Справа № 534/1372/16-ц
Провадження № 2/534/691/16
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
28 вересня 2016 року Комсомольський міський суд
Полтавської області
в складі: головуючого судді Куц Т.О.
при секретарі Ребрина О.О.
з участю представника відповідача ОСОБА_1
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Горішні Плавні Полтавської області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ТОВ «Фірма «Леомі-Оригінал» про поновлення на роботі і стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,
ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Фірма «Леомі-Оригінал» про поновлення на роботі і стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу ,посилаючись на те, що з 12.09.2013 р. він працював у ТОВ «Леомі- Оригінал» на посаді помічника друкаря флексографічного друкування. 24.04.2015 р. він надав до відділу кадрів повістку на про підготовку і проведення призову громадян України на строкову військову службу та прийняття призовників на військову службу за контрактом і йому було роз`яснено, що він зобов`язаний написати заяву про звільнення у зв`язку із призивом на строкову військову службу і 24.04.2015 р. його було звільнено з роботи у зв`язку з призивом на строкову військову службу п. 3 ст. 36 КЗпПУ , посилаючись на норми ч. 2 ст. 39 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу», Укази Президента України від 17.03.2014 р., від 14.01.2015р. «Про часткову мобілізацію», ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»,ч.3ст.119 КЗпПУкраїни , вважає звільнення незаконним, просить визнати незаконним та скасувати наказ директора ТОВ Фірма «Леомі-Оригінал» про звільнення № 56 від 24.04.2015 р. в частині звільнення його з посади помічника друкаря флексографічного друкування з 24.04.2015р. у зв`язку із призивом на військову службу, поновити його на посаді помічника друкаря флексографічного друкування ТОВ Фірма «Леомі Оригінал» з 25.04.2015 р. Стягнути з ТОВ Фірма «Леомі- Оригінал» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 116 763 грн 48 коп .
Позивач та його представник ОСОБА_3 в судове засідання не з`явились, про день, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Від позивача та його представника до суду надійшли заяви, згідно яких просять позов задовольнити та розглядати справу у їх відсутність
Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. Від нього до суду надійшли письмові заперечення , згідно яких позов не визнає повністю , вважає його необґрунтованим та безпідставним , просить відмовити у його задоволенні, в порядку ч.3 ст.267 ЦК застосувати до вимог позивача позовну давність та розглядати справу у його відсутність.
Представник відповідача ОСОБА_1 проти позову заперечував , посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність , просить відмовити у його задоволенні.
Третя особа ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився, про день, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. Від нього до суду надійшли письмові заперечення , згідно яких позов не визнає повністю , вважає його необґрунтованим та безпідставним , просить відмовити у його задоволенні та розглядати справу у його відсутність.
Розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши докази , надані сторонами на доведення обставин, на які вони посилаються , обґрунтовуючи свої позовні вимоги та заперечення, суд находить позов таким , що не підлягає до задоволення.
Судом встановлено, що відповідно до трудової книжки ОСОБА_2 12.09.2013 р. прийнятий на посаду помічника друкаря флексографічного друкування і був звільнений 24.04.2015р. у зв`язку з призивом на військову службу відповідно до п. 3 ст. 36 КЗпП України (а.с. 11).
Згідно довідки військової частини польова пошта ВО331 від 23.07.2016 р. ОСОБА_2 , на строкову військову службу призваний Комсомольсько Козельщинським ОМВК Полтавської області з 20.05.2015 року по теперішній час, що також підтверджується витягом з наказу № 16 від 20.05.2015 р. (а.с. 12,13).
Відповідно до довідки Комсомольського районного військового районного військового комісаріату від 04.04.2016 р. ОСОБА_2 призваний на військову строкову службу на підставі наказу від 20.05.2015 р. та направлений для проходження до військової частини НОМЕР_1 м. Київ (а.с. 14).
Згідно заяви ОСОБА_2 24.04.2015 р. надав директору ТОВ «Фірма «Леомі-Оригінал» заяву про звільнення його з роботи для проходження військової служби на підставі якої було винесено наказ № 56 від 24.04.2015 р. про припинення трудового договору ОСОБА_2 і в цей же день він був ознайомлений з наказом про звільнення і йому була видана трудова книжка (а.с.67-69).
Cвідок ОСОБА_5 показала суду, що працює економістом та за сумісництвом має 0,5 ставки інспектора по кадрам ТОВ «Фірма «Леомі-Оригінал», ОСОБА_2 прийшов 24.04.2015р. і повідомив , що буде звільнятися саме у зв`язку з призовом на військову службу відповідно п.3 ст.36 КЗпП України, це було його волевиявленням, ніхто на нього ніякого тиску не здійснював. ОСОБА_2 24.04.2015р. власноручно написав відповідну заяву , в цей же день було видано наказ про звільнення позивача з яким він був ознайомлений під розпис та позивачу була видана трудова книжка. Ніяких претензій з приводу звільнення позивача ні при звільненні , ні після звільнення від ОСОБА_2 не поступало.
Відповідно до редакції п.3 ст.36 КЗпП України, яка діяла на час звільнення та видачі спірного наказу, призов або вступ працівника на строкову військову службу був підставою для припинення трудового договору.
Статтею 119 КЗпП України в ред. Закону України №1169-VІІ від 27.03.2014 року (набрав чинності 01.04.2014 року та діяв на час видачі наказу про звільнення) гарантувалось збереження місця роботи, посади і середнього заробітку лише працівникам, які призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року.
Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено поняття військова служба та її види. Відповідно до ч.6 ст.2 вказаного Закону видами військової служби є: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу.
На підставі наведеного суд прийшов до висновку, що строкова військова служба та військова служба за призовом під час мобілізації є різними видами військової служби.
Відповідно до матеріалів справи позивач був призваний на строкову військову службу 20.05.2015 р. , тому гарантії, передбачені ст.119 ч.3 КЗпП України на час його звільнення на нього не поширювались.
Законом України №911-VІІІ від 24.12.2015р. до ч.3 ст.119 КЗпП України внесено зміни, якими гарантується збереження місця роботи, посади і середнього заробітку працівникам, які призвані і на строкову військову службу.
Проте в цьому Законі не передбачено, що його дія розповсюджується і на осіб, які були звільнені до його прийняття та вступу в законну силу. Закон зворотньої сили не має.
За таких обставин суд приходить до висновку, що в судовому засіданні не знайшло свого підтвердження твердження позивача про його незаконне звільнення, яке відбулося з порушенням норм чинного законодавства.
Крім того, слід зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
З матеріалів справи, вбачається, що позивачу стало відомо про його звільнення щонайменше 24.04.2015р. , про що свідчить підпис позивача в журналі обліку ведення трудових книжок, в наказі про звільнення з яким він ознайомився під розпис в день його видачі .
З позовом про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивач звернувся до суду лише 28.07.2016р. , тобто пропустивши строк позовної давності.
Згідно із статтею 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Відповідно до ч. 3 та ч. 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. При цьому, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Представник відповідача в судовому засіданні заявляв про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, передбаченого статтею 233 КЗпП України.
При цьому слід зазначити, що позивачем та його представником не було надано суду доказів на підтвердження поважності причини пропущення строків позовної давності майже на півтора роки.
Посилання позивача та представника позивача на те , що позивача фактично після звільнення було призвано на строкову військову службу і він знаходячись у складі Збройних сил України постійно знаходився на території військової частини в м. Києві, на думку суду не може бути поважною причиною пропуску строку звернення до суду для захисту своїх порушених прав, оскільки позивачем було подано позов набагато пізніше, лише 28.07.2016р.
Крім наведеного, суд вважає, що в судовому засіданні не знайшли підтвердження й інші доводи позивача щодо його незаконного звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Статтею 60 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною 1 ст. 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 ст. 15 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Проаналізувавши зазначені норми закону та зібрані у справі докази в їх сукупності, оцінивши докази по справі з дотриманням вимог ст. 212 ЦПК України, суд вважає, що в судовому засіданні не знайшов свого підтвердження факт порушення прав позивача щодо його незаконного звільнення, позивачем не надано доказів протиправності діяння чи без діяння відповідача, та враховуючи ту обставину, що позивачем було пропущено строк позовної давності, а в свою чергу представником відповідача було заявлено, в судовому засіданні, про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, передбаченого ст. 233 КЗпП України та ч. 3 та ч. 4 ст. 267 ЦК України, тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Керуючись ст. 38, 233 КЗпП України, ст.ст. 256, 267 ЦК України, ст.ст. 3, 4, 8, 10, 11, 15, 57-61, 64, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -
в и р і ш и в :
В позові ОСОБА_2 ТОВ «Фірма «Леомі-Оригінал» , третя особа ОСОБА_4 про поновлення на роботі і стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу - відмовити .
Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Полтавської області через суд першої інстанції. Апеляційну скаргу може бути подано протягом десяти днів з дня проголошення рішення.
Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення , можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Суддя підпис Т.О.Куц
Суддя Т.О. Куц