Справа № 415/7133/15-ц
Провадження № 2/415/198/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16.05.16 року Лисичанський міський суд Луганської області

в складі: головуючої судді Чернобривко Л.Б.

при секретарі судового засідання Дьоміновій О.М.

з участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представників відповідача ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Лисичанськувугілля» про змінення формулювання причини звільнення, зобов»язання нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу,

у с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Публічного акціонерного товариства «Лисичанськувугілля» про зобов»язання нарахувати та виплатити допомогу по тимчасовій втраті працездатності на час лікарняного; вважати дні чергової відпустки з 24.10.2015 року по 27.10.2015 року , які останній перебував на лікарняному при тимчасовій непрацездатності, перенесеними на дні з 03.11.2015 року по 06.11.2015 року; визнати протиправним та скасувати наказ ПАТ «Лисичанськувугілля» № 153-к від 03.09.2015 року ; визнати формулювання причини звільнення його, яке зазначено відповідачем у трудовій книжці як «за згодою сторін за п.1 ст. 36 КЗпП України невірною, та такою, що суперечить нормам законодавства України. Зазначити причиною звільнення ОСОБА_1 власне бажання згідно до ст. 38 КЗпП України; вважати строк затримки видачі відповідачем ПАТ «ЛВ» трудової книжки при звільненні з 07.11.2015 року по 09.11.2015 року вимушеним прогулом; вважати днем звільнення ОСОБА_1 з ПАТ «Лисичанськувугілля» день фактичної видачі трудової книжки 09.11.2015 року; зобов»язати відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу; стягнути з відповідача на його користь заборгованість з заробітної плати ; зобов»язати відповідача нарахувати та сплатити позивачу одноразову допомогу у розмірі трьох середніх заробітних плат; стягнути з відповідача на користь позивача суму судового збору.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що він перебував з 28.09.2011 року по 27.10.2015 року у трудових відносинах з ОСОБА_5 акціонерним товариством «Лисичанськувугілля» , а саме : «28.09.2011 року він був прийнятий на роботу головним інженером Відокремленого підрозділу «Шахта ім. Г.Г.Капустіна» ПАТ «Лисичанськувугілля» ( надалі скорочено ПАТ «ЛВ») . 26.03.2013 року його було призначено виконуючим обов»язки директора шахти. Відокремлений підрозділ «Шахта ім. Г.Г.Капустіна» (надалі ВП ПАТ «ЛВ») є структурним підрозділом без прав юридичної особи. 03.09.2015 року він написав заяву на ім»я керівника ПАТ «ЛВ» , в якій просив надати йому чергову відпустку з 04.09.2015 року з наступним звільненням за його власним бажанням. Керівник підприємства ОСОБА_6 усно надав йому згоду і на відпустку з 04.09.2015 року по 27.10.2015 року включно, і на звільнення. Не будучи ознайомленим з наказом, 04.09.2015 року він пішов у відпустку. 09.09.2015 року він вирішив продовжити свою працю на підприємстві та керуючись нормами ст. 38 КЗпП України направив до ПАТ «ЛВ» заяву з викладенням свого наміру відкликати заяву про звільнення та продовжити працювати на своєму робочому місяці з 28 жовтня 2015 року , тобто після відпустки. Дану заяву він направив рекомендованим листом з повідомленням. 11.09.2015 року він отримав поштове повідомлення з відміткою про вручення листа, та будучи впевненим в дотримання відповідачем його прав та залишення за ним його робочого місця, спокійно перебував у відпустці. 24 жовтня 2015 року він захворів та вимушений був відкрити лікарняний лист по тимчасовій втраті працездатності, тому у телефонному режимі повідомив відділ кадрів про свою хворобу та перебування на лікарняному. З 03 листопада 2015 року був виписаний до роботи, лікарняний лист було закрито. Отримавши лікарняний лист , він звернувся до бухгалтерії ВП ПАТ «ЛВ» з проханням взяти лікарняний до оплати , але лікарняний лист не прийняли , оскільки з 27 жовтня 2015 року він вже був звільнений з роботи відповідно до наказу від 03.09.2015 року, на його місці вже працює інша людина, а його особова справа разом з трудовою книжкою знаходиться в ПАТ «Лисичанськувугілля» . Він направився до відповідача, але його не пустили на поріг підприємства ні до його керівники, ні до відділу кадрів, ні до бухгалтерії . Він ходив так декілька днів, лише 09.11.2015 року робітник відділу кадрів виніс йому трудову книжку і віддав, не беручи жодного підпису від нього ні в особовій справі, ні в книзі руху трудових книжок. На його заяву від 09.09.2015 року , отримав відповідь, з якої дізнався, що йому відмовлено у відкликанні заяви про звільнення та продовження роботи відповідно наказу, звільнено з 27 жовтня 2015 року наказом від 03 вересня 2015 року за згодою сторін. Жодних розрахунків з ним проведено не було, тобто були порушені його права, а саме : - звільнено за п.1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін , а не за власним бажанням. Згоди на звільнення за згодою сторін не давав. З наказом не був ознайомлений. Наказ виданий 03.09.2015 року, звільнений з 27.10.2015року , тобто за півтора місяця до звільнення. На час знаходження на лікарняному, допомога по непрацездатності не була сплачена, відпустка на час находження на лікарняному та тимчасової непрацездатності продовжена не була та фактично його звільнено під час хвороби. Час непрацездатності та перебування на лікарняному -10 днів з 24.10.2015 року по 03.11.2015 року, продовження строку відпустки на 4 дні з 03.11.2015 року по 06.11.2015 року, тому мав бути звільнений не раніше ніж 06.11.2015 року. Трудову книжку отримав лише 09.11.2015 року , чим порушено право на вчасне отримання трудової книжки при звільненні. Не виплачена заборгованість по заробітній платі в сумі 35000грн., без урахування часу непрацездатності, чергової відпустки та середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Крім того він працює у галузі вугільної промисловості більше 20 років 06 місяців25 днів, знаходиться на пенсії та відповідно до норм Колективного договору та Галузевої угоди, при стажі роботи понад 20 років для чоловіків при звільненні, відповідач повинен був сплатити йому одноразову грошову допомогу у сумі трьох середньомісячних заробітних плат, чим грубо порушує умови Колективного договору та його законні права.

Після уточненні позовних вимог позивач 15.02.2016 року подав до суду заяву , у якій виклав позовні вимоги у наступній редакції: вважати дні чергової відпустки з 24.10.2015 року по 27.10.2015 року, які останній перебував на лікарняному при тимчасовій непрацездатності, перенесеними на дні з 03.11.2015 року по 06.11.2015 року; визнати протиправним та скасувати наказ ПАТ «Лисичанськувугілля» № 153-к від 03.09.2015 року ; визнати формулювання причини звільнення його, яке зазначено відповідачем у трудовій книжці як «за згодою сторін за п.1 ст. 36 КЗпП України» невірною, та такою, що суперечить нормам законодавства України. Зазначити причиною звільнення ОСОБА_1 власне бажання згідно до ст. 38 КЗпП України; вважати строк затримки видачі відповідачем ПАТ «ЛВ» трудової книжки при звільненні з 06.11.2015 року по 09.11.2015 року вимушеним прогулом; вважати днем звільнення ОСОБА_1 з ПАТ «Лисичанськувугілля» день фактичної видачу трудової книжки 09.11.2015 року; зобов»язати ПАТ «Лисичанськувугілля» нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 1528грн.32 коп. з утриманням 298грн.95 коп., з видачею 1229,37 грн. ; зобов»язати відповідача нарахувати та сплатити позивачу одноразову допомогу в розмірі трьох середніх заробітних плат в сумі 32 706грн.; стягнути з відповідача на користь позивача суму судового збору.

Представник відповідача ОСОБА_3 подала до суду письмові заперечення , у яких зазначила, що позовні вимоги про визнання та скасування наказу № 153-к від 03.09.2015 року , визнання формулювання причин звільнення ОСОБА_1, яке зазначеного відповідачем у трудовій книжці як « за згодою сторін за п.1 ст. 36 КЗпП України» невірною, та такою, що суперечить нормам законодавства . Зазначити причиною звільнення ОСОБА_1 власне бажання згідно до ст. 38 КЗпП України, відповідні пункти позовних вимог , які прямо витікають з вищевикладених позовних вимог, не можуть бути визнані такими, що відповідають вимогам діючого законодавства. 03.09.2015 року позивачем було надано заяву про надання чергової відпустки з наступним звільненням. Звільненням відповідно до заяви позивача , є наступним днем після закінчення терміну відпустки - а саме 28.10.2015 року. В період тривання відпустки позивача, від нього надійшла заява від 09.09.2015 року про відзив заяви про звільнення, в якій позивач вказує , до має намір працювати після закінчення терміну відпустки, та має на це право на підставі ст. 38 КЗпП України. Розглянувши заяву позивача йому було надано роз»яснення, що відповідно ч.1 ст. 36 КЗпП України, у разі звільнення за угодою сторін , законодавство не містить обмежень щодо строку повідомлення та наявності поважних причин для припинення трудових відносин. Таким чином, трудовий договір може бути припинено у будь-який строк, стосовно якого досягли домовленості працівник та роботодавець. Такий строк може бути як меншим, так і перевищувати встановлений для звільнення за власним бажанням двотижневий період. Окрім того, при досягненні домовленості про припинення трудового договору анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це роботодавця і працівника. Тобто якщо роботодавець і працівник домовились про певну дату припинення трудового договору, працівник не має права відкликати свою заяву про звільнення. В заяві про звільнення , строк звільнення встановлений позивачем особисто, а саме з 28.10.2015 року, про що заперечень з боку ПАТ «Лисичанськувугілля» не має та погоджено. У відповідності до ст. 3 Закону України № 504/96-ВР від 15.11.1996 року з наступними змінами та доповненнями, позивач скористався своїм законним правом на звільнення після закінчення строку чергової відпустки , а роботодавець погодився з такою пропозицією, що і є угодою сторін, яка реалізована наказом ПАТ «Лисичанськувугілля» № 153-к від 03.09.2015 року . В позовній заяві позивач особисто зазначає, що керівник надав йому згоду і на відпустку з 04.09.2015 року по 27.10.2015 року включно, і на звільнення . Це підтверджує той факт, що сторони досягли згоди щодо припинення трудових відносин у встановлений сторонами (працівником та роботодавцем) строк. Саме тому позивача було звільнено за п.1 ст. 36 КЗпП за згодою сторін.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримав уточнені позовні вимоги, просив їх задовольнити. У своїх поясненнях посилався на обставини, викладені в уточненому позові, про що надав суду відповідні докази. Доповнив, що в усній формі він домовився з Генеральним директором ПАТ «Лисичанськувугілля» ОСОБА_6 про те, що він уходить у відпустку з подальшим звільненням, оскільки між ними були суперечки з політичних мотивів. Оговорили питання, якщо він не буде обраний міським головою м. Лисичанська, під час виборів, він продовжить працювати на тій же посаді. Керівник ПАТ «ЛВ» не поставив його до відома за якою статтею його буде звільнено. З наказом про звільнення ознайомлений не був. Дійсно він написав заяву про надання відпустки з послідуючим звільненням з роботи. За результатами виборів міського голови , під час голосування, він був обраний міським головою м. Лисичанська. Трудову книжку він не отримав своєчасно, бо його не пускали до приміщення обєднання. 09.11.2015 року працівник відділу кадрів обєднання, в холі приміщення, видав йому трудову книжку, в якій він побачив запис про наказ від 03.09.2015 року про його звільнення з 27.10.2015 року . Тоді він піднявся до юридичного відділу, де отримав лист, начебто повідомлення, про звільнення його за угодою сторін. Йому підприємство виплатило заборгованість по заробітній платі, оплачений лист з тимчасової непрацездатності, але не виплачена одноразова допомога у розмірі трьох середніх заробітних плат, бо він має достатній підземний стаж для виплати такої допомоги. Дійсно він працював з 2008 року по 2010 рік у ДП «Укрвуглеторфреструктуризація», звідки звільнився, допомогу не отримував, бо це підприємство не є вугільним та в теперішній час не працює. Після звільнення з даного підприємства у 2010 році оформив пенсію, по досягненню пенсійного віку. Потім працював в Шахтоуправлінні «Покровське» в м. Красноармійську, відпрацював 3 місяці, а для отримання такої допомоги потрібно було пропрацювали не менше року. Вважає, що при звільненні з ПАТ «Лисичанськувугілля» він має право на виплату одноразової допомоги у розмірі трьох середніх заробітних плат , бо це перше підприємство де він працював після оформлення пенсії.

Представник позивача ОСОБА_2 у судовому засіданні підтвердила доводи , що викладені в позовній заяві та додатково пояснила, що дії відповідача суперечать діючому законодавству. Вважає що позивачем подано заяву про звільнення за власним бажанням, а не за угодою сторін, однак керівництво підприємства на свій розсуд звільнило позивача з посади. Звільнений він був у період перебування на лікарняному, з 27.10.2015 року, а лікарняний оплачений по 06.11.2015 року включно, таким чином відповідачем визнало факт його перебування на лікарняному. Про находження його на лікарняному позивач у телефонному режимі повідомляв працівника відділу кадрів шахта ім.. ОСОБА_7, відділ кадрів ПАТ «ЛВ» про це не повідомляв. Дні відпустки, під час перебування на лікарняному, не були позивачу, продовженими. З заявою про продовження відпустки у зв»язку з хворобою під час відпустки , відповідач не звертався. Зі слів позивача керівник підприємства завіряв його, що після відпустки він продовжить працювати на тій же посаді. Позивач брав відпустку, бо приймав участь у виборах міського голови. Мав намір , якщо його оберуть звільнятися, а якщо не оберуть повернутися за попереднім місцем роботи. З заявою про поновлення на роботі він не звертався, бо був обраний міським головою. Трудова книжка видана з затримкою. Стаж підзмінної роботи у позивача більше 20 років, а тому він має право при звільненні отримати одноразову допомогу, передбачену Колективним договором в розмірі 3 середньомісячних заробітних плат. Просила позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_3 у судовому засіданні позовні вимоги не визнала у повному обсязі, підстави обґрунтувала у письмових запереченнях на позов. Доповнила, що посилання позивача на те, що його не пускали до приміщення обєднання безпідставні, бо він особисто приходив до неї, отримав розяснення на своє звернення. При поданні заяви 03.09.2015 року про надання відпустки з послідуючим звільненням він особисто розмовляв з в.о.генерального директором обєднання ОСОБА_6, всі питання були між сторонам узгоджені, сам позивача встановив день свого звільнення, про що підтверджує у позовній заяві. 09.09.2015 року, отримавши його заяву про те, що позивач має намір працювати у подальшому, йому було надіслано роз»яснення з цього питання, направлено за місцем його проживання, але лист було повернуто з позначкою пошти «за закінченням терміну зберігання». Оскільки в його заяві була вказана дата звільнення , цей строк було узгоджено з керівником підприємства, тому і був виданий наказ по звільнення позивача за угодою сторін по п.1 ст. 36 КЗпП України. Суми заборгованості позивачу було виплачено у повному обсязі. Лист з тимчасової непрацездатності оплачений позивачу за період хвороби по 06.11.2015 року, тому вважати їх перенесеними на інші дати не потрібно. Щодо виплати одноразової допомоги при звільненні при наявності стажу підземної роботи , в цій частині позов також не підлягає задоволенню, бо позивач прийшов працювати на підприємств вже будучи пенсіонером та звільнявся не з підстави переходу на пенсію. Просила у задоволені позову відмовити у повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_8 у судовому засіданні позовні вимоги також не визнала, просила у їх задоволені відмовити. Доповнила, що виходячи з обставини справи, згода між позивачем та керівником підприємства з питання надання відпустки з послідуючим звільненням була досягнута. Наслідки звільнення позивача зо угодою сторін ніяким чином не порушує прав позивача. З позивачем у повному обсязі проведено розрахунок при звільненні. Щодо виплати одноразової допомоги, позов не підлягає задоволенню , оскільки це не перше підприємство з якого він звільнився, але своїм правом він не скористався. Тому просила відмовити у задоволені позову у повному обсязі.

Свідок ОСОБА_9 у судовому засіданні пояснила, що вона працює начальником відділу кадрів ПАТ «Лисичанськувугілля» . 03.09.2015 року до відділу кадрів ПАТ «ЛВ» надійшла заява від позивача з резолюцією керівника підприємства ОСОБА_6 , про надання ОСОБА_1 відпустки з 04.09.2015 року по 27.10.2015 року з послідуючим звільнення з роботи. Підготували наказ про надання відпустки, але посилання на статтю КЗпП не було. Після оформлення наказу № 153-к від 03.09.2015 року позивач з ним не був ознайомлений , наказ направили на «шахту ім. Г.Г. Капустина» за місцем роботи позивача , де його повинні були з ним ознайомити. В трудову книжку запис про звільнення було внесено нею, посилання на статтю КЗпП України нею записано зі слів старшого помічника генерального директора з правових питань.

Заслухавши пояснення сторін, свідка, дослідивши наявні в матеріалах письмові докази, встановивши на їх підставі фактичні обставини та характер спірних правовідносин між сторонами спору, визначивши правові норми, що підлягають застосуванню, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особа, які беруть у справі, мають рівні права, щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Згідно з копією дубліката трудової книжки ОСОБА_1 серія АЕ№ 784267 04 січня 2011 року , ОСОБА_1 наказом № 433к від 28.09.2011 року прийнятий головним інженером шахти Відокремленого підрозділу «Шахта ім..ОСОБА_7» ВАТ «Лисичанськвугілля» . На підставі наказу ПАТ «ЛВ» № 31к від 26.02.2013 року призначений виконуючим обов»Язки директора шахти. ( а.с.19-20)

Отже , судом встановлено, що позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем ОСОБА_5 акціонерне товариство «Лисичанськувугілля» з 28.09.2011 року.

Згідно з наказом 153-к від 03.09.2015 року ОСОБА_1 був звільнений по п.1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін ( а.с.19-20)

Відповідно до п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником та власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст. 36 КЗпП ( за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за п.1 ст. 36 КЗпП , якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору, в останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника ( ст.. 38 ЗКпП).

Як вбачається з матеріалів справи, 03 вересня 2015 року від ОСОБА_1 на ім»я в.о.Генерального директора ПАТ «Лисичанськувугілля» ОСОБА_6 подана заява про надання чергової відпустки з 04.09.2015 року по 27.10.2015 року з послідуючим звільненням ( а.с.37) На ній стоїть резолюція ОСОБА_6 від 03.09.2015 року, в якій він зазначив відділу кадрів «ОСОБА_9 підготувати наказ про надання відпустки . ОСОБА_10 відізвати з відпустки» ( а.с.37)

Згідно з наказом ПАТ «ЛВ» від 03.09.2015 року № 153-к «Про надання відпустки, заміщенні та звільненні»: « 1. Надати ОСОБА_1 в.о. начальника шахти ВП «шахта ім. Г.Г.Капустіна» чергову відпустку з 04.09.2015 року по 27.10.2015 року . 4. Звільнити ОСОБА_1, в.о. директора шахти ВП «Шахта ім.. ОСОБА_7» з 27.10.2015 року.» В наказі про звільнення відсутнє посилання на статтю КЗпП( а.с.24)

09.09.2015 року на ім»я в.о.Генерального директора ПАТ «ЛВ» від в.о. директора ВП «шахта ім.. ОСОБА_7» ОСОБА_1 надійшла заява в якій, він , посилаючись на ст. 38 КЗпП України має намір працювати в.о. директора ВП «шахта ім.. ОСОБА_7» після закінчення строку відпустки. Тому відкликає свою заяву від 03.09.2015 року в частині звільнення після відпустки. Має намір з 28.10,2015 року вийти з відпустки на роботу з подальшого виконання своїх обов»язків. Рекомендований лист був отриманий представником ПАТ «ЛВ» 11.09.215 року. ( а.с.21,22)

В трудовій книжці ( копія дублікату АЕ № 784267), яка надана суду, в запису під № 12 від 27.10.2015 року зазначено : «звільнений по п.1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін. Наказ № 153-к від 03.09.2015 року» ( а.с.19-20)

В даному випадку позивач попередив в.о. Генерального директора ПАТ «ЛВ» заявою від 09.09.2015 року, що він , посилаючись на ст. 38 КЗпП України, після закінчення строку відпустки має намір вийти з відпустки на роботу з подальшим виконанням своїх обов»язків.

Відповідно п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» : «Працівник, який попередив власника або уповноваженого ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому ви падку не проводиться.»

Таким чином суд вважає, що відповідачем незаконно, наказом від 03.092015 року № 153-к, було звільнено ОСОБА_1 за ст. 36 п.1 КЗпП України, тому що , на думку суду, звільнити його було слід за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням.

Відповідно до ч.3 ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причин звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов»язаний змінити формулювання і вказати в рішення причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю( пункт) закону.

Відповідно до п.2.25 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29.07.1993 року, записи про причини звільнення у трудовій книжці повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства із посиланням на відповідну статтю, пункт закону. При розірванні трудового договору з ініціативи працівника з причин, за яких законодавство пов»язує надання певних пільг і переваг, запис про звільнення до трудової книжки вноситься із зазначенням цих причин.

Оскільки позивач не бажав продовження трудових відносин з відповідачем, бажав звільнитися за власним бажанням на підставі ст.. 38 КЗпП України, а не за згодою сторін по п.1 ст. 35 КЗпП України, про що подавав додаткову заяву керівнику підприємства 09.09.2015 року, його пояснення у судовому засіданні, суд вважає за необхідне визнати формулювання причин звільнення за наказом № 153-к від 03.09.2015 року таким, що не відповідає чинному законодавству та зобов»язати відповідача звільнити ОСОБА_1 за власним бажанням на підставі ст.. 38 КЗпП України та внести відповідні зміни у трудову книжку, а саме : замість запису «звільнений за п.1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін», вказати «звільнений за власним бажанням на підставі ч.1 ст. 38 КзпП України».

Що стосується позовної вимоги «вважати дні чергової відпустки ОСОБА_11 з 24.10.2015 року по 27.10.2015 року , які останній перебував на лікарняному при тимчасовій непрацездатності, перенесеними на дні з 03.11.3015 року по 06.11.2015 року, суд прийшов до наступного.

Позивачем наданий суду листок непрацездатності серія АГТ № 365619, з якого вбачається, що ОСОБА_1 у зв»язку з хворобою був звільнений від роботи з 24.10.2015 року по 02.11.2015 року. Виписаний до роботи 03.11.2015 року ( а.с.23)

Із довідки про фактично проведені розрахунки при звільнення ОСОБА_1 № 14 від 06.01.2016 року вбачається, що йому була виплачена допомога по тимчасовій непрацездатності за рах. Фонду 3 дні-в сумі 1681,38 грн. та допомога по тимчасовій непрацездатності за рах. Підприємства 5 днів- в сумі 2802,30 грн. ( а.с.53)

Відповідно до ст. 80 КЗпП України щорічна відпустка повинна бути перенесена на іншій період або продовжена у разі: 1) тимчасової непрацездатності працівника, засвідченої у встановленому порядку. Суд вважає, що у даному випадку відсутні підстави про перенесення днів чергової відпустки під час перебування на лікарняному, оскільки лікарняний був відповідачем оплачений у повному обсязі, що заперечувалось сторонами по справі.

Що стосується позовних вимог « про строк затримки видачі відповідачем ОСОБА_1 трудової книжки при звільнення з 07.11. 2015року по 09.11.2015 року вимушеним прогулом. Вважати днем звільнення ОСОБА_1 з ПАТ «ЛВ» день фактичної видачі трудової книжки 09.11.2015 року, зобов»язання нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 1528,32 грн. з утриманням 298,95 грн. з видачею на руки 1229,37грн. суд прийшов до наступного.

Відповідно до ст. 48КЗпП України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. З матеріалів справи, вбачається, що позивач та його представник не надали суду беззаперечних доказів, що затримка видачі трудової книжки є вимушеним прогулом. Крім того суду надана копія заяви позивача , подана ним на і»я в.о Генерального директора ПАТ «ЛВ» про звільнення його з 03.11.2015 року у зв»язку з переходом на виборну посаду Лисичанського міського голови. Підстава : постанова Лисичанської міської виборчої комісії № 70 від 29.10.2015 року ( а.с.42) Суд вважає відсутніми підстави для задоволення позову в цій частині, оскільки факт вимушеного прогулу позивачем не доказаний .

Що стосується позовної вимоги про « 7. Про зобов»язання відповідача нарахувати на сплатити ОСОБА_1 одноразової допомоги з розмірі трьох середніх заробітних плат в сумі 32 705грн.» , суд прийшов до наступного.

Відповідно до умов п.9.5 Колективного договору Публічного акціонерного товариства «Лисичанськувугілля» шахта ім..ОСОБА_12» (витяг), зареєстроваоного14.04.14в адміністрації м. Лисичанська , реєстраційний №31 ( мовою оригіналу) : « Работнику, имеющему право на пенсию по возрасту или по инвалидности ( независимо от возраста) , при первом его увольнении с Предприятия ( структурного подразделения), обособленного подразделения, филиала, общества и др. (независимо от причины увольнения, кроме увольнения за нарушение законодательства, трудовой дисциплины и правил техники безопасности) согласно п.12.15 отраслевого соглашения, выплачивается единовременное пособие, размер которого зависит от стажа работы в отрасли ( в том числе на предприятиях бывшего СССР) и среднего заработка , но не менее: При стаже работы в отрасли свыше (лет) для мужчин 10 одной среднемесячной заработной платы; 15- двух среднемесячных заработных плат; 20 трех среднемесячных заработных плат( а.с.27-29).

У судовому засіданні із наданої позивачем копії пенсійного посвідчення № 6, вбачається, що ОСОБА_1 призначена пенсія за віком, довічно. Дата видачі 24.03.2010 року ( а.с.15) Із наданої копії довідки № 81 від 27.11.2015 року ВП «Шахта ім.. ГГ. ОСОБА_7» вбачається, що він працював на підприємстві з 28.10.2011 року по 27.10.2015 року в.о. директора шахти Пр-433к від 28.10.2011 року . Стаж у вугільній промисловості на 27.10.2015 року складає 21 рік 06 місяців 25 днів, загальний стаж 35 років 02 місяця ( а.с.30) Оскільки пенсія йому була призначена 24.03.2010 року, у ПАТ «Лисичанськувугілля» працевлаштувався 29.11.2010 року, вже будучи пенсіонером, звільнився відповідно поданої заяви.

За таких обставин позовну вимогу «про зобов»язання відповідача нарахувати на сплатити ОСОБА_1 одноразову допомоги з розмірі трьох середніх заробітних плат в сумі 32 705грн.», суд вважає такою, що не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст.10,11, 60, 212-215, 218 ЦПК України, ст.. 43 Конституції України, ст.30, 36 , 48, 80 , 235 КЗпП України, п.п.8,12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», п.2.25 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29.07.1993 року, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Лисичанськвугілля» про змінення формулювання причини звільнення, зобов»язання нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу задовольнити частково.

Визнати незаконним наказ Публічного акціонерного товариства «Лисичанськвугілля» № 153-к від 03.09.2015 року.

Визнати формулювання причини звільнення за наказом № 153-к від 03.10.2015 року таким, що не відповідає чинному законодавству та зобов»язати ОСОБА_5 акціонерне товариство «Лисичанськвугілля» звільнити ОСОБА_1 за власним бажанням, на підставі ч.1 ст. 38 КЗпП України та внести відповідні зміни в трудову книжку, а саме: замість «звільнений за п.1 ст. 36 КЗпП України, вказати «звільнений за власним бажанням на підставі ч.1 ст. 38 КзпП України».

У задоволені решти позовних вимог відмовити за необґрунтованістю.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Луганської області шляхом подання апеляційної скарги через Лисичанський міський суд протягом десяти днів з дня його проголошення, а для осіб, які не були присутні у судовому засіданні - протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Л.Б. Чернобривко