Справа № 306/1041/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

14 квітня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області у складі:

судді- доповідача ОСОБА_1,

суддів: Собослоя Г. Г., Бондаренка Ю. О.,

при секретарі Волощук В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, яка представляє свої та інтереси малолітніх дітей: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на рішення Свалявського районного суду від 09 листопада 2015 року по справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2, яка представляє свої інтереси та інтереси своїх малолітніх дітей: ОСОБА_3 та ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_5, служба у справах дітей Свалявської РДА про виселення,-

в с т а н о в и л а :

У травні 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернулося із позовом до ОСОБА_2, яка представляє свої інтереси та інтереси своїх малолітніх дітей: ОСОБА_3 та ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_5, служба у справах дітей Свалявської РДА про виселення.

Позов мотивує тим, що між ОСОБА_5 ПАТ КБ "Приватбанк" 17.07.2007 року було укладено кредитний договір № МKSWG100000044, відповідно до якого банк надав третій особі (ОСОБА_5Ф.) кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 27825,00 доларів США з кінцевим терміном повернення до 15.07.2022 року, зі сплатою 12% за користування кредитними коштами.

В забезпечення цього договору між позивачем та ОСОБА_5 було укладено договір іпотеки, за яким останній надав в іпотеку квартиру загальною площею 59,70 кв. м, яка розташована в м. Свалява, вул. Я.Мудрого, 40/4.

Заочним рішенням Свалявського районного суду від 04 червня 2009 року позов ПАТ КБ „Приватбанк до ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки - задоволено та звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру АДРЕСА_1, шляхом продажу.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 27 листопада 2013 року задоволено частково позов ПАТ КБ „Приватбанк до ОСОБА_5 про виселення із зняттям з реєстраційного обліку. Виселено ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_2 зі зняттям з реєстраційного обліку.

Позивач посилається на те, що відповідно до ст. 40 Закону України "Про іпотеку" та ст. 109 ЖК України звернення стягнення на предмет іпотеки а саме: квартиру АДРЕСА_3, є підставою для виселення всіх осіб, які проживають у цій квартирі.

Зазначав, що іпотекодержатель повідомляв відповідача про необхідність звільнення вказаного житлового будинку у добровільному порядку, що підтверджується письмовим повідомленням, однак відповідач не виселився у добровільному порядку, а тому підлягає виселенню в судовому порядку.

Позивач, посилаючись на зазначені у позовній заяві обставини справи та з підстав передбачених ст ст. 526, 527, 530, ЦК України ст. 40 Закону України "Про іпотеку" ст. 109 ЖК України просив у суді першої інстанції виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі, розташованій в м. Свалява, вул. Я.Мудрого, № 40/4.

Рішенням Свалявського районного суду від 09 листопада 2015 року позов ПАТ КБ „ Приватбанк- задоволено частково.

Виселено ОСОБА_2 неповнолітніми з дітьми: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 із квартири № 4, яка знаходиться у будинку № 40 по вул. Я.Мудрого в м. Свалява Закарпатської області. В решті позову відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції відповідач ОСОБА_2 в свої інтересах та інтересах неповнолітніх дітей оскаржила дане рішення в апеляційному порядку у частині виселення її та неповнолітних дітей з квартири, вважаючи, що таке є необєктивним, необґрунтованим, винесеним із грубим порушенням норм матеріального права та неповним зясуванням обставин, що мають істотне значення для справи, а тому просила дане рішення скасувати і постановити нове рішення, яким у заволенні вимог позивача про її виселення разом із неповнолітними дітьми відмовити.

Рішення суду першої інстації у частині відмови у виселенні інших осіб із зазначеної квартири у апляційному поряду не оскаржено.

Відповідачка та її представник в суді апеляційної інстанції вимоги апеляційної скарги підтримали у повному обсязі.

Представник позивача вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, а апеляційну скаргу безпідставною.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи й обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлгає частковому задоволенню.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд, керуючись принципом диспозитивності, відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України та розяснень Верховного Суду України, викладених в постанові Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 року № 12 "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку", перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, не роблячи висновків щодо неоскарженої частини судового рішення.

Відповідно до ст. ст. 10, 11, 59, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Задовольняючи частково позов публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на підставі ч. 2 ст. 40 ЗУ «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР про виселення ОСОБА_6 з неповнолітніми дітьми з спірної квартири, суд першої інестації виходив із того, що заочним рішенням Свалявського районного суду від 04 червня 2009 року звернунуто стягненя на предмет іпотки квартиру АДРЕСА_4, яка відповідно до кредитного договору була придбана за кредитні кошти та передана в іпотеку, а тому їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Судова колегія погоджується з висновками місцевого суду, який, розглядаючи заявлений по справі позов, повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин.

Судом першої інстанції встановлені наступні факти.

17.07.2007 року між ПАТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір № МKSWG100000044, відповідно до умов якого Банк зобов'язався надав позичальникові кредитні кошти шляхом видачі через касу на строк з 17.07.2007 року по 15 липня 2022 року включно у вигляді не поновлювальної лінії у розмірі 27825,00 доларів США на наступні цілі: придбання 3-х кімнатної квартири за адресою: м. Свалява, вул. Я.Мудрого, 40/4 в розмірі 24000 доларів США (а.с. 5-7).

В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 17.07.2007 року між банком та ОСОБА_5 було укладено договір іпотеки квартири, відповідно до якого останній надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру, яка розташована за адресою: м. Свалява, вул. Я.Мудрого, 40/4, та належить ОСОБА_5 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу (а.с. 8-10).

Заочним рішенням Свалявського районного суду Закарпатської області від 04 червня 2009 року було звернуто стягнення на вищевказану квартиру шляхом продажу предмету іпотеки ЗАТ КБ "ПриватБанк" з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також з наданням ПАТ КБ "Приватбанк" всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу, яке набуло законної сили.

27.11.2013 року рішенням апеляційного суду Закарпатської області виселено ОСОБА_5 з квартири № 4 по вул. Ярослава Мудрого в м. Свалява зі зняттям з реєстраційного обліку.

Згідно відповідей завідувача Свалявського РС ГУ ДМС України в Закарпатській області № 866 від 13.05.2015 року та № 1720 від 29.08.2015 року на запит суду, за адресою предмета іпотеки зареєстровані ОСОБА_2 (з 17.01.2008 року), разом із неповнолітніми дітьми: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4

У березні 2015 року в порядку ст. 40 Закону України «Про іпотеку» банк направив відповідачу вимогу в тридцятиденний термін звільнити вищевказану квартиру, що є предметом іпотеки (а.с. 14 - 16).

Згідно вимог ст. 40 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

За змістом ч. 2 ст. 40 ЗУ «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Із висновку Служби у справах дітей Свалявської РДА від 19 лютого 2016 року стверджується факт того, що ОСОБА_2 та ОСОБА_5 дозвіл органу опіки піклування на вчинення правочину щодо передачі в іпотеку сквартири №4 в будинку №40 по вул. Я. Мудрого , в м. Свалява не надавався , оскільки вони за таким дозволом не звертались.

Такаж цим висновком стверджений факт того, що неповнолітні діти фактично проживають у спірній квартирі АДРЕСА_5 загальною площею 59.70 кв. м. і іншого житла не мають, а тому вважать неможливим виселення відповідачки із неповнолітніми дітьми із заначеної квартири ( а. с.119).

Сторонами у суду першої та апеляційної іенстації визнається та заперечується факт того, що відповідно до п. 7.1 Кредитного договору від 17 липня 2007 року спірна квартира була придбана за кредитні кошти та предана в іпотеку(а. с.5-8).

З врахуванням наведеного судова колегія погоджується з висновком місцевого суду , про наявність правових підстав ч. 2 ст. 40 ЗУ «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР про виселення ОСОБА_2 та її малолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з квартири, що є предметом іпотеки, яка була придбана за кредитні кошти.

Зокрема, Верховний Суд України в складі Судової палати у цивільних справах за результатами розгляду справи № 6-384цс15 прийняв постанову від 30 вересня 2015 року, в якій сформував правовий висновок про те, що власник майна, який є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, може спричинити правові наслідки, передбачені законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування.

Укладаючи даний іпотечний договір батько неповнолітньої доньки ОСОБА_3, 18 березня 2005 року, ОСОБА_5 не повідомив нотаріуса про те, що в квартирі яка передана в іпотеку, проживає неповнолітня донька.

Отже, ураховуючи встановлені фактичні обставини, зокрема придбання квартири за рахунок кредитних коштів та передання її в іпотеку, а також з огляду на те, що вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору.

Доводи апеляційної скарги не мають правого значення, а тому підлягають відхиленню з вищанаведених підстав.

За таких підстав колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення підлягає зміні шляхом доповнення резолютивної частини рішення застереженням, що рішення суду в частині виселення не підлягає виконанню на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Керуючись ст.ст. 307, 309, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка представляє свої та інтереси малолітніх дітей: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Свалявського районного суду від 09 листопада 2015 року - змінити.

Доповнити резолютивну частину рішення Свалявського районного суду від 09 листопада 2015 року абзацом другим, виклавши його в наступній редакції:

Зупинити виконання рішення суду в частині виселення ОСОБА_2 з дітьми ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_4, 01 жовтня 2010 року із квартири АДРЕСА_6 на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

Судді: