АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 552/4015/15-ц Номер провадження 22-ц/786/2526/16Головуючий у 1-й інстанції Васильєва Л. М. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого-судді Прядкіної О.В.,

суддів: Панченка О.О., Чічіля В.А.,

при секретарі Кальник А.М.,

за участі: позивача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Київського районного суду м. Полтави від 03 серпня 2016 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до фізичної-особи підприємця ОСОБА_5 про звільнення з роботи, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, лікарняних та відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а :

В липні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом.В обґрунтування вимог зазначив, що 22 травня 2015 року звернувся до відповідача з заявою про звільнення, яку ОСОБА_5 не прийняв та не видав наказу про звільнення та не провів розрахунку.

Неодноразово уточнюючи позовні вимоги, просив суд зобовязати ФОП ОСОБА_5 звільнити з роботи переробника мяса з 22 травня 2015р. за ст.38 КЗпП України та сплатити на його користь наступні кошти: 2 784 грн. компенсації за невикористану відпустку; 322 грн. 75 коп. коштів за перебування на лікарняному; 1 871 грн. 95 коп. заборгованості за невиплату заробітної плати; 4 389 грн. 40 коп. коштів за весь час затримки розрахунку при звільненні з роботи; 5 000 грн. на відшкодування моральної шкоди та 4 000 грн. коштів, витрачених на правову допомогу, а всього 18 368 грн. 10 коп.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 21 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 28 жовтня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 березня 2016 року було скасовано рішення Київського районного суду м. Полтави від 21 вересня 2015 року і ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 28 жовтня 2015 року в частині вирішення позовних вимог про зобов'язання відповідача звільнити позивача з роботи, про стягнення коштів за весь час затримки розрахунку при звільненні з роботи, заборгованості із заробітної плати за відпрацьовані дні травня 2015 року, компенсації за невикористану відпустку, коштів за перебування на лікарняному та моральної шкоди скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

В іншій частині рішення Київського районного суду м. Полтави від 21 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 28 жовтня 2015 року залишено без змін.

В червні 2016 року позивач уточнивши позовні вимоги, остаточно просив суд зобовязати ФОП ОСОБА_5 звільнити з роботи з 22 травня 2015р. за власним бажанням та стягнути 2 784 грн. компенсації за невикористану відпустку; 322 грн. 75 коп. коштів за перебування на лікарняному; 1 871 грн. 95 коп. заборгованості за невиплату заробітної плати; 16 718 грн. 45 коп. коштів за весь час затримки розрахунку при звільненні з роботи; 5 000 грн. на відшкодування моральної шкоди та 4 000 грн. коштів, витрачених на правову допомогу, а всього 30 687 грн. 15 коп.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 03 серпня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення оскаржив ОСОБА_2, який в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить суд скасувати оскаржуване рішення і ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги первісної позовної заяви з врахуванням внесених змін.

Колегія суддів, перевіривши справу в межах заявлених вимог і апеляційного оскарження, приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги з таких підстав.

Судом першої інстанції вірно встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_2 перебуває з 05 березня 2013р. у трудових відносинах із ФОП ОСОБА_5 на підставі трудового договору від 27 лютого 2013 року та підтверджується записами у трудовій книжці (а.с. 55-56, 67-69).

Трудовий договір укладений на невизначений строк

З 19 травня 2015 року по 22 травня 2015 року ОСОБА_2 був відсутній на роботі, що підтверджується листком непрацездатності, та повинен був приступити до роботи 23 травня 2015 року, але на роботу не вийшов.

30 червня 2015 року ФОП ОСОБА_5 направив ОСОБА_2 лист з проханням з'явитись на роботу для надання письмових пояснень з приводу відсутності на роботі (а.с. 53-54). Однак позивач не отримав зазначеного листа.

Відповідач ФОП ОСОБА_5 також не отримував заяви ОСОБА_2 про звільнення, що підтверджується поштовим повідомленням, яке повернулося позивачу без вручення (а.с. 5-а,6).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, районний суд в рішенні зазначив, що позивач не сповіщав центр зайнятості про свої наміри розірвати трудовий договір, який укладений з відповідачем, не звертався до центру зайнятості з підстав розірвання трудового договору та не надавав будь-яких заяв, а, отже, прийшов до висновку про те, що позивач вибрав не вірний спосіб захисту своїх прав. За таких обставин відсутні підстави для задоволення інших вимог.

Такий висновок відповідає встановленим обставинам справи.

Так, при вирішенні спору суд першої інстанції вірно виходив з положень ст. ст. 21,23-24,38 КЗпП України.

Зокрема,стаття 24-1 КЗпП України та Порядок реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України № 260 від 08 червня 2001 року встановлює, що у разі укладення трудового договору між працівником і фізичною особою фізична особа або за нотаріальним дорученням уповноважена нею особа повинна у тижневий строк з моменту фактичного допущення працівника до роботи зареєструвати укладений у письмовій формі трудовий договір у державній службі зайнятості за місцем свого проживання у порядку, визначеному Міністерством праці та соціальної політики України.

Статтею 1 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Статтею 232 КЗпП України передбачено, що безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами:

Безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами:

1) працівників підприємств, установ, організацій, де комісії по трудових спорах не обираються;

2) працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижчеоплачуваної роботи, за винятком спорів працівників, вказаних у частині третій статті 221 і статті 222 цього Кодексу;

3) керівника підприємства, установи, організації (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступників, головного бухгалтера підприємства, установи, організації, його заступників, а також службових осіб, митних органів, державних податкових інспекцій, яким присвоєно персональні звання, і службових осіб державної контрольно-ревізійної служби та органів державного контролю за цінами; керівних працівників, які обираються, затверджуються або призначаються на посади державними органами, органами місцевого та регіонального самоврядування, а також громадськими організаціями та іншими об'єднаннями громадян, з питань звільнення, зміни дати і формулювання причини звільнення, переведення на іншу роботу, оплати за час вимушеного прогулу і накладання дисциплінарних стягнень, за винятком спорів працівників, вказаних у частині третій статті 221 і статті 222 цього Кодексу;

4) власника або уповноваженого ним органу про відшкодування працівниками матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації;

5) працівників у питанні застосування законодавства про працю, яке відповідно до чинного законодавства попередньо було вирішено власником або уповноваженим ним органом і виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) підприємства, установи, організації (підрозділу) в межах наданих їм прав.

Безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються також спори про відмову у прийнятті на роботу.

Крім цього, за змістом пп. 8-10 Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 08 червня 2001 року № 260, зняття з реєстрації трудового договору у разі його розірвання за ініціативою фізичної особи у випадках, визначених КЗпП України, за відсутності працівника, проводиться протягом трьох робочих днів відповідальною особою центру зайнятості, за умови подання фізичною особою визначених цим Порядком документів, про що робиться запис у книзі реєстрації трудових договорів. У цьому випадку центр зайнятості повідомляє працівника про зняття з реєстрації трудового договору.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач з травня 2015 року не вирішує питання про звільнення ОСОБА_2, а тому є підстави для припинення дії договору шляхом зобовязання ОСОБА_5 звільнити позивача з роботи, не спростовують висновку місцевого суду про те, що звернення ОСОБА_2 до суду з позовом про розірвання трудового договору не відповідає передбаченим законодавством про працю України способам захисту трудових прав та інтересів, а також про те, що позивачем не дотримано порядку розірвання трудового договору.

Таким чином, за відсутності належним чином оформленого наказу (розпорядження) про звільнення ОСОБА_2, немає підстав для застосування до відповідача відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, визначеної ст.117 КЗпП України.

Щодо заробітної плати, то ОСОБА_2 згідно із видаткового касового ордеру від 29 квітня 2015р. виплачена заробітна плата за квітень в сумі 3497 грн. та за травень 2015р. нараховано та отримано позивачем 3 серпня 2016р. -614,21 грн. (а.с. 44,210 ).

Оригінал листка непрацездатності за період з 19 по 22 травня 2015 року позивачем не надавався для оплати відповідачу, а знаходився в матеріалах цивільної справи і був отриманий в суді представником ОСОБА_2 тільки 3.08.2016р. (аркуш 2 довідкового листа до справи).

Позовних вимог щодо трудової книжки позивачем не заявлялось.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про порушення норм процесуального та матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 303,307, 308,315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 03 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена протягом 20 днів шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

СУДДІ: / Підписи /

З оригіналом згідно :