Апеляційний суд Житомирської області
Справа №289/1604/14-ц Головуючий у 1-й інст. Невмержицький
Категорія 5 Доповідач Кочетов Л. Г.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2016 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого-судді: Кочетова Л.Г.,

суддів: Гансецької І.А., Товянської О.В.,

при секретарі: Кравчук Л.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Житомирі справу за позовом ОСОБА_1 до Радомишльської міської ради Житомирської області про визнання права власності на господарські споруди за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 20 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом та в обгрунтування вимог зазначив, що відповідно про свідоцтва про право власності на будівлю за № 108 від 03.06.1982 року, він має у приватній власності домоволодіння за адресою: м. Радомишль, вул. Ціолковського, 42. Рішенням виконавчого комітету Радомишльської міської ради від 10.10.1991 року за № 180 йому додатково надана земельна ділянка площею 0.04 га з вільного міськземфонду та дозволено побудувати літню кухню, баню та приміщення для палива. На теперішній час прибудоване приміщення для палива є невід»ємною частиною вказаного домоволодіння, а тому просив визнати за ним право власності на вказану господарську споруду.

Рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 20 жовтня 2014 року позов задоволено повністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати, постановити нове про відмову в задоволені позову, посилаючись на порушенням норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи. Зазначає, що суд першої інстанції не притягнув до участі у справі заінтересованих осіб, у зв»язку з чим були порушені їх права.

Розглянувши справу в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на будівлю за № 108 від 03.06.1982 року, виданого на підставі рішення Радомишльського райвиконкому за № 101 від 11.05.1982 року, позивач має у приватній власності домоволодіння за адресою: м. Радомишль, вул. Ціолковського, 42 (а.с. 6).

Як вбачається з технічного паспорту вказаного будинковолодіння від 08.01.1982 року, на земельній ділянці загальною площею 639 кв.м міститься житловий будинок та сарай з погребом (а.с. 8-12).

Рішенням виконавчого комітету Радомишльської міської ради № 180 від 10.09.1991 року, ОСОБА_1 з вільного міськземфонду додатково виділено 0.04 га земельної ділянки. Надано дозвіл на будівництво літньої кухні, бані та приміщення для палива, за вказаним будинковолодінням закріплена земельна ділянка площею 1000 кв.м. (а.с. 103-105, 124).

З приводу права власності на вказану земельну ділянку між позивачем та апелянтом на час винесення судового рішення існував спір, який розглядався тим самим судом.

Проте особи, які оспорювали вказане право позивача, до участі у справі притягнуті не були, наслідком чого стало порушення їх процесуальних прав.

Задовільняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що спірна споруда є самовільним будівництвом.

З таким висновком погодитись не можна, оскільки будівництво здійснювалося на земельній ділянці, належній позивачу на підставі дозволу міськвиконкому. Доказів існування обставин, що вказували б на те, що спірна споруда є самовільним будівництвом, у справі немає.

У відповідності до вимог ст. 375 ЦК України, власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням.

Пунктом 1 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 р. № 868 (який діяв на час звернення позивача до суду та на час винесення судового рішення у справі), передбачено, що органами державної реєстрації прав на нерухоме майно визначено Мінюст та його територіальні органи.

Частиною 1 статті 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з положенями ст. 15 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Згідно із вказаними нормами процесуального закону, кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання. У зв'язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на об»єкт нерухомості має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Разом з тим, будь-яких доказів того, що позивач звертався для реєстрації майна до уповноважених органів суду не надано.

Крім того, позивачем не надано будь-яких доказів того, що новозбудована споруда відповідає архітектурним, будівельним, санітарним, екологічним, пожежним та іншим нормам законодавства, що відсутні порушення використання земельної ділянки за її цільовим призначенням.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що у суду першої інстанції не було підстав для задоволення позову, рішення постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню, з постановленням нового про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 209, 218, 303, 307, 309, 313-314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовільнити.

Рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 20 жовтня 2014 року скасувати, ухваливши нове.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Радомишльської міської ради Житомирської області про визнання права власності на господарські споруди відмовити за безпідставністю.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Судді