Справа № 0907/2-3713/2011
Провадження № 22-ц/779/82/2016
Головуючий у 1 інстанції Ковалюк І. П.
Суддя-доповідач Соколовський В.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Соколовського В.М.,

суддів: Беркій О.Ю., Пнівчук О.В.,

секретаря Турів О.М.,

з участю: апелянта-позивача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3, апелянта-відповідача ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_5, представника Івано-Франківської міської ради Максиміва І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, Івано-Франківської міської ради, Управління Держземагенства про визнання недійсним державного акту про право приватної власності на землю та про усунення перешкод в користуванні спільним заїздом до будинку (квартири),

за апеляційними скаргами ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду від 10 квітня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2010 року ОСОБА_2 звернулася до суду з указаним позовом, в якому просила визнати недійсним рішення Івано-Франківської міської ради про передачу у приватну власність ОСОБА_4 земельної ділянки по АДРЕСА_2 та державного акту (актів) на право власності на дану земельну ділянку; зобов'язати відповідача ОСОБА_4 не чинити їй перешкод у користуванні подвір'ям та проходом і заїздом до будинку по АДРЕСА_1

Позов мотивовано тим, що відповідач без належних на те погоджень із нею незаконно виготовив державний акт на право власності на земельну ділянку та почав встановлювати огорожу, через яку позивач не може належним чином користуватися своєю земельною ділянкою.

Ухвалами Івано-Франківського міського суду від 18 червня 2012 року та від 20 серпня 2013 року по даній справі призначалося судово-почеркознавчу експертизу для перевірки достовірності підпису ОСОБА_2 в плані пропонованих меж та актах встановлення меж в натурі (т.1 а.с.146-147, 190-191).

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 10 квітня 2014 року позов задоволено частково.

Визнано недійсними державні акти на право власності на земельну ділянку, видані ОСОБА_4 на земельну ділянку по АДРЕСА_1.

Зобов'язано ОСОБА_4 не чинити ОСОБА_2 перешкод у користуванні її подвір'ям та проходом і заїздом до будинку по АДРЕСА_1 У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із рішенням місцевого суду, ОСОБА_4 та ОСОБА_2 оскаржили його в апеляційному порядку.

ОСОБА_4 вважає рішення незаконним та необгрунтованим. На думку апелянта, судом першої інстанції порушено вимоги ч.1 ст.179, ч.1 ст.214 ЦПК України. Так, суд, встановивши, що мали місце самовільні роботи по встановленню фундаменту для монолітного паркана по межі приватизованої земельної ділянки позивача, не встановив, якими доказами це підтверджується. Також судом не встановлено, чи мали місце порушення вимог ст.ст.90, 103, 110, 116, 152 Земельного кодексу України, Інструкції про встановлення меж земельних ділянок в натурі, а також, чи були порушення права власності позивача при винесенні рішення Івано-Франківською міською радою щодо передачі у приватну власність ОСОБА_4 земельної ділянки по АДРЕСА_1 та відповідних державних актів. Крім того апелянт вважає, що судом не встановлено, якими доказами підтверджується порушення порядку приватизації земельних ділянок, що перебувають у спільній сумісній власності. Стверджує, що судом неправильно застосовано норми матеріального права, зокрема ст.89 Земельного кодексу України, яка регулює суспільні відносини щодо володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності, та не регулює суспільні відносини з приватизації земельної ділянки.

З наведених підстав просив скасувати рішення суду та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, а судові витрати покласти на позивача.

ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі зазначає, що рішення в частині відмови в задоволенні позову є незаконним. Суд дійшов висновку, що оскільки оспорюване рішення було прийняте виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради, а не міською радою, то позов в цій частині до задоволення не підлягає, тому що відсутній предмет спору. Апелянт не погоджується із таким висновком суду. Так, до судових дебатів представник Івано-Франківської міської ради не заявляв, що він є неналежним відповідачем. Згідно ст.118 ЗК України до власних повноважень місцевих рад належить надання під забудову та для інших потреб земель, що перебувають у власності громад. Саме представником міської ради було надане суду оскаржуване рішення. З цих підстав вважає, що відповідач-міська рада був належним і суд повинен був по даній позовній вимозі ухвалити рішення по суті спору. Якщо суд вирішив, що не міська рада, а міськвиконком є належним відповідачем, то суд мав би залучити належного відповідача. На думку апелянта, суд порушив її право на захист, а також вимоги ст.ст.8, 27, 31, 32, 33 ЦПК України. Вважає, що оскаржуване рішення виконкому від 15.04.2003 року №187 є незаконним, оскільки було порушено вимоги ст.81, ч.1, п."в" ЗК України, так як ОСОБА_4 ці земельні ділянки ніколи не надавались у власність, ОСОБА_4 не виготовлялась технічна документація, жодних погоджень із сусідами, в тому числі з нею, проведено не було і ця обставина визнана судом у рішенні.

Просила рішення суду в частині відмови в задоволенні позову скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову, в решті рішення залишити без змін.

В засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 доводи своєї апеляційної скарги підтримали з мотивів, викладених у ній та заперечили проти задоволення апеляційної скарги відповідача.

ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_5 доводи своєї апеляційної скарги підтримали з мотивів, викладених у ній та заперечили проти задоволення апеляційної скарги позивача.

Представник Івано-Франківської міської ради Максимів І.І. апеляційну скаргу ОСОБА_4 в частині законності та обґрунтованості прийняття рішення виконкомом Івано-Франківської міської ради про надання ОСОБА_4 земельної ділянки підтримав, в решті доводів апеляційних скарг поклався на розгляд суду.

Представник Управління Держземагенства в судове засідання не з'явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав клопотання про розгляд справи за його відсутності, що відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи.

Вислухавши доповідача, пояснення осіб, що беруть участь у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду зазначеним вимогам в повній мірі не відповідає.

Судом встановлено, що позивачу та її сім'ї на праві власності належить квартира АДРЕСА_1, що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло, виданого згідно з розпорядженням виконкому Івано-Франківської міської ради від 30.06.1998 року (т.1, а.с.5).

На підставі рішення виконкому Івано-Франківської міської ради №274 від 27.07.1999 року позивачу видано державний акт на право власності на землю для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських будівель (т.1, а.с.6).

Згідно договору дарування від 01.03.2003 року ОСОБА_4 є власником квартири НОМЕР_1 в житловому будинку АДРЕСА_1 (т.1, а.с.118).

Рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 15.04.2003 року затверджено матеріали земельно-кадастрової інвентаризації і передано ОСОБА_4 у приватну власність земельні ділянки по АДРЕСА_1

На підставі вказаного рішення на ім'я ОСОБА_4 видано державні акти на право власності на земельні ділянки площею 0,0024 га та площею 0,0098 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташовані по АДРЕСА_1 (т.1, а.с.123-124).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, посилаючись на ст.391 ЦК України, ст.ст.152, 155 Земельного кодексу України, Інструкцію про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі (затвердженої Наказом Державного Комітету України по земельних ресурсах від 04.05.1999 року № 43), а також на положення ч.2 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», дійшов висновку про підставність позовних вимог в частині визнання недійсними державних актів, виданих на право власності на земельні ділянки ОСОБА_4 При цьому, суд відмовив у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_2 про визнання недійсним рішення Івано-Франківської міської ради про передачу земельних ділянок у приватну власність ОСОБА_4, оскільки земельні ділянки передані у власність ОСОБА_4 рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 15.04.2003 року №187, а не рішенням міської ради, тому відсутній предмет спору.

З такими висновками погоджується і колегія суддів.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 15.04.2003 №187, вирішено затвердити матеріали земельно-кадастрової інвентаризації і передати в приватну власність згідно ст.ст.81, 118 ЗК України та Постанови ВРУ від 17.12.1999 року земельні ділянки громадянину ОСОБА_4 (т.1, а.с. 88, 88 - зворот, 215-216, 217). Судом першої інстанції в частині позовних вимог ОСОБА_2 щодо визнання недійсним вищевказаного рішення відмовлено, оскільки позивач його не оскаржувала. Насправді рішення про надання ОСОБА_4 спірної земельної ділянки було прийняте виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради, а не міською радою, тому висновок суду про відмову у задоволенні цієї вимоги відповідає матеріалам справи і закону, оскільки рішення сесії міської ради під вищезазначеним номером і за такою датою не існує. При цьому в процесі розгляду справи судом першої інстанції позивач ОСОБА_2 не змінювала та не уточнювала позовних вимог, хоча мала на це право.

Разом з тим, суд правильно встановив наявність підстав для визнання недійсними оспорюваних державних актів на право власності на землю.

Так, частинами 1, 2 статті 116 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Відповідно до ч.1 ст.126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом.

Статтею 118 ЗК України визначено порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами. Так, відповідно до частин першої, другої, шостої - дев'ятої цієї статті (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки.

Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення індивідуального, дачного будівництва у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб).

Пред'являючи позов, ОСОБА_2 ставила питання про визнання недійсним державного акту (актів) на право власності на земельну ділянку, видані на ім'я ОСОБА_4, оскільки їх було видано з порушенням вимог чинного земельного законодавства України.

Частина 1 статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною 2 статті 16 ЦК України визначено перелік основних способів захисту цивільних прав і інтересів, серед яких є припинення правовідношення та визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Згідно із ч. 3 ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом способів.

Крім того, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в абз. 2 п. 2 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" , виходячи з положень статті 124 Конституції , статей 26 , 30 , 87-90 , 97 , 100 , 102 , 118 , 123 , 128 , 143-146 , 149 , 151 , 153-158 , 161 , 210 , 212 ЗК України , глави 27, 33, 34 ЦК України , ст.15 ЦПК України , ст.12 ГПК України судам підвідомчі (підсудні) справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками.

Отже, державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

Вказаний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 22 травня 2013 року № 6-33цс13 і відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Як вбачається із висновку почеркознавчої експертизи №09/03-403 від 30.12.2013 року, у плані запропонованих меж земельної ділянки на АДРЕСА_1 що передається у приватну власність гр.ОСОБА_4, є зміна первинних записів шляхом підтирки та дописки існуючих написів "Гр. ОСОБА_4", "ОСОБА_4", цифрових написів «10.40» та «S+ 0,010 га» у малюнку «зем діл № 1» та «S=0,003га» у малюнку «зем діл № 2» ( т.1, а.с.202 - зворот).

Як вказав сам ОСОБА_4 в судовому засіданні, державного акту, виданого на ім'я ОСОБА_7, первинному власнику земельної ділянки, в нього немає в зв'язку із втратою.

Сама позивач в судовому засіданні вказала, що жодного погодження пропонованих меж земельних ділянок, які виділялися ОСОБА_4, вона не підписувала.

Поставлені перед експертом питання щодо відповідності підпису ОСОБА_2 на плані запропонованих меж земельної ділянки в натурі на АДРЕСА_1 залишено не вирішеними, в зв'язку з відсутністю оригіналу плану запропонованих меж земельної ділянки.

На момент розгляду справи у жодної зі сторін немає акту встановлення і відновлення меж земельної ділянки на АДРЕСА_1 а є тільки копія, ніким не завірена, що ставить під сумнів такий документ як доказ, що в свою чергу свідчить про те, що встановлення і відновлення меж земельної ділянки на АДРЕСА_1 проведено з порушенням встановленого законодавством порядку, без погодження із суміжним користувачем - позивачем ОСОБА_2 Наведене свідчить, що право позивача при виданні державних актів було порушене.

Крім того, під час розгляду справи апеляційним судом ОСОБА_4 у своїх поясненнях підтвердив, що погодження меж земельної ділянки із суміжними користувачами ним не здійснювалось, оскільки таке погодження було здійснено ще попереднім власником майна - ОСОБА_7

Крім того суд правильно вважав, що державний акт на земельну ділянку на ім'я ОСОБА_4 виданий з порушенням порядку приватизації земельних ділянок, що перебувають у спільній сумісній власності (ст.89 ЗК України).

З огляду на викладене, суд дійшов правильного висновку про визнання недійсним державних актів на право власності на земельну ділянку, без скасування рішення виконавчого комітету міської ради, на підставі якого відповідач набув право власності на земельні ділянки, так як ця вимога є самостійним та належним способом захисту порушеного права. Рішення суду в цій частині відповідає вимогам ст.213 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості, а тому підлягає залишенню в силі. Доводи, викладені в апеляційних скаргах, не впливають на правильність висновків суду.

Що стосується оскарження рішення в іншій частині, колегія суддів виходить із такого.

Задовольняючи позовну вимогу ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, суд виходив із того, що позивачу створені перешкоди у здійсненні нею права користування та розпорядження земельною ділянкою, оскільки ОСОБА_4 почав встановлювати паркан, по завершенню встановлення якого може перекрити позивачу прохід та заїзд до будинку.

Однак такий висновок суду не ґрунтується на матеріалах справи, в яких відсутні докази того, що ОСОБА_4 чинить перешкоди у користуванні ОСОБА_2 її земельною ділянкою. Ні фотоматеріали, ні інші документальні дані не підтверджують наявність паркану чи намірів його зведення з боку ОСОБА_4, який категорично заперечує наявність перешкод. Таким чином, дана позовна вимога є недоведеною.

За цих обставин колегія суддів вважає, що рішення суду в частині усунення перешкод ОСОБА_2 в користуванні її подвір'ям та проходом і заїздом до будинку по АДРЕСА_3 підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні цієї позовної вимоги. В решті рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст.307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 10 квітня 2014 року в частині зобов'язання ОСОБА_4 не чинити ОСОБА_2 перешкод в користуванні її подвір'ям та проходом і заїздом до будинку по АДРЕСА_3 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4, Івано-Франківської міської ради, Управління Держземагенства про усунення перешкод в користуванні її подвір'ям та проходом і заїздом до будинку (квартири) по АДРЕСА_3 відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий В.М. Соколовський

Судді: О.Ю. Беркій

О.В. Пнівчук