УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.

суддів:Ізмайлової Т. Л. , Кадєтової О.В., Мостової Г.І., Попович О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (Украерорух) про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та за зустрічним позовом Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (Украерорух) до ОСОБА_5 про стягнення матеріальної допомоги, за касаційною скаргою ОСОБА_5, в інтересах якого діє ОСОБА_6, на рішення Апеляційного суду м. Києва від 01 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2015 року ОСОБА_5 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з 22 вересня 2004 року він працював у Державному підприємстві обслуговування повітряного руху України (Украерорух). 30 грудня 2014 року його було попереджено про скорочення посади, яку він займав, у зв'язку зі змінами в організаційній структурі. 24 березня 2015 року його було звільнено з роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Позивач вважає своє звільнення незаконним, оскільки проведено без згоди профспілкового комітету, що є порушенням трудового законодавства, тому просив визнати незаконним та скасувати наказ т. в. о. директора ОСОБА_7 від 24 березня 2015 року №151/о в частині звільнення ОСОБА_5. з посади інженера-електроніка 1-ої групи ТО та ремонту мережного обладнання відділу технічної експлуатації та програмного забезпечення автоматизації Центру «Украеросервіс» Украероруху, поновити його на зазначеній посаді та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 95 050,08 грн.

Державне підприємство обслуговування повітряного руху України (Украерорух) звернулося до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів, посилаючись на те, що при звільненні ОСОБА_8 отримав матеріальну допомогу в розмірі 79 632,76 грн, а тому у разі поновлення його на роботі вказані кошти підлягають поверненню на підставі п. 2.3.3 Колективного договору.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 05 листопада 2015 року позов ОСОБА_5 задоволено.

Визнано незаконним та скасовано наказ т. в. о. директора ОСОБА_7 від 24 березня 2015 року № 151/о в частині звільнення ОСОБА_5 з посади інженера-електроніки 1-ї категорії групи ТО та ремонту мережного обладнання відділу технічної експлуатації та програмного забезпечення автоматизації Центру «Украеросвіт» Украероруху.

Поновлено ОСОБА_5 на посаді інженера-електроніка 1-ї категорії групи ТО та ремонту мережного обладнання відділу технічної експлуатації та програмного забезпечення автоматизації Центру «Украеросвіт» Державного підприємства обслуговування повітряного руху України.

Стягнуто з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на користь ОСОБА_5 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 95 050,08 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 01 березня 2016 року рішення суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу змінено, зменшено його розмір з 95 050,08 грн до 15 417,32 грн.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_5, в інтересах якого діє ОСОБА_6, просить зазначене судове рішення апеляційної інстанції скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Рішення апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог за первісним позовом ОСОБА_5 сторонами не оскаржується.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Враховуючи, що заявником оскаржується рішення суду апеляційної інстанції тільки в частині вирішення його позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та в частині вирішення зустрічного позову, то колегія суддів вважає за недоцільне виходити за межі касаційної скарги та переглядати рішення суду апеляційної інстанції в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги за первісним позовом в частині поновлення на роботі, суд першої інстанції з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що звільнення ОСОБА_5 проведено із порушенням вимог п.1.ч. 1 ст. 40 КЗпП України, оскільки воно проведено без попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації, членом якої є позивач.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того що кошти, які просить стягнути позивач за зустрічним позовом є матеріальною допомогою, яка була виплачена ОСОБА_5 на підставі п. 6.25.3 Колективного договору, повернення яких передбачено лише коли звільнений працівник бажає працевлаштуватися повторно, а не у випадку поновлення на роботі незаконно звільненого працівника.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, апеляційний суд виходив із того, що місцевим судом при визначенні його розміру не враховано виплачену ОСОБА_5 суму вихідної допомоги на яку необхідно зменшити розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Колегія суддів повністю не може погодитися з такими висновками суду апеляційної інстанції з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій установлено, що ОСОБА_5 з 22 вересня 2004 року працював у Державному підприємстві обслуговування повітряного руху України.

30 грудня 2014 року ОСОБА_5 було попереджено про скорочення посади, яку він займав.

24 березня 2014 року ОСОБА_5 було звільнено з посади інженера-електроніка 1-ї категорії групи ТО та ремонту мережного обладнання відділу технічної експлуатації та програмного забезпечення автоматизації Центру «Украеросвіт» Державного підприємства обслуговування повітряного руху України за скороченням штату на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. При цьому в наказі зазначено, що йому підлягає до виплати: матеріальна допомога на підставі п. 6.25 колективного договору; вихідна допомога у розмірі одного середньомісячного заробітку на підставі ст. 44 КЗпП України та компенсація за 15 календарних днів невикористаної щорічної відпустки.

Згідно з ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

Крім того, положеннями розділу ІІІ Порядку передбачені виплати, які підлягають і не підлягають урахуванню до середнього заробітку. Зокрема, пунктом 4 вказаного розділу передбачено, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються: одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо).

Вирішуючи даний спір та змінюючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу шляхом зменшення його розміру на суму вихідної допомоги (79 632,76 грн), апеляційний виходив із того, що при визначенні розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції, у порушення вказаного Порядку, безпідставно не врахував розмір вихідної допомоги, отриманої позивачем при звільненні.

Однак такий висновок апеляційного суду є помилковим, оскільки матеріальна допомога в розмірі 79 632,76 грн, яка була виплачена ОСОБА_5 при звільненні, на підставі п. 6.25.3 Колективного договору не враховується при обчисленні середньої заробітної плати, що узгоджується з положеннями п. п. «б» п. 4 розділу 111 Порядку, тому відсутні підстави для зменшення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Крім того, відмовляючи у задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом про стягнення матеріальної допомоги, яка була виплачена ОСОБА_5 на підставі п. 6.25.3 Колективного договору, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що відсутні підстави для їх задоволення, оскільки згідно п. 2.3.3. колективного договору, на який посилається позивач за зустрічним позовом, як на підставу для задоволення позовних вимог, грошова допомога, повертається у випадку, коли звільнений працівник бажає повторно працевлаштуватися до Украероруху, а не у випадку поновлення на роботі звільненого працівника.

Однак суди не врахували, що наказ про звільнення ОСОБА_5 за скороченням штату (п. 1 ст. 40) КЗпП України скасований, трудові відносини продовжені, тому у ОСОБА_5 відпали законні підстави для виплати йому одноразової грошової допомоги в розмірі 79 632,76 грн, оскільки відповідно до п. 6.25.3 колективного договору виплата зазначених грошових коштів передбачена лише у разі звільнення працівника у зв'язку зі скороченням штату.

Таким чином, у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 303, 316 ЦПК України, апеляційний суд на зазначені вище положення закону уваги не звернув, фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, належним чином не встановив, доводів сторін та надані ними докази належним чином не перевірив, не надав їм належної правової оцінки та дійшов передчасного висновку щодо зміни рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_5 про стягнення середнього заробітку за вимушений прогул та відмови в задоволенні зустрічного позову про стягнення матеріальної допомоги.

За таких обставин рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст.213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухваленого рішення в цій частині з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_5, в інтересах якого діє ОСОБА_6, задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 01 березня 2016 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_5 до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (Украерорух) про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та в частині вирішення позовних вимог за зустрічним позовом Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (Украерорух) до ОСОБА_5 про стягнення матеріальної допомоги скасувати та справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов

Судді: Т.Л. Ізмайлова

О.В. Кадєтова

Г.І.Мостова

О.В.Попович