АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6008/16 Справа № 201/2562/16 Головуючий у 1 й інстанції - Антонюк О.А. Доповідач - Свистунова О.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2016 року

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Свистунової О.В.

суддів Єлізаренко І.А., Лаченкової О.В.

за участю секретаря Гулієва М.І.о

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 червня 2016 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору поруки припиненим, -

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання договору поруки припиненим.

У заявлених позовних вимогах посилався на ті обставини, що 19 квітня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» ( у подальшому назву було змінено на ПАТ КБ «ПриватБанк») та ним - ОСОБА_2 було укладено договір поруки б/н у забезпечення виконання договору кредиту № К2Н7GК00260002 від 19 квітня 2007 року укладеного між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (у подальшому ПАТ КБ «ПриватБанк») і третьою особою по дійсному позову ОСОБА_3 Згідно до договору поруки, позивач зобов»язався відповідати, як солідарний боржник, перед відповідачем за належне виконання боргових зобов»язань ОСОБА_3 за кредитним договором, за умовами якого ОСОБА_3 отримала у тимчасове платне користування грошові кошти у сумі 645 200 доларів США зі сплатою відсотків на строк по 19 квітня 2027 року включно. Оскільки, ОСОБА_3 не виконувала умови договору, у неї з»явилась заборгованість перед банком, у зв»язку з чим, 08 лютого 2008 року Банк звернувся з позовом до ОСОБА_3 та відповідно поручителів - ОСОБА_5 та ОСОБА_4 про стягнення заборгованості. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 22.12.2009 року, яке набрало законної сили - 12.03.2010 року, стягнуто солідарно з боржника та поручителів на користь банку грошові кошти у розмірі 5 325 138,06 грн. та судові витрати. Свої позовні вимоги Банк обґрунтовував також і тим, що у зв»язку з порушенням зі сторони Боржника п.1.1, 2.2.2., 2.2.3.,2.2.8 умов кредитного договору, пункт 2.3.3. Договору визначає, що Банк набуває право розірвання кредитного договору, дострокового повернення кредиту, сплати відсотків за його користування, виконання інших зобов»язань за кредитним договором у повному обсязі і саме із зазначеним обґрунтування погодився суд при ухваленні рішення.

На думку позивача, оскільки, вказаний позов банком було подано 08 лютого 2008 року, а згідно до умов договору поруки (п.12), строк, на протязі якого банк може мати претензії до поручителя - п'ять років, отже, з 09 лютого 2013 року договір поруки позивача припинився. Однак, банк і надалі вимагає у позивача кошти по заборгованості за вказаним кредитним договором, а це, на думку позивача, є порушенням закону, оскільки, його порука повинна бути припиненою згідно цього ж договору 09 лютого 2013 року, хоча сам кредитний договір ще діє і строк його дії не закінчився. Просив, визнати вказаний договір поруки припиненими з вказаної дати та стягнути судові витрати.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 червня 2016 року у задоволені позовних вимог відмовлено.

У апеляційній скарзі позивач просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, оскільки вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що відповідно до укладеного між ЗАТ КБ «ПриватБанк» ( у подальшому назву було змінено на ПАТ КБ «ПриватБанк») і третьою особою у дійсній справі ОСОБА_3 договору № К2Н7GК00260002 від 19 квітня 2007 року ОСОБА_3 19 квітня 2007 року отримала у цьому банку кредит у розмірі 645 200 доларів США під обумовлені відсотки річних, терміном до 19 квітня 2027 року. У забезпечення виконання зобов'язання за вказаним кредитним договором між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (у подальшому назву було змінено на ПАТ КБ «ПриватБанк») та позивачем ОСОБА_2 і третьою особою у дійсній справі - ОСОБА_4 було укладено договори поруки б/н від 19 квітня 2007 року (початок дії договору). Згідно умов договору поруки б/н від 19 квітня 2007 року (п.2,3) позивач взяв на себе зобов'язання відповідати по кредитним зобов'язанням ОСОБА_3 (у вказаних в договорі межах) та разом з ним нести солідарну відповідальність перед відповідачем - банком - у повному обсязі цих зобов'язань, включаючи сплату основного боргу за кредитним договором, нарахованих відсотків за користування кредитом та неустойки (штрафу, пені). Банк виконав умови кредитного договору та на підставі заяви надав ОСОБА_3 вказані кредитні кошти, що не заперечувалось сторонами.

Внаслідок неповного виконання Боржником своїх зобов»язань за кредитним договором, виникла заборгованість, у зв»язку з чим, 08.02.2008 року Банк звернувся до суду з позовними вимогами до Боржника та поручителів про розірвання кредитного договору та стягнення заборгованості.

У подальшому позовні вимоги неодноразово були уточнені.

Свої позовні вимоги Банк мотивував тим, що Боржником не виконуються умови кредитного договору, внаслідок чого виникла заборгованість, що дає право Банку звернутись до суду з вимогами про повну сплату Боржником та поручителями, у солідарному порядку, тіла кредиту, відсотків за кредитом та неустойки за порушення умов договору.

Також, Банк обґрунтовував позовні вимоги і тим, що у зв»язку з порушенням зі сторони Боржника п.1.1, 2.2.2.,2.2.3.,2.2.8 умов кредитного договору, пункт 2.3.3. Договору визначає, що Банк набуває право розірвання кредитного договору, дострокового повернення кредиту, сплати відсотків за його користування, виконання інших зобов»язань за кредитним договором у повному обсязі і саме із зазначеним обґрунтування погодився суд при ухваленні рішення. Також, Банк обґрунтовував позовні вимоги посиланням на ст..ст. 1048-1050, 1054,1057 ЦК України.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 22.12.2009 року, яке набрало законної сили - 12.03.2010 року, стягнуто солідарно з боржника та поручителів на користь банку грошові кошти у розмірі 5 325 138,06 грн. та судові витрати.

Як убачається із зазначеного рішення суду, позовні вимоги були задоволені у тому числі з урахуванням умов кредитного договору, а саме п. 2.3.3.

Пунктом 12 Договору поруки визначено, що порука припиняється через 5 років після настання строку повернення кредиту.

Позивач вважав, що подаючи позов 08.02.2008 року до боржника та поручителів, з вимогами про повне повернення кредиту, Банк визнав строк повернення кредиту таким що настав.

З огляду на вищевикладене, позивач вважав, що порука припинилась за умовами договору через 5 років після дати коли Банк скористався своїм правом на дострокове стягнення кредиту, та визнав строк повернення кредиту таким, що настав. Тобто, позивач вважає, що згідно до умов Договору поруки, порука є припиненою з 09.02.2013 року.

Крім того, в матеріалах справи є довідка від 20.04.2015 року, що станом на 20.04.2015 року у ВДВС Святошинського РУЮ м. Києва на виконанні виконавчі провадження з боржником ОСОБА_2 не перебувають (а.с.42 зворот). Інших доказів щодо перебування зазначеного рішення суду на примусовому виконанні не надано.

Однак, відповідач не визнає поруку припиненою та надалі вимагає повернення коштів. Так, 17.03.2015 року на адресу позивача Банком було направлено досудове повідомлення щодо повернення грошових коштів у розмірі 1 163 317, 58 доларів США. Та у липні 2015 року відовідач звертався до суду з позовними вимогами до Боржника та поручителів про стягнення заборгованості. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21.07.2015 року відповідачу було відмовлено у відкритті провадження у справі у зв»язку з непідсудністю спору даному суду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що порука, будучи за своєю правовою природою зобов'язанням, припиняється на загальних підставах, передбачених у главі 50 ЦК України. У ст. 559 ЦК України визначено також спеціальні (додаткові) підстави її припинення. Як було встановлено судом та вбачалась з матеріалів справи збільшення відповідальності поручителя не відбулося, договір поруки не змінювався і обсяг відповідальності за ним - також.

Крім того, суд посилався на те, що відповідно до вимог ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. За правилами ст. 554 ПК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Частиною 1 ст. 598 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Підстави припинення зобов'язання передбачені ст. ст. 599-601, 604-609 ЦК України, зокрема ст. 599 України передбачено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведених належним чином. Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, унаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. При цьому обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення яких здійснює поручитель.

Таким чином, суд також виходив з того, що закон пов'язує припинення договору поруки зі зміною основного зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя, а не із зміною будь-яких умов основного зобов'язання забезпеченого порукою.

Отже, порука є спеціальним заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов'язання. Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов'язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов'язання боржника та кредитором боржника. Частиною 2 ст. 553 ЦК України встановлено, що порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язання боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Відповідно до договору поруки поручитель зобов'язується перед кредитором відповідати за невиконання позичальником усіх його зобов'язань в повному обсязі, що виникли з кредитного договору.

Суд першої інстанції не взяв до уваги сплив терміну пред'явлення вимоги до поручителя, оскільки вважав, що це стосується лише випадків, коли в договорі поруки не вказано термін його виконання, а в спірному договорі вказане є і чітко зафіксоване.

Суд першої інстанції зазначав, що у договорі поруки вказано, що поручитель з умовами кредитного договору ознайомлений. При цьому відповідно до умов договору поруки поручитель відповідає перед кредитором за виконання обов'язків за кредитним узгодженням в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків.

З урахуванням вищезазначеного, відмовляючи у задоволенні вимог позивача, суд першої інстанції виходив з того, що згідно договору поруки цей договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання зобов'язань за кредитним узгодженням з визначенням дати, обсяг зобов'язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язання боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель, сторони погодили, поручитель на добровільних засадах зобов'язався відповідати перед банком за виконання позичальником усіх його зобов'язань в повному обсязі, що виникли з кредитного договору як існуючих на час укладення договору поруки так і тих, що можуть виникнути в майбутньому, а також підтвердив, що йому добре відомі усі умови кредитного договору. При цьому, не відбулось зміни загальних умов договору про оплатність кредитного договору та необхідність проводити оплату за користування кредитними коштами й відповідно не змінились викладені у договорі умови, не відбулась і реалізація механізму збільшення плати за кредит на умовах, що погоджені сторонами кредитного договору і договору поруки й відповідно не було встановлено нових чи додаткових зобов'язань позичальника і поручителя, й відповідно не вирішено питання про те, чи можуть умови кредитного договору, які передбачають підвищення процентної ставки за кредитом вважатися такими, що збільшують обсяг відповідальності поручителя; крім того, підписуючи договір поруки, поручитель погодився з умовами основних договорів та зобов'язався перед банком відповідати за виконання позичальником усіх його зобов'язань в повному обсязі, зокрема: як тих, що виникли з кредитного договору, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому.

Отже, чинним законодавством передбачено припинення договору поруки у зв'язку з припинення основного зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя, а не за зміною будь-яких умов основного зобов'язання, забезпеченого порукою.

Положеннями ч. 4 ст. 559 ЦК України передбачено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки.

Відповідно до п. 12 договору поруки від 19 квітня 2007 року сторони прийшли до згоди, що порука припиняється зі спливом п'яти років з дня настання строку повернення кредиту за кредитним договором.

Кінцевий строк повернення кредиту, встановлений кредитним договором № К2Н70К00260002 від 19 квітня 2007 року - 19 квітня 2027 року.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції вважав, що відсутні підстави щодо припинення договору поруки до вказаного кредитного договору. На даний час зобов'язання позичальником та поручителем не виконані, а тому підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Крім того, суд першої інстанції зазначив, що звертаючись до суду за захистом, позивач не посилався на невизнання банком його права, передбаченого ч. 1 ст. 559 ЦК України на припинення поруки, приховавши існування обставин, правова оцінка яких має істотне значення для вирішення питання про порушення прав позивача та наявності підстав для їх захисту. Крім того, суд першої інстанції зробив висновок, що встановлена судовим рішенням від 22 грудня 2009 року сукупність обставин, на підставі яких покладено на ОСОБА_2 як поручителя солідарну відповідальність за повернення кредиту є преюдиційною та виключає можливість її спростування в даному спорі, оскільки судове рішення набуло законної сили та підлягає виконанню. А тому, при наявності рішення Святошинського районного суду м. Києва від 22 грудня 2009 року про стягнення з ОСОБА_2 як поручителя, солідарно на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості, яке вступило в законну силу та знаходиться на примусовому виконанні, вимога позивача про припинення поруки, пред'явлена до відповідача після постановления цього рішення суду, не може бути задоволена, оскільки припинення поруки не впливає на виконання рішення суду, яке є обов'язковим до виконання.

Оскільки, обсяг відповідальності поручителя не збільшився, то автоматично згода поручителя на таку зміну не потрібна. А тому не має правових підстав на визнання договору поруки припиненим.

Належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання.

Оскільки кредитор і поручитель перебувають у самостійних договірних відносинах, останній несе самостійну відповідальність перед кредитором за порушення зобов'язань боржником. Отже, кредитор має право вимагати виконання обов'язку в повному обсязі як від боржника і поручителя разом, так і від будь-кого з них окремо. Таким чином, оскільки підстав для припинення основного зобов'язання немає, то зберігається і зобов'язання за договором поруки.

Таким чином суд першої інстанції вважав, що на даний час не має законних підстав щодо припинення договору поруки. Вважав, що позивачем, у розумінні ст. 16 ЦК України, обрано не той спосіб захисту порушених прав, тоді як у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права.

Однак, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до вимог частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами), починається стосовно кожної окремої частини від дня, коли відбулося це порушення.

Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо за кожним простроченим платежем.

У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов'язання має право заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами за статтею 1048 цього Кодексу), що підлягає сплаті.

Згідно із частиною четвертою статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

У справі, яка переглядається, колегією та судом першої інстанції встановлено, що за пунктом 12 договору поруки остання припиняється, якщо кредитор протягом п»яти років з дня настання строку виконання зобов'язання позичальника за кредитним договором не пред'явить вимоги до поручителя.

Оскільки зобов'язання боржник не виконував, банк реалізував передбачене частиною другою статті 1050 ЦК України та пунктом 2.3.3 кредитного договору право вимоги дострокового виконання основного зобов'язання та відповідно змінив строк виконання основного зобов'язання. Отже, настання строку виконання основного зобов'язання необхідно обчислювати з 08 лютого 2008 року.

Аналогічний правовий висновок міститься й у постанові Верховного Суду України №6-18цс16 від 3 лютого 2016 року.

Відповідно до ст. 16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. За змістом ч. 1 ст. 559, ч. 1 ст. 598 ЦК порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, унаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Зобов'язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

З огляду на положення ч. 1 ст. 559 ЦК припинення поруки зумовлюють такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності, зокрема у разі встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення, розширення змісту основного зобов'язання стосовно дострокового повернення кредиту та плати за користування ним.

Право поручителя підлягає судовому захисту за позовом поручителя шляхом визнання поруки такою, що припинена, а не шляхом припинення договору поруки відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 16 ЦК, оскільки це суперечило б положенням ч. 1 ст. 559 цього Кодексу (постанова Верховного Суду України від 21 листопада 2012 р. у справі № 6-134цс12). В іншій справі за позовом про припинення договору поруки та його розірвання Верховний Суд України вказав на таке. З конструкції ст. 554 ЦК випливає, що хоча поручитель і пов'язаний із боржником певними зобов'язальними відносинами, він є самостійним суб'єктом у відносинах із кредитором. Це підтверджується його правом висувати заперечення проти кредитора і в тому разі, коли боржник від них відмовився або визнав свій борг (ч. 2 ст. 555 цього Кодексу).

Таким чином, оскільки, до правовідносин за кредитним договором № К2Н70К00260002 від 19 квітня 2007 року застосовується загальний строк позовної давності у три роки, відповідно до ст.. 257 ЦК України вказаний договір не містить даних пор будь-яке збільшення строку позовної давності. А пунктом 12 Договору поруки б/н від 19.04.2007 року визначено, що порука припиняється зі спливом п'яти років з дня настання строку повернення кредиту за кредитним договором.

Доказів звернення в період з 08.02.2008 року по 09.02.2013 року з вимогами до сторін у кредитниму договорі № К2Н70К00260002 від 19 квітня 2007 року суду не надано.

Колегія дійшла висновку, що саме за умовами договору, порука припинилась через 5 років після дати, коли відповідач скористався своїм правом на дострокове стягнення, та визнав строк повернення кредиту таким що настав - 08.02.2008 року, а тому, колегія суддів вважає, що порука за Договором поруки б/н від 19.04.2007 року є припиненою з 09.02.2013 року, згідно до умов цього договору.

Таким чином, наявність рішення Святошинського районного суду м. Києва від 22.12.2009 року, яке набрало законної сили - 12.03.2010 року, яким стягнуто солідарно з боржника та поручителів на користь банку грошові кошти у розмірі 5 325 138,06 грн. та судові витрати свідчить про той факт, що станом на 09.02.2013 року позивач та відповідач закінчили договірні правовідносини та перейшли до правовідносин по виконанню судового рішення.

Отже, у справі, яка переглядається, суд першої інстанції помилково не застосував норму частини четвертої статті 559 ЦК України, за якою порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки, що призвело до неправильного вирішення справи, а це відповідно до статті 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового.

Відповідно до ч.5 ст.88 ЦПК України, якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на зазначене, апеляційна інстанція вважає за необхідне стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь держави судовий збір у розмірі 1157 гривень 52 копійки, який складається з 551,2 грн. за подачу позовної заяви та 606,32 грн. за подачу апеляційної скарги на рішення суду.

Відповідно до п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» від 24 жовтня 2008 року № 12 відповідно до ст. 304 ЦПК України суд апеляційної інстанції при розгляді справи керується правилами розгляду справи судом першої інстанції, з винятками й доповненнями, встановленими гл. І «Апеляційне провадження» розд. V ЦПК України.

У відповідності до ст. 303 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. Досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Таким чином, повноваження суду апеляційної інстанції на дослідження нових доказів є обмеженим. Інших доказів суду апеляційної інстанції не було надано.

Отже, на основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду та ухвалення нового про задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 червня 2016 року - скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_2 - задовольнити.

Визнати поруку за договором поруки б/н від 19 квітня 2007 року, укладеним між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_2 припиненою з 09.02.2013 року.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь держави судовий збір у розмірі 1157 гривень 52 копійки.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржено у касаційному порядку.

Головуючий О.В.Свистунова

Судді І.А.Єлізаренко

О.В.Лаченкова