 доларів США строком на шість місяців. Також пояснив, що відповідач ОСОБА_4 є поручителем за даним договором. До наступного часу відповідач сплатила щомісячні платежі за користування грошима 27 березня 2014 року у сумі 630 грн., 15 травня 2014 року у сумі 360 грн. та 07 липня 2014 року у сумі 360 грн., що загалом складає 1350 грн. та еквівалентно 120 доларам США.

Також пояснив, що відповідно до п. 9.6 договору національна валюта фіксується на день отримання в доларах США по курсу десять грн. п'ять копійок за один долар США, між тим у разі зміни курсу повернення проводиться у перерахунку на середній курс продажу готівкового долару банками «Аваль», Приватбанк», «Південний», «Порто-франко» та іншим, але не менше ніж по десять грн. п'ять копійок за один долар США.

Також пояснив, що за період з 27 березня 2014 року по 27 серпня 2014 року відповідно до п. 4.1 договору відповідач повинна сплатити відсотки за користування займом за п'ять місяців по шістдесят доларів США в сумі 300 доларів США. Окрім того за період з 27 березня 2014 року по 27 серпня 2014 року відповідно п. 9.2 договору відповідач повинна сплатити відсотки за користування грошина за 150 днів по шість доларів США в сумі 900 доларів США. З урахуванням вказаного станом на 27 вересня 2014 року заборгованість з урахуванням суми позики 600 доларів США та вищевказаних відсотків складає 1800 доларів США.

Також пояснив, що відповідно п. 9.5 договору з 27 вересня 2014 року діє ставка в розмірі 240% річних, у зв'язку із чим заборгованість по відсоткам з 27 вересня 2014 року по 27 березня 2016 року дорівнює 6840 доларів США.

Окрім того відповідно п. 9.4 договору боржник повинен сплатити пеню в розмірі 1% від суми заборгованості, яка складає на 27 серпня 2014 року 1800 доларів США і з 27 серпня 2014 року на по 27 серпня 2015 року 6570 доларів США.

Таким чином вважає, що відповідач на 27 березня 2016 року повинна сплатити за договором відсотки за користування 8040 доларів США за мінусом сплачених 120 доларів США, тіло позики 600 доларів США та пеню 6570 доларів США на загальну суму 15090 доларів США, що становить 395637,16 грн., які просить стягнути з відповідачів солідарно.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник проти позовних вимог заперечують, пояснили, що відповідач від довіреної особи позивача отримала лише 6000 грн., після чого за розписками повернула вказаній особі 4250 грн. Окрім того пояснила, що ОСОБА_4 є фактично поручителем, договір не пов'язаний з валютними виплатами, разом із тим в екземплярах договорі, які в друкованому вигляді знаходиться у сторін, є різні дані щодо пунктів 9.2, 9.5, які вносились ручкою. З урахуванням вказаного просить у задоволені позовних вимог відмовити.

Відповідач ОСОБА_4 допустила повторну неявку в судове засідання, оповіщена у встановленому порядку про час і місце судового розгляду, про причину неявки не повідомила.

Вислухавши пояснення сторін, думку захисту, суд вважає заявлені позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню.

У відповідності до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих у порядку, передбаченому ст. 60, 131 ЦПК України.

Сторони визнали доведеною обставиною укладення між позивачем та відповідачами, з яких ОСОБА_4 є поручителем, договору позики від 27 лютого 2014 року.

Разом із тим сторони визнали доведеною ту обставину, що гроші відповідачеві були надані іншою особою ніж позивачем, у зв'язку із чим суд враховує розписку від 27 лютого 2014 року про отримання 6000 грн., що становить еквівалент шістсот доларів США, у зв'язку із чим суд визнає доведеним оспорювання відповідачем розміру позики у відповідності до вимог ст. 1051 ЦК України.

У відповідності до вимог ст. 1046 ЦК України за договором позика одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші реві, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно зі статтями 526, 527 зазначеного Кодексу належним виконанням зобов'язання є, зокрема, виконання його належними сторонами або уповноваженими особами, під якими слід розуміти будь-яку особу, яка має повноваження сторони зобов'язання, про що може бути зазначено в договорі або виданій відповідно до закону довіреності.

Аналіз норм ст. 99 Конституції України, статей 192, 533 ЦК України дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій визначена сума зобов'язання) валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і його виконання, є національна валюта України Ї гривня. Отже, у національній валюті України підлягають обчисленню та стягненню й інші складові грошового зобов'язання (пеня, штраф, неустойка, проценти) та виплати, передбачені ст.625 ЦК України.

З урахуванням вказаного суд вважає, що виконання договору пов'язане з поверненням 6000 грн.

Позивач визнав повернення йому з боку відповідача 1350 грн.

Надані відповідачем паперові документи щодо отримання грошей 27 березня 2014 року, 24 квітня 2014 року та 15 травня 2014 року суд вважає неналежним доказом через відсутність підпису особи, яка отримувала гроші та відсутність доказів щодо повноважень вказаної особи в інтересах позивача.

З урахуванням вказаного суд вважає доведеним обставини про наявність заборгованості за договором у розмірі 4650 грн.

Сторони надали свої екземпляри договорів, один з яких, а саме наданий позивачем підписаний обома відповідачами, у зв'язку із чим суд досліджує текст вказаного договору у відповідності до вимог ст. 1047 ЦК України.

Відповідно до п.4.1 вказаного договору строком повернення визначено 27 серпня 2014 року, а платою за користування визначено 120% річних (10% на місяць) які сплачуються до 27 числа кожного місяця.

У відповідності до вимог ст. 1050 ч.1 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст. 625 ч.2 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином за використання грошима відповідачі зобов'язані сплатити за період 2014-2016 роки у розмірі 16740 грн.

Відповідно до п.9.2 договору позики в разі відсутності планового платежу за користування кредитом після 27 числа кожного місяця, підлягає додаткова оплата шість грн. на день. Сторони не надали доказів про строки оплати 1350 грн., які визнані позивачем, у зв'язку із чим суд проводить розрахунок з часу звернення позивача до суду з 02 грудня 2014 року на загальну суму 3270 грн.

Відповідно до п.9.4 договору позики позивач має права стягувати з відповідачів пеню в розмірі одного відсотку від суми заборгованості за кожну добу прострочки платежу, що становить 25342,5 грн.

Разом із тим суд приймає рішення щодо позовних вимог за п.9.5 договору позики у розмірі 240 відсотків в разі, якщо після 26 серпня 2014 року є заборгованість незалежно від джерела виникнення, з урахуванням наступного.

За правилами п.1 ч.2 ст.258 ЦК України період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобов'язання, не може перевищувати одного року. З огляду на правову природу пені, яка нараховується за кожен день прострочення, право на позов про стягнення пені за кожен окремий день виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність за позовом про стягнення пені відповідно до ст.253 ЦК України обчислюється по кожному дню, за який нараховується пеня, окремо, починаючи з дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Вимогами ст.551 ч.3 ЦК України, зокрема, передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків.

Отже, ч.3 ст.551 ЦК України з урахуванням положень ст.3 цього Кодексу щодо загальних засад цивільного законодавства та ч.4 ст.10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків.

З урахуванням вказаного, зважаючи також на стягнення пені за п. 9.4 договору позики, суд вважає достатнім стягнення пені у розмірі 25342,5 грн., що у свою чергу значно перевищує розмір несплаченої по договору суми.

Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 ЦК України) повинні застосовуватись і до поручителя.

Таким чином загальна сума, що підлягає стягненню, складає 50002,5 грн.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України розподіляються судові витрати, у зв'язку із чим з відповідачів в рівних частках підлягають стягненню на користь держави 551,2 грн.

Керуючись ст. 209-215 ЦПК України

В И Р І Ш И В:

Стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 50002,5 грн. (п'ятдесят тисяч дві грн. 50 коп.).

Стягнути в рівних частках з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь держави судові витрати 551,2 грн. (п'ятсот п'ятдесят одна грн. 20 коп.).

Скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: С.М.Жигулін