ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
____________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2016 року Фастівський міськрайонний суд Київської області у складі: головуючого судді Чернишової Є.Ю., за участі секретаря Омельчук С.А., позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4, розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про припинення права користування житловим будинком та про визначення порядку користування спільним сумісним майном та зустрічну позовну заяву ОСОБА_5, ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про вселення, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 про припинення права користування житловим будинком та про визначення порядку користування спільним сумісним майном, мотивуючи вимоги тим, що перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, однак спільне подружнє життя не склалося, у зв'язку з чим рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 25.11. 2015 року шлюб між ними розірвано. Під час сумісного життя 03.11.1996 року відповідач був зареєстрований у квартирі, яка належить їх на праві власності. Після розірвання шлюбу відповідач виселився з квартири, однак скасувати реєстрацію місця проживання відмовляється, чим порушує її право на власний розсуд розпоряджатися належним їх на праві власності нерухомим майном.

Крім того, за час шлюбу з відповідачем був придбаний автомобіль DAEWOO SENS, який у відповідності до ст.60 СК України та ст.368 ЦК України належить їм на праві спільної сумісної власності. Однак після розірвання шлюбу автомобіль перебуває у користуванні ОСОБА_3 і на вимогу позивача відповідач добровільно у користування автомобіль не надає, чим створює перешкоди у реалізації прав позивача, як співвласника даного майна.

На підставі зазначеного просила припинити право ОСОБА_3 користування квартирою АДРЕСА_1; визначити порядок користування автомобілем DAEWOO SENS, а саме: у понеділок, вівторок, середу, четвер кожного тижня автомобіль знаходиться у користуванні ОСОБА_3, а у п'ятницю, суботу, неділю автомобіль знаходиться у користуванні ОСОБА_1; зобов'язати передавати автомобіль з ключами від нього та документами на нього в четвер о 21-00 год. та в неділю о 21-00 год.

В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги та просили суд їх задовольнити повністю, надали пояснення, аналогічні викладеним у позові.

Відповідач та його представник в судовому засіданні позов не визнали, зазначили, що позивачкою вчиняються перешкоди в користуванні вищезгаданою квартирою, оскільки нею були змінені замки на вхідних дверях, ключі від нових замків не надані відповідачу, тому він позбавлений можливості вільно користуватись квартирою. Щодо порядку користування автомобілем, що запропонований позивачем, відповідач також заперечував, пославшись на те, що зі сторони позивачки було лише одне звернення з вимогою надати їй автомобіль в користування, з його боку відсутній намір створювати перешкоди в користуванні спільним майном.

Обґрунтовуючи зустрічний позов про вселення позивачі зазначили, що позивачка зареєструвала його та їх сина ОСОБА_5 у власній квартирі на правах члена сім'ї власника, однак після розірвання шлюбу був змінений замок у вхідних дверях до квартири, через що вони позбавлені можливості потрапити до квартири та вимушені орендувати житло для проживання.

На підставі зазначеного, просили вселити їх в квартиру АДРЕСА_1.

Відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 не заперечувала проти вселення до квартири сина ОСОБА_5, однак категорично заперечувала проти вселення колишнього чоловіка ОСОБА_3

Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази у межах заявлених позовних вимог (стаття 11 ЦПК України ) встановив наступне.

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 31.07.1993 року перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина ОСОБА_5

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 25 листопада 2015 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було розірвано (а.с. 8).

За час перебування в шлюбі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 придбали автомобіль DAEWOO, 2004 року випуску, державний номер НОМЕР_1.

Позивачці ОСОБА_1 відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 12.10.1993 року та договору дарування від 26.04.1994 року належить квартира АДРЕСА_2 (а.с. 5-7).

В належній позивачці квартирі зареєстровані окрім позивачки, її колишній чоловік ОСОБА_3 та син ОСОБА_5, що підтверджується витягом з будинкової книги (а.с. 10-11).

Правовою підставою звернення до суду позивачем за первісним позовом визначені положення ст.391, 406 ЦК України, в контексті яких позивач вважає, що розірвання шлюбу з відповідачем є підставою для припинення права останнього на користування квартирою, а невчинення таких дій порушує її права, як власника, вільно володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном.

Серед основних прав і свобод людини і громадянина Конституція України проголошує право на житло. Тобто право на житло - це одне із найважливіших соціально-економічних прав громадянина України, оскільки воно стосується основ життя людини.

Відповідно до ст. 25 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров'я і добробуту її самої та її родини.

Повага до права людини на житло закріплена також у статті 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод.

У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

На думку позивача, підставою для встановлення особистого сервітуту (права користування відповідачем чужим майном) було перебування відповідача у родинних відносинах з позивачкою - власником квартири. Вказана підстава на цей час перестала існувати в зв'язку з розірванням шлюбу, тому позивачка вправі вимагати припинення сервітуту в судовому порядку.

Разом з тим, суд не погоджується з такою позицією позивача з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст.401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Сервітут визначається як право обмеженого користування чужим майном, встановлений в інтересах певної особи. Правовідносини з приводу встановлення сервітуту можуть виникнути за наявності двох суб'єктів, одним із яких є власник або володілець майна, інша особа - яка вимагає встановлення сервітуту.

Згідно ч. 1 ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Об'єктом житлового сервітуту є право обмеженого користування частиною житлового приміщення, визначеного власником житла.

Враховуючи зміст ч. 1 ст.405 ЦК України та частина, яку вправі займати член сім'ї власника житла, визначається останнім при його вселенні в якості члена сім'ї.

У разі виникнення спору між власником і членами його сім'ї необхідно врахувати, що право члена сім'ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв'язку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог статей 405, 406 ЦК України.

При вирішенні даного спору суд враховує правову позицію Верховного суду України, висловлену в ухвалі від 31 січня 2007 року по справі №6-24089св06, відповідно до якої сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення, або через відсутність без поважних причин члена сім'ї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. При цьому відповідно до статей 9, 156, 157 ЖК сам факт припинення сімейних відносин із власником (власниками) квартири не позбавляє колишніх членів його (їх) сім'ї права користуватися займаним приміщенням. Колишній член сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселений відповідно до ст. 157 ЖК, але за наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу. Передбачене статтями 9, 156 ЖК сервітутне право колишніх членів сім'ї власника на користування житлом останнього не є порушенням права власності, оскільки відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції, ст. 319, частин 1, 2 ст. 321 ЦК власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві, крім обмеження права власності у передбачених законом випадках. У цьому випадку, обмеження прав власника передбачені статтею 156 ЖК.

Суд критично оцінює посилання представника позивача на те, що ОСОБА_1 має намір здійснити відчуження спірної квартири, що унеможливлюється фактом реєстрації у ній відповідача, оскільки такі посилання спростовуються її власною позицією щодо зустрічного позову, а саме те, що вона не заперечує проти вселення до квартири їх сина ОСОБА_5 і не ставить вимоги про припинення його права користування квартирою.

Таким чином, з огляду на встановлені обставини справи вбачається, що ОСОБА_3 свого часу вселився до квартири як член сім'ї власника житла, користувався нею як член сім'ї власника та зі згоди власника ОСОБА_1, з якою не було узгоджено умов вселення, порядку користування житлом, строків проживання, то відповідач на законних підставах набув права користування цією квартирою (сервітут), яке зберіглось після припинення сімейних відносин.

Однак, через розірвання шлюбу та через незалежні від нього обставини (перешкоди зі сторони власника житла) не проживав у квартирі, однак, захищаючи своє право, подав до суду позов про вселення, посилаючись на положення ст.156 ЖК України.

Вирішуючи питання щодо наявності в діях ОСОБА_1 ознак здійснення перешкод у користуванні ОСОБА_3 спірною квартирою, суд виходить з наступного.

Як встановлено судом під час розгляду справи, конфліктна ситуація між сторонами виникла після розірвання шлюбу між ними, приблизно у листопаді 2015 року, тоді, коли відповідач не зміг потрапити до квартири через те, що замок у вхідних дверях був змінений.

Наведені факти також підтвердив ОСОБА_5, який є сином сторін.

Позивачка також не заперечувала, що змінила замок у вхідних дверях з метою недопущення до квартири колишнього чоловіка.

Суд також враховує, що позивач не заперечує проти вселення до квартири їх сина ОСОБА_5, однак категорично заперечує проти проживання у квартирі колишнього чоловіка - відповідача ОСОБА_3

Оскільки судом встановлено, що відповідач за зустрічним позовом чинить ОСОБА_3 перешкоди в користуванні квартирою та він позбавлений на даний час можливості користуватись нею, в добровільному порядку не має можливості усунути такі перешкоди, вимоги зустрічного позову про вселення в спірну квартиру - підлягають задоволенню.

Щодо вимог в частині визначення порядку користування автомобілем суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, вказаною нормою права та нормами статті 60 Сімейного Кодексу України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Відповідно до частини 3 статті 319 Цивільного кодексу України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 Цивільного кодексу України).

За частиною 2 статті 183 Цивільного кодексу України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

Згідно статті 369 Цивільного кодексу України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

За частиною 1 статті 370 Цивільного кодексу України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом.

Згідно статті 358 Цивільного кодексу України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Як встановленого судом під час розгляду справи, домовленості щодо порядку користування майном між сторонами не досягнуто.

Аналіз наведених вище норм законодавства дозволяє зробити висновок про те, що запропонований позивачем порядок користування автомобілем між сторонами є таким, що суперечить нормам матеріального права та порушує права сторін, оскільки кожна із сторін не може бути обмежена у користуванні в певні періоди часу в цілому всім автомобілем через те, що він є неподільною річчю.

Суд також враховує, що аналіз встановлених обставин дає підстави для висновку про те, що відповідач будь-яких обмежень у здійсненні права користування автомобілем позивачу не чинив, а його позиція під час розгляду справи підтверджує намір не чинити таких дій у майбутньому, тобто має місце врегулювання спірної ситуації в добровільному порядку.

Крім того, відповідно до положень частини 1 статті 11, статті 15 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Цивільно-правовий захист - це система активних заходів, які застосовуються суб'єктом цивільного права, компетентними державними чи іншими органами, спрямованими на усунення порушень цивільного права чи інтересу, покладення виконання обов'язку по відновленню порушеного права на порушника. Під способом захисту цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений статтею 16 Цивільного кодексу України. Право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві (частина 1 статті 20 Цивільного кодексу України, стаття 3 і 4 Цивільного процесуального кодексу України).

Зі змісту вказаної норми закону власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, передбаченим законом або договором. Водночас, здійснення права спільної сумісної власності врегульовано статтею 369 Цивільного кодексу України, що враховуючи неподільність спірної речі (автомобіля) унеможливлює вирішення справи у спосіб, обраний позивачем.

При цьому відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема із позовом про поділ майна, що є спільною сумісною власністю (ч.1 ст.69 СК України).

Так, враховуючи вищевикладене, суд зауважує, що позивачка не позбавлена права звернутися до суду, відповідно до вимог ст.16 ЦК України, за захистом свого порушеного права у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном вимагаючи усунення відповідних перешкод. Тому суд приходить до висновку щодо передчасності вимог про встановлення порядку користування спірним автомобілем та відмовляє у їх задоволенні.

На підставі вищевикладеного, керуючись, статтями 11, 60, 62, 81, 88, 130, 174, 214, 215, 224, 367 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про припинення права користування житловим будинком та про визначення порядку користування спільним сумісним майном - відмовити.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_5, ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про вселення - задовольнити.

Вселити ОСОБА_5, ОСОБА_3 в квартиру АДРЕСА_3.

Повний текст рішення виготовлений 12 серпня 2016 року.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Київської області через Фастівський міськрайонний суд Київської області, протягом десяти днів з дня його проголошення, а для осіб, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час його проголошення, протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Є.Ю.Чернишова