АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції Юзькова О.Л.
Справа №761/9101/16-ц
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Кравець В.А.,

суддів: Іванченка М.М., Поливач Л.Д.

за участю секретаря Попандопало Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» про зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просила визнати причини пропуску строку для подання заяви про включення її до реєстру кредиторів AT «Банк «Фінанси та кредит» поважними, зобов'язати відповідача внести її до реєстру четвертої черги кредиторів AT «Банк «Фінанси та кредит» та вирішити питання судових витрат.

В мотивування вимог посилалася на те, що згідно договору-заяви № 326933/80875/5-14 про строковий вклад (депозит) «Класик» вона внесла на депозитний рахунок AT «Банк «Фінанси та Кредит» 12.12.2014 p. грошові кошти у розмірі 25 000.00 доларів CШA строком до 12.05.2015 року. Після спливу строку дії договору позивач неодноразово зверталась до банківської установи із заявами про повернення суми вкладу, проте такі звернення були проігноровані. 17.09.2015 року дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 171 «Про запровадження у банку тимчасової адміністрації в AT «Банк «Фінанси та Кредит» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку». Фондом гарантування вкладів виплачено позивачу гарантовану відповідним Законом суму у розмірі 200 000.00 грн., що на день виплати еквівалентно 7 810.21 доларів США. Процедуру ліквідації банку розпочато з 18.12.2015 p.

19.01.2015 p. позивач дізналась про те, що існують строки, визначені Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» для подачі заяви про включення до реєстру кредиторів AT «Банк «Фінанси та Кредит», які вже спливають, у зв'язку із чим перенесла нервове потрясіння, наслідком якого виявилась госпіталізація до медичного закладу. Після виписки із лікарні 05.02.2016 р. вона звернулась до уповноваженої особи Фонду із заявою про включення до реєстру кредиторів банку, проте отримала відмову.

Вважає, що її права суттєво порушено відповідачем, у зв'язку із неможливістю отримати належні їй грошові кошти.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 08 червня 2016 року у задоволенні позову - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове про задоволення позову, посилаючись на те, що суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, не з'ясувавши дійсні обставини спору.

Вказує, що суд, не прийнявши до уваги те, що згідно ч. 4 ст. 49 Закону України «Про систему гарантування вкладників фізичних осіб» передбачено вирішення в судовому порядку будь-яких спорів саме щодо акцептування вимог кредиторів, в ухваленому рішенні посилається лише на те, що у вищевказаному Законі не передбачено поновлення строків на подання заяви про включення до реєстру кредиторів, чим і мотивував відмову у задоволенні позовних вимог.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 свою апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити з вищевказаних підстав.

Заслухавши доповідь судді Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що положеннями спеціального нормативно-правового акту, яким регулюються правовідносини між сторонами поновлення строку на подання заяви про включення до реєстру кредиторів не передбачено.

Проте, з такими висновками суду погодитися не можна з огляду на таке.

За правилами ч.3 ст. 303 ЦПК апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що 12.12.2014 року між Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 було підписано договір-заяву № 326933/80875/5-14 про банківський строковий вклад (депозит) «Класик» на 5 місяців в іноземній валюті.

На виконання умов договору позивачем було внесено на депозитний рахунок грошові кошти у розмірі 25 000.00 доларів США.

Відповідно до постанови Правління ПБУ від 17.09.2015 р. № 612 ПАТ Банк «Фінанси та Кредит» було віднесено до категорії неплатоспроможних, на підставі чого 17.09.2015 р. рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 171 розпочато процедуру виведення банку з ринку шляхом запровадження тимчасової адміністрації.

Процедура щодо виведення неплатоспроможного банку з ринку та питання запровадження і здійснення тимчасової адміністрації регулюються нормами Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон), який є спеціальним, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Згідно з ч. 5 ст. 36 Закону під час тимчасової адміністрації не здійснюється, зокрема, задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку.

Пунктом 1 ч. 6 ст. 36 цього Закону установлено, що обмеження, встановлене пунктом 1 частини п'ятої цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 4 Закону основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. На виконання свого основного завдання Фонд у порядку, передбаченому цим Законом, здійснює такі функції: веде реєстр учасників Фонду; здійснює заходи щодо організації виплат відшкодувань за вкладами в разі прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку; здійснює процедуру виведення неплатоспроможних банків з ринку, у тому числі шляхом здійснення тимчасової адміністрації банків, організовує відчуження активів і зобов'язань неплатоспроможного банку, продаж неплатоспроможного банку або створення та продаж перехідного банку.

Згідно з ч. 1 ст. 26 Закону Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день прийняття рішення Національним банком України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних та початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття того рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 тис. грн.

З дня призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб припиняються всі повноваження органів управління банку та наступають наслідки, встановлені ст. 46 Закону. Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб затверджує перелік вимог кредиторів, після чого задоволення цих вимог здійснюється в порядку черговості, встановленої ст. 52 вказаного Закону. Зокрема, вимоги вкладників - фізичних осіб у частині, що перевищує суму, виплачену Фондом, погашаються у четверту чергу.

За договорами, строк яких настав, на підставі п. 4 ч. 1 ст. 52 Закону фізичним особам - вкладникам перераховується 200 тис. грн.

На виконання положень Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», позивач отримала гарантовану суму відшкодування у розмірі 200 000.00 грн.

17.12.2015 p. відповідно до постанови Правління НБУ № 898 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 18.12.2015 р. прийнято рішення №230 «Про початок процедури ліквідації АТ «Банк «Фінанси та Кредит» тa делегування повноважень ліквідатора банку».

У подальшому протягом 90 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 цього Закону уповноважена особа Фонду: 1) визначає суму заборгованості кожному кредитору та відносить вимоги до певної черги погашення; 2) відхиляє вимоги в разі їх не підтвердження фактичними даними, що містяться у розпорядженні уповноваженої особи Фонду, та, у разі потреби, заявляє в установленому законодавством порядку заперечення за заявленими до банку вимогами кредиторів; 3) складає реєстр акцептованих вимог кредиторів відповідно до вимог, встановлених нормативно-правовими актами Фонду.

Згідно з положеннями п. 4 ч. 1 ст. 52 Закону кошти, одержані в результаті ліквідації та реалізації майна банку, спрямовуються уповноваженою особою Фонду на задоволення вимог кредиторів-фізичних осіб у частині, що перевищує суму, виплачену Фондом у четвергу чергу.

Аналіз наведених положень законодавства дає підстави для висновку, що в межах ліквідаційної процедури банку статусу кредитора набувають дві категорії осіб:

1) фізичні особи-вкладники у межах гарантованої Фондом суми відшкодування;

2) особи, вимоги яких заявлені протягом 30 днів з дня опублікування відомостей (про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку та призначення уповноваженої особи Фонду), та які акцептовані та включені до реєстру акцептованих вимог кредиторів відповідно до вимог, встановлених нормативно-правовими актами Фонду.

До останніх, за змістом Закону, зокрема ст. 52 відносяться в тому числі фізичні особи-вкладники з вимогами у частині, що перевищує суму, виплачену Фондом.

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернулась до відповідача із заявою щодо виплати коштів за договором банківського вкладу, у частині, що перевищує суму, виплачену Фондом.

Згідно відповіді Уповноваженої особи Фонду від 17.02.2016 р. ОСОБА_1 відмовлено у внесенні її вимог до реєстрів кредиторів АГ «Банк «Фінанси та Кредит» у зв'язку із пропуском встановлених Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» строків для пред'явлення таких вимог.

Відповідно до роз'яснень, викладених в абзаці 1 пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» (далі - постанова Пленуму Верховного Суду України № 2), вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд повинен виходити з того, що згідно зі статтею 124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а за частинами 1 і 2 статті 15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України (стаття 17) або ГПК України (статті 1, 12) віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі «Zand v. Austria» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що спір у цій справі є цивільно-правовим та належить до судів загальної юрисдикції. Проте, на думку колегії суддів Судової палати в адміністративних справах і Судової палати у господарських справах Верховного Суду України, що була викладена у постановах від 16 лютого 2016 року у справі №21-4846а15 та від 15 червня 2016 року у справі №826/20410/14, такий висновок не ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права з огляду на таке.

Частиною третьою статті 2 Закону України від 14 травня 1992 року № 2343-ХІІ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» передбачено, що законодавство про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом при розгляді судом справи про визнання неплатоспроможним (банкрутом) банку застосовується з урахуванням норм законодавства про банки і банківську діяльність.

У свою чергу, статтею 1 Закону № 2121-ІІІ передбачено, що цей Закон визначає структуру банківської системи, економічні, організаційні і правові засади створення, діяльності, реорганізації і ліквідації банків.

У пункті шостому статті 2 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VІ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» зазначено, що ліквідація банку - процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Виходячи із системного аналізу вказаних норм законодавства та враховуючи положення статті 12 Господарського процесуального кодексу України, можна дійти висновку, що на спори, які виникають на стадії ліквідації (банкрутства) банку, не поширюється юрисдикція адміністративних судів.

У справі, яка розглядається, суд встановив, що Банк знаходиться в процедурі ліквідації у зв'язку із визнанням його неплатоспроможним.

За таких обставин, на думку колегії суддів, спір, що виник між сторонами, повинен розглядатися за правилами господарського судочинства.

За наведених обставин та з урахуванням викладеного порушення судом попередньої інстанцій норм матеріального права, колегія дійшла висновку про скасування постановленого у справі судового рішення та закриття провадження у справі.

Згідно п.4 ч.1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про скасування рішення суду першої інстанції і закриття провадження у справі.

Отже, на основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду та закриття провадження у справі.

Керуючись ст.218, 303,304,307,308, 313-315,317 ЦПК України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 червня 2016 року в справі скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» про зобов'язання вчинити дії - закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Головуючий

Судді