АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/5662/16 Доповідач Колтунова А.І.
Категорія: спори, що виникають
із житлових правовідносин
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
«25» серпня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого: Колтунової А.І.,

суддів: Зазулинської Т.П., Кругової С.С.

при секретарі: Щербань Р.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 20 липня 2016 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , 3-тя особа - Департамент реєстрації виконавчого комітету Харківської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації,-

ВСТАНОВИЛА:
16 червня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , 3-тя особа - Київський відділ державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні власністю, виселення з квартири та зняття з реєстрації.

Позивач посилався на ті обставини, що 28 жовтня 2013 року відбулися прилюдні торги арештованого нерухомого майна, а саме: трьохкімнатної квартири АДРЕСА_1 , що належала боржнику ОСОБА_3 (далі квартира АДРЕСА_2 ).

Ним ця квартира була придбана з торгів.

Свідоцтвом приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу від 24 січня 2014 року було посвідчено, що дана квартира належить на праві власності йому, ОСОБА_1 .

Проте, він як власник цієї квартири не може належним чином здійснювати володіння, користування та розпорядження нею, оскільки там зареєстрований колишній власник цього житла, який в добровільному порядку не звільняє зазначене житлове приміщення.

У зв`язку з чим, відповідач просив суд усунути перешкоди у користуванні даним нерухомим майном шляхом виселення ОСОБА_3 із квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Зняти з реєстрації ОСОБА_3 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 Головного управління державної міграційної служби України в Харківській області.

04 квітня 2016 року ОСОБА_1 звернувся із заявою про заміну предмету позову, в якому просив замінити третю сторону, яка не заявляє самостійних вимог, Київський відділ державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції на Департамент реєстрації виконавчого комітету Харківської міської ради; ОСОБА_3 визнати таким, що втратив право користування житловим приміщенням (квартирою), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 ; зняти ОСОБА_3 з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_3 в Департаменті реєстрації виконавчого комітету Харківської міської ради, мотивуючи тим, що оскільки право користування відповідно до ст. 317 ЦК України є елементом права власності, то з припиненням права власності на житлове приміщення відповідач втратив право на користування ним.

В суді першої інстанції представник позивача підтримував викладені позовні вимоги.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, проти задоволення позову заперечував, зазначив, що він перебуває на військовій служби (а.с. 35-36, 52).

Третя особа в судове засідання не з`явилася, в письмових запереченнях зазначили, що Департамент реєстрації Харківської міської ради не є правонаступником територіальних органів, який здійснював реєстрацію та зняття з реєстрації місця проживання перебування осіб до 04 квітня 2016 року. Просив розглядати справу за їх відсутністю (а.с. 91).

Рішенням Київського районного суду міста Харкова від 20 липня 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , 3-тя особа Департамент реєстрації виконавчого комітету Харківської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі, посилаючись на ті обставини, що рішення суду ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильно застосовані норми матеріального права.

Висновки суду першої інстанції, що відповідач не може бути виселений із спірної квартири без надання іншого житлового приміщення, оскільки ця квартира була придбана не за кредитні кошти, зроблені без врахування того, що ОСОБА_3 не мешкає в зазначеному житловому приміщенні, не користується ним, у зв`язку з чим були заявлені позовні вимоги про визнання його таким, що втратив право користування цим приміщенням.

Таким чином, судом неправильно застосовані норми матеріального права.

В суді апеляційної інстанції представник позивача апеляційну скаргу підтримував.

ОСОБА_3 та представник Департаменту реєстрації виконавчого комітету Харківської міської ради в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином (а.с. 149-150).

Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, та зняття його з реєстрації, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач не відноситься до категорії осіб, які відповідно до ч.2 ст. 109 ЖК України можуть бути виселені із житлового приміщення без надання іншого житлового приміщення, таким чином при реалізації цієї квартири, яка була предметом іпотеки в забезпечення виконання кредитних зобов`язань, він не втрачає право користування цим житловим приміщенням.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Судом встановлено, підтверджується письмовими доказами та не оспорюється сторонами, що 13 липня 2007 року між АКБ СР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі ПАТ «Укрсоцбанк») та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір №839/3/27/38/7-297 (а.с. 60)

В забезпечення виконання зобов`язання за зазначеним кредитним договором між сторонами був укладений іпотечний договір № 839/4/27/38/7-510, відповідно до якого позивач передав в іпотеку у якості забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_4 (а.с. 54).

Квартира АДРЕСА_2 належала на праві власності ОСОБА_3 на підставі договору купівлі продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу 21 березня 2003 року (а.с. 54, 60).

05 червня 2012 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу було вчинено виконавчий напис, відповідно до якого запропоновано звернути стягнення на предмет іпотеки.

28 жовтня 2013 року при проведенні прилюдних торгів з реалізації предмету іпотеки зазначена квартира була придбана ОСОБА_1 за початковою вартістю 260 850,00 грн. (а.с. 5-6).

Відповідно до свідоцтва від 24 січня 2014 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу посвідчено, що ОСОБА_1 належить на праві власності квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 66,1 кв. метрів, житловою 51,4 кв. метрів (а.с. 5).

Набравшими законної сили судовими рішеннями Київського районного суду міста Харкова від 29 грудня 2014 року, судової колегії судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області від 15 квітня 2015 року та колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 11 червня 2015 року встановлено, що правові підстави про визнання вищезазначених прилюдних торгів такими, що проведені з порушенням вимог закону, визнання незаконними акту державного виконавця і свідоцтва, скасування реєстрації права власності на нерухоме майно, відсутні.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 в цій частині відмовлено (а.с. 60-68).

Відповідно до довідки № 384 від 21 лютого 2014 року в спірній квартирі зареєстровані ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та його малолітній син ОСОБА_4 (а.с. 11).

Відповідно до ч.1 ст. 317 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За змістом роз`яснень, які містяться в п.п. 33, 34 постанови № 5 від 07 лютого 2014 року Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику в справах про захист права власності та інших речових прав» позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове права) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом, то власник на підставі ст. 391 ЦК України не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема житловим приміщенням, або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі ЖК УРСР).

Проте, власник має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини1 статті 346 ЦК) із знаттям останнього з реєстрації.

Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема житловим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення, про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Таким чином, колегія суддів вважає, що ОСОБА_3 , право власності якого на спірну квартиру припинено, може бути визнаний таким, що втратив право користування цією квартирою з підстав, передбачених статтями 71, 72, 156 ЖК УРСР та статті 405 ЦК України та на підставі цього знятий з реєстраційного обліку.

Разом з тим, з зазначених підстав позовні вимоги ОСОБА_1 заявлені не були (а.с. 73-75).

Посилання позивача, як на правову підставу визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, на пункт 8 частини1 статті 346 ЦК України, не може бути визнано підставою для задоволення позовних вимог, оскільки частина 2 статті 109 ЖК УРСР гарантує особам, які проживають в житлових приміщеннях, на які звернено стягнення по іпотечним договором та які були придбані ними не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення, право на отримання іншого постійного житла при виселенні їх із зазначених житлових приміщень.

Зазначені висновки містяться в правових позиціях Верховного Суду України в постановах від 18 березня 2015 року, 24 червня 2015 року та 06 липня 2016 року по справам № 6-39цс15, № 6-447цс15, № 6-3173цс15 р.

Відповідно до частини 1 статті 360 7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, є обов`язковим для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовуються у своїй діяльності нормативно правовий акт, що містить відповідну норму права та має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що з зазначених в позові підстав ОСОБА_3 не можна визнати таким, що він втратив право користування спірним житловим приміщенням.

Доводи представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 , викладені в апеляційній скарзі про те, що до спірних правовідносин не можуть бути застосовані положення частини 2 статті 109 ЖК УРСР, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки зазначеною нормою ЖК УРСР регламентовано право користування житловим приміщенням колишнього власника та членів його сім`ї при зверненні на нього стягнення по іпотечному договору та порядок виселення з нього.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що ОСОБА_3 не проживає в спірній квартирі та не користується нею, що також є підставою для визнання його таким, що втратив право користування цим житловим приміщенням, колегія суддів не може визнати правовою підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог.

Підставами для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, передбаченими ст.ст. 71, 72, 156 ЖК УРСР та ст. 405 ЦК України, є відсутність особи в цьому житловому приміщенні понад установленого законом строку (6 місяців, 1 рік) без поважних на то причин.

Із довідки Київського районного військового комісаріату № 3033 від 15 липня 2016 року вбачається, що старший лейтенант медичної служби ОСОБА_3 був призваний по мобілізації до лав Збройних Сил України 07 серпня 2014 року. Звільнений в запас та виключений із списків військової частини 11 вересня 2015 року, тобто період проходження військової служби у Збройних Силах України з 07 серпня 2014 року по 11 вересня 2015 року (а.с. 125).

ОСОБА_1 набув право власності на спірну квартиру ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся до суду 16 червня 2014 року (а.с. 2-5).

За таких обставин, судом не встановлено не проживання ОСОБА_3 в квартирі АДРЕСА_1 , понад встановленого законом строку без поважних на то причин.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно та всебічно досліджені всі обставини по справі, надано належні оцінки доводам та запереченням сторін та ухвалене судове рішення відповідно до вимог закону та наданих сторонами доказів.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, були предметом розгляду суду першої інстанції та їм дана належна оцінка.

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Правові підстави для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги відсутні.

На підставі викладеного, керуючись, ст. ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст. 308, ст. 313, ч.1 ст. 314, ст. 315, ст. 317, ст. 319, ст. 324 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 20 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту набрання законної сили.

Головуючий: А.І. Колтунова

Судді: Т.П. Зазулинська

С.С. Кругова