Номер провадження 2/754/1670/16
РІШЕННЯ

Іменем України

(повне рішення суду виготовлено 30 вересня 2016 року)

29 вересня 2016 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді Грегуль О.В.

при секретарі - Сивенко В.В.

з участю адвоката - Гнатюк Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «ВКФ «РИМІД» про стягнення компенсації за невикористану відпустку та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувшись до суду з вищевказаним позовом, вимоги якого збільшувались у процесі розгляду справи і посилаючись на порушення своїх трудових прав, просить стягнути з відповідача: 39113 грн. 76 коп. - компенсації за невикористані відпустки за період з 01.01.2006 року по 30.04.2015 року та 10000 грн. - у відшкодування моральної шкоди.

У судовому засіданні позивач зі своїм адвокатом, позов підтримали і просили про його задоволення.

Представник відповідача позов не визнав і посилаючись на його безпідставність, просив відмовити в його задоволенні.

Вислухавши пояснення позивача та представника відповідача, заслухавши думку адвоката, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд у судовому засіданні встановив наступне.

Відповідно до наявної в матеріалах справи, копії наказу відповідача від 01.01.2006 року, позивача прийнято на роботу офіціантом.

Відповідно до наявної в матеріалах справи, копії наказу відповідача від 30.04.2015 року, позивача звільнено з роботи з 30.04.2015 року.

Як зазначив позивач у своїх поясненнях у судовому засіданні, остаточний розрахунок при звільнені з ним був проведений 28.04.2015 року.

Як вбачається з наказу про звільнення від 30.04.2016 року, з яким позивач ознайомився під підпис 06.05.2015 року, позивач у цьому наказі зазначив, що всі виплати він отримав у повному обсязі.

Відповідно до наявної в матеріалах справи і завіреної мокрою печаткою відповідача, довідки відповідача від 26.02.2016 року № 01/02 за період з 01.01.2006 року по 31.12.2014 року, позивачу були нараховані та виплачені відпускні в позовному обсязі, а в квітні 2015 року позивачу нараховано компенсацію за невикористану відпустку за 4 дні та виплачено в повному обсязі в квітні 2015 року при звільненні.

Згідно зі ст. ст. 10, 60 ЦПК України, 1. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. 2. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. 3. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 4. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. 1. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. У справах про дискримінацію позивач зобов'язаний навести фактичні дані, які підтверджують, що дискримінація мала місце. У разі наведення таких даних доказування їх відсутності покладається на відповідача. У справах щодо застосування керівником або роботодавцем чи створення ним загрози застосування негативних заходів впливу до позивача (звільнення, примушування до звільнення, притягнення до дисциплінарної відповідальності, переведення, атестація, зміна умов праці, відмова в призначенні на вищу посаду, скорочення заробітної плати тощо) у зв'язку з повідомленням ним або членом його сім'ї про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою обов'язок доказування правомірності прийнятих при цьому рішень, вчинених дій покладається на відповідача. 2. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. 3. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. 4. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Будь-яких конкретних правових доказів, які свідчили про невиплату йому повністю або частково компенсації невикористаної відпустки, позивач зі своїм адвокатом, суду не надали і судом таких доказів не здобуто.

Згідно зі ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Встановлений частиною третьою цієї статті строк застосовується і при зверненні до суду вищестоящого органу.

Відповідно до п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999 року, за вирішенням спору про оплату праці працівники, як ті, що працюють за трудовим договором, так і члени кооперативів та їх об'єднань, колективних сільськогосподарських підприємств, селянських (фермерських) господарств, можуть звернутись до обраної на підприємстві (в установі, організації) КТС або до суду в строки, передбачені статтями 225, 228, 233 КЗпП. Пропуск зазначених строків не може бути підставою для відмови у прийнятті позовної заяви, оскільки при визнанні його причин поважними ці строки можуть бути поновлені відповідно КТС чи судом. Суди мають враховувати, що у справах про оплату праці діє тримісячний строк звернення із заявою до КТС або безпосередньо до суду, який обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (статті 225, 233 КЗпП), і відповідно до цього з'ясовувати зазначену дату. Десятиденний строк на оскарження рішення КТС обчислюється з дня вручення виписки з протоколу засідання комісії чи копії рішення. Закінчення строку виплати заробітної плати (ст.115 КЗпП) не є початком перебігу зазначеного процесуального строку, якщо не оспорюється право на її одержання; у відповідних випадках ця обставина може бути підставою для вимог про компенсацію втрати частини заробітку у зв'язку із затримкою його виплати. Непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Пропуск без поважних причин тримісячного строку звернення до суду є самостійною підставою для відмови в позові, однак якщо суд установить, що останній є необгрунтованим, він відмовляє в його задоволенні саме з цих підстав. Глава XV КЗпП не передбачає винятків щодо застосування строків звернення до суду. Тому і правило ст.238 КЗпП про право органу, який розглядає спір, постановити рішення про виплату працівникові належних йому сум (крім передбачених ст.235 КЗпП виплат середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи) без

обмеження будь-яким строком застосовується за умови додержання строків звернення за вирішенням спору.

З наказом про звільнення позивач був ознайомлений 06.05.2015 року і як зазначив сам позивач у судовому засіданні, остаточний розрахунок при звільненні з ним був проведений 28.04.2015 року.

Вищевказаний позов до суду, позивач подав 21.12.2015 року, тобто з пропуском тримісячного строку.

Будь-яких конкретних правових доказів про поважність причин пропуску тримісячного строку для звернення до суду з заявою про вирішення трудового спору, позивач зі своїм адвокатом, суду не надали і судом таких доказів не здобуто.

Доводи про правову необізнаність позивача, не звільняють останнього від виконання чинного законодавства України.

З урахуванням викладеного, правові підстави для задоволення позову, відсутні.

За таких обставин, позов задоволенню не підлягає.

Оскільки позов не задовольняється, а позивач при подачі позову був звільнений від сплати судових витрат, то відповідно до положень ст. 88 ЦПК України, судові витрати по справі, покладаються на рахунок держави.

Керуючись ст. ст. 4-11, 209, 213-215 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

Судові витрати по справі покласти на рахунок держави.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення.

СУДДЯ: