Справа №484/1799/16-ц 28.09.2016 28.09.2016
Справа № 484/1799/16-ц
Провадження №22-ц/784/2202/16 Головуючий у 1-й інстанції Мельничук О.В.
Категорія 48 Доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я
Іменем України
28 вересня 2016 року м. Миколаїв
Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:
головуючого судді: Бондаренко Т.З.,
суддів: Шаманської Н.О., Серебрякової Т.В.,
із секретарем судового засідання Горенко Ю.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу
за апеляційною скаргою
ОСОБА_2
на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 23 серпня 2016 року за позовом
про усунення перешкод у користуванні майном та виселення з квартири
без надання іншого жилового приміщення,
В С Т А Н О В И Л А:
У травні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном та виселення з квартири без надання іншого жилового приміщення.
Позивач зазначав, що є власником квартири АДРЕСА_1 . У вказаній квартирі безпідставно, незаконно, без реєстрації в установленому порядку проживає його колишня дружина ОСОБА_2 і в даний час він фактично позбавлений можливості доступу в квартиру, так як ключі від вхідних дверей знаходяться лише у відповідачки. Також ОСОБА_2 незаконно, користується водопостачанням, електроенергією, природним газом та іншими житлово-комунальними послугами, заборгованість за використання яких нараховується йому як власнику.
На підставі викладеного позивач просив зобов'язати ОСОБА_2 не чинити йому перешкод у користуванні власністю та виселити ОСОБА_2 із спірної квартири, без надання іншого жилого приміщення.
Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 23 серпня 2016 року позов задоволено частково. Ухвалено про виселення ОСОБА_2 із квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення. В частині інших позовних вимог відмовлено. Розподілено судові витрати.

В апеляційній скарзі відповідачка посилаючись на те, що спірна квартира є спільним майном подружжя, проте суд не врахував вказані обставини, невірно застосував норми матеріального права, в звязку з чим просила вказане рішення скасувати, а у справі ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Позивач надав письмові заперечення на апеляційну скаргу де наполягав на незаконному, самоправному проживанні відповідачки в спірній квартирі та погоджувався з рішенням суду.

Задовольняючи позовні вимоги заявлені ОСОБА_3 про виселення, районний суд виходив з того, що відповідачка підлягає виселенню із спірного житла, як тимчасовий мешканець за правилами встановленими ст. 98 ЖК України.

Проте з таким висновком суду неможна погодитись в повній мірі, оскільки він не відповідає обставинам справи.

Так, із матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що

ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано за рішенням суду від 2 листопада 2011 року (а.с. 67).

Власником спірної квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 17 грудня 2010 року був син позивача ОСОБА_3 та відповідачки ОСОБА_2 (а.с. 35). Відповідно до даних паспорта ОСОБА_4 в даній квартирі він зареєстрував своє місце проживання 18 квітня 2014 року (а.с.50).

На підставі договору дарування від 10 лютого 2016 року ОСОБА_4 подарував спірну квартиру батьку позивачу у справі ОСОБА_3 (а.с. 5).

В позовній заяві ОСОБА_3 вказує на те, що відповідачка незаконно та безпідставно проживає в належній йому квартирі чим порушує його право власності на цю квартиру. Посилаючись на положення ст. ст. 386, 391 ЦК України, які надають право власнику на усунення перешкод в користуванні власністю, просив усунути такі перешкоди в користуванні належною йому квартирою шляхом виселення відповідачки на підставі ч. 3 ст. 116 ЖК України, як таку, що самоправно займає спірну квартиру.

Відповідно до положень вказаної норми Житлового Кодексу України, передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання іншого жилого приміщення.

Таким чином, для усунення перешкод в користуванні власністю саме в зазначений позивачем спосіб та з зазначених ним підстав, має бути в наявності факт самоправного (незаконного, як вказав позивач) зайняття квартири.

На підтвердження обставин, викладених в позовній заяві, позивач додав до позову постанову слідчого Первомайського ВП ГУНП постановлену за результатами розгляду заяви позивача стосовно самоправних дій відповідачки з приводу зайняття нею спірної квартири (а.с. 10). Із змісту даної постанови вбачається, що потерпілий ОСОБА_3 слідчому пояснив, що після розлучення з відповідачкою він придбав спірну квартиру та дозволив колишній дружині проживати в цій квартирі. Аналогічні пояснення слідчому надала і відповідачка.

Вказані пояснення свідчать про те, що факт самоправного, зайняття відповідачкою квартири, в розумінні положень ч. 3 ст. 116 ЖК України, відсутній.

Будь-яких доказів саме на підтвердження вселення відповідачки в квартиру незаконно, тобто в супереч волі власника (самоправно), який був на час вселення, суду не надано. За таких обставин, вимоги про виселення відповідачки із спірної квартири з підстав вказаних в позовній заяві, не підлягають задоволенню.

Відповідно до положень ч. 1, 2 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Таким чином, позивач самостійно визначив предмет даного спору як виселення з підстав самоправного, незаконного зайняття квартири відповідачкою, що порушує його права, та в порядку встановленому ст. 31 ЦПК України предмет або підставу позову не змінив. Таке підтверджується в письмових запереченнях позивача на апеляційну скаргу, де він також вказував на підстави позову про виселення в звязку з самоправним зайняттям відповідачкою житла.

Водночас районний суд не розяснив позивачу право на зміну підстави позову та відповідні наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, як то передбачено ч. 4 ст. 10 ЦПК України. Не звернувши на вказане уваги, місцевий суд помилково вийшов за межі позовних вимог, оскільки самостійно змінив підстави позову зазначивши, що відповідачка, як член сімї колишнього власника, є тимчасовим мешканцем, та застосував правові норми ст. ст. 98, 99, 109 ЖК України. Однак позивач про такі обставини не зазначав та не посилався на ці норми, як підставу виселення, на що містяться посилання і в апеляційній скарзі.

Таким чином, враховуючи що суд допустив порушення процесуальних норм права і таке порушення призвело до неправильного вирішення справи про яке було заявлено позивачем, на підставі п. 4 ч. 1, 2 ст. 309 ЦПК України, оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню, з ухваленням у справі нового рішення про відмову в задоволенні позову в частині виселення. Вказане рішення також підлягає скасуванню і в частині розподілу судових витрат.

В той же час позивач не позбавлений права на звернення з аналогічним позовом до суду з інших підстав.

В іншій частині оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 23 серпня 2016 року в частині задоволених вимог скасувати, у справі в цій частині ухвалити нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про виселення з квартири АДРЕСА_2 відмовити.

В іншій частині вказане рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді

ОСОБА_1

ОСОБА_5

ОСОБА_6