У Х В А Л А

27 вересня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І.,

Лященко Н.П.,

Охрімчук Л.І.,

розглянувши заяву публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 червня 2016 року в справі за позовом публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, про звернення стягнення на предмет іпотеки,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 18 травня 2015 року у позові ПАТ «Укрсоцбанк» відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 23 вересня 2015 року рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 18 травня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено, у рахунок погашення заборгованості за договором кредиту від 14 вересня 2007 року в розмірі 1 млн 385 тис. 299 грн 8 коп. звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_4 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 22 березня 2015 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 червня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_6, яка діяла від імені ОСОБА_4, задоволено, рішення Апеляційного суду м. Києва від 23 вересня 2015 року скасовано, рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 18 травня 2015 року залишено в силі.

У вересні 2016 року до Верховного Суду України звернувся ПАТ «Укрсоцбанк» із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 червня 2016 року, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме статей 9, 23 Закону України «Про іпотеку», що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а також на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах цих норм матеріального права.

На обґрунтування заяви ПАТ «Укрсоцбанк» надав ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 квітня 2014 року та 27 квітня 2016 року, постанову Верховного Суду України від 6 липня 2016 року (справа 6-1213цс16).

Перевіривши доводи заявника, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктами 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під застосуванням норм матеріального права у подібних правовідносинах слід розуміти такі правовідносини, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне неоднакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Відхиляючи касаційну скаргу ОСОБА_6, яка діяла від імені ОСОБА_4, суд касаційної інстанції погодився з рішенням суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову. При цьому суд першої інстанції виходив із недоведеності та необґрунтованості заявлених позовних вимог, зазначивши про те, що квартира, власником якої є відповідач не є предметом договору іпотеки, представником позивача на підтвердження позовних вимог не надано додаткової угоди, яку сторони повинні були укласти на виконання умов іпотечного договору й не надано доказів на підтвердження того, що в іпотечному договорі зазначено будівельну адресу, а після введення будинку в експлуатацію адресу змінено.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 квітня 2014 року, якою залишено без змін рішення суду апеляційної інстанції, зазначено, що задовольняючи позовні вимоги банку, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що перехід права власності на частину спірного будинку до відповідача не змінив статусу будинку, як іпотечного майна, і новий власник набув статус іпотекодавця, тому відповідач несе всі права та обов'язки за іпотечним договором у тому ж обсязі і на тих же умовах, що існували до набуття нею права власності на предмет іпотеки.

Ухвалою від 27 квітня 2016 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ на підставі статті 338 ЦПК України скасував судове рішення суду апеляційної інстанції й передав справу на новий розгляд, оскільки судом апеляційної інстанції порушено норми процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, а саме не досліджено обставин, на які посилався відповідач, не надано належної оцінки доводам позивача про те, що спірна квартира є предметом іпотеки.

У судових рішеннях, наданих заявником на підтвердження підстави для перегляду судового рішення, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, та в судовому рішенні, про перегляд якого подано заяву, наявні різні фактичні обставини справи, що не свідчать про неоднакове застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми матеріального права.

У постанові Верховного Суду України від постанову Верховного Суду України від 6 липня 2016 року (справа 6-1213цс16) викладено правовий висновок в якому зазначено, що згідно з частиною 5 статті 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Статтею 23 цього Закону «Про іпотеку» передбачено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця та має всі його права й несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. При цьому Верховний Суд України, встановивши, що квартира не є новоствореним об'єктом нерухомого майна, зазначив, що висновок судів про те, що спірна квартира не є іпотечним майном, а іншим об'єктом нерухомості, передчасний.

Правовий висновок суду касаційної інстанції у справі, яка переглядається, не суперечить висновку викладеному в постанові Верховного Суду України, оскільки у справі, яка переглядається та у справі за результатами якої Верховним Судом України прийнято це рішення, наявні різні фактичні обставини.

За таких обставин вважати заяву ПАТ «Укрсоцбанк» обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, про звернення стягнення на предмет іпотеки за заявою публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 червня 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Гуменюк

Н.П. Лященко

Л.І. Охрімчук