АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД М. КИЄВА
№22-ц/796/8327/2016
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 серпня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Іванченка М.М.

суддів: Кравець В.А., Лапчевської О.Ф.

при секретарі: Литвиненко Р.С.

за участю:

представника позивача: ЧубкоЯ.С.

представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості

за апеляційною скаргою ОСОБА_7 в інтересах публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк»

на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 28 березня 2016 року,-

В С Т А Н О В И Л А :

ПАТ «Укрсоцбанк» звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідачів, в якому просив стягнути солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_6 заборгованість по кредитному договору у розмірі 130 584,55 доларів США, що еквівалентно 3 041 032 грн 60 к.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що 06 грудня 2006 року між АКІБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_4 укладено договір про надання відновлювальної лінії № 10-29/2689, відповідно до якого банк відкрив відновлювальну лінію в межах ліміту заборгованості у розмірі 153 180,00 доларів США строком до 05 грудня 2021 року, зі сплатою 13.0% річних. З метою забезпечення виконання зобов'язань за договором з ОСОБА_6 06 грудня 2006 року укладено договір поруки № 02-10/3240. У зв'язку із неналежним виконанням з боку позичальника взятих на себе зобов'язань за кредитним договором виникла заборгованість, а тому банк надіслав 01 серпня 2013 року претензію повідомлення про необхідність повернути кредит. Така претензія була проігнорована. А тому представник позивача і звернувся до суду за захистом прав банківської установи.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 28 березня 2016 року у позові ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_7 в інтересах ПАТ «Укрсоцбанк» направив апеляційну скаргу в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити вимоги в повному обсязі.

У поданій апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для розгляду справи. Зазначає, що відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції безпідставно застосував строк позовної давності, оскільки він не може бути застосований до заборгованості по тілу кредиту - сумі, яка була отримана від Банку (без нарахованих відсотків), у зв'язку з тим, що незалежно від строку позовної давності кошти взяті в кредит мають бути повернуті кредитодавцю.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 06 грудня 2006 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_4 укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії №10-29/2689.

Пунктом 1.1 договору сторони погодили, що кредитор зобов'язується надати позичальнику грошові кошти у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання.

У відповідності до п.1.1.1 договору, надання кредиту буде здійснюватись окремими частинами, зі сплатою 13 % річних та комісій у розмірі та порядку визначеному у договорі, в межах максимального ліміту заборгованості 153 180 доларів США, з графіком зменшення максимального ліміту заборгованості на кожне 25 число місяця починаючи з січня 2007 року кінцевим терміном повернення заборгованості за кредитом до 05 грудня 2021 року на умовах визначених договором.

На забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_4 за договором про надання відновлювальної кредитної лінії №10-29/2689 від 06 грудня 2006 року між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_8 та ОСОБА_4 укладено договір поруки № 02-10/3240 від 06 грудня 2006 року.

19 липня 2007 року між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_4 укладено додаткову угоду №1 про внесення змін до договору про надання відновлювальної кредитної лінії №10-29/2689 від 06 грудня 2006 року відповідно до якої внесено зміни до п.п.1, п.п. 1.1.1 та 1.1.3, а саме п.1.1.1. сторони погодили, що надання кредиту буде здійснюватись окремими частинами, зі сплатою 13 % річних та комісій у розмірі та порядку визначеному у договорі, в межах максимального ліміту заборгованості 200000 доларів США, з графіком зменшення максимального ліміту заборгованості на кожне 25 число місяця починаючи з січня 2007 року з кінцевим терміном повернення заборгованості за кредитом до 05 грудня 2021 року на умовах визначених договором.

Також, 19 липня 2007 року між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_8 та ОСОБА_4 укладено додаткову угоду № 1 до договору поруки № 02-10/3240 від 06 грудня 2006 року, яким погодили повернення траншів кредиту, що надаються за технологією відновлювальної кредитної лінії в межах максимального ліміту заборгованості в розмірі 200000 доларів США, з порядком погашення заборгованості за кредитом, визначеним договором, яким обумовлене основне зобов'язання, з кінцевим терміном погашення всіх траншів кредиту до 05 грудня 2021 року, а також дострокового погашення у випадках, передбачених договором, яким обумовлене основне зобов'язання.

19 січня 2009 року між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_4 укладено додаткову угоду про внесення змін до договору про надання відновлювальної кредитної лінії №10-29/2689 від 06 грудня 2006 року відповідно до якої сторони погодили збільшення процентної ставки за користування кредитом, передбаченої п.1.1 договору, встановивши її на рівні 13,50 відсотків річних яка починає діяти з 19 січня 2009 року.

Судом встановлено, що банк виконував взяті на себе зобов'язання за договором про надання відновлювальної кредитної лінії №10-29/2689 від 06 грудня 2006 року, проте відповідач ОСОБА_4 належним чином умови договору не виконував у зв'язку з чим утворилась заборгованість яка станом на 25 березня 2015 року становить 130 584,55 доларів США. що у гривневому еквіваленті становить 3 041 032 грн 60 к.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 25 листопада 2015 року визнано поруку від 06 грудня 2006 року № 02-10/3240 яка укладений між ОСОБА_6. ОСОБА_4 та ПАТ «Укрсоцбанк» припиненою.

А тому суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що відсутні підстави вважати наявність солідарного обов'язку для ОСОБА_6 щодо погашення наряду із позичальником заборгованості перед банком по договору № 10-29/2689 від 06 грудня 2006 року.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст.610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до положень ст.611 ЦК України, визначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Статтею 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтями 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов'язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк ( термін).

Законодавство визначаються різні поняття: як «строк договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання».

Одним з видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

Частиною 1 ст.261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У відповідності до положень ч.5 ст.261 ЦК України, за зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Так у відповідності до п.4.5 про надання відновлювальної кредитної лінії №10-29/2689 від 06 грудня 2006 року, в разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов'язків, визначених пунктами 3.3.7, 3.3.8, 3.3.9. договору, протягом більше ніж 90 календарних днів строк користування кредитом вважається таким, що сплив та відповідно позичальник зобов'язаний протягом одного робочого дня погасити кредит у повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню).

Таким чином, сторони кредитних правовідносин врегулювали в договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов'язання, та визначили умови такого повернення коштів.

З матеріалів справи вбачається, що Суди встановили, що останній платіж за кредитним договором ОСОБА_4 здійснив 25 вересня 2009 року, а тому за пунктом 4.5 договору строк користування кредитом вважається таким, що сплив через 90 днів, тобто з 25 грудня 2009 року.

Оскільки строк виконання основного зобов'язання було змінено на 25 грудня 2009 року, то саме з цього моменту в позивача виникло право на звернення до суду щодо захисту своїх порушених прав, однак банк звернувся до суду із зазначеним позовом лише 03 червня 2015 року, тобто зі спливом строку позовної давності.

За змістом статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

А тому колегія суддів вважає, що у зв'язку з неналежним виконанням умов договору, змінився строк виконання основного зобов'язання (пункт 4.5 договору) та банк мав право з 25 грудня 2009 року й протягом трьох років від цієї дати звернутися до суду із позовом, однак позовну заяву подав до суду лише у червня 2016 року крім того стороною позивача не надано доказів причин поважності пропуску строку для звернення із даним позовом до суду.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ПАТ «Укрсоцбанк».

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим. Судом було правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, дана вірна оцінка зібраним доказам по справі, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції не встановлено.

Керуючись ст. ст. 218, 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 в інтересах публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 28 березня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий

Судді: