Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/1418/16 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Доповідач Карпенко О. Л.
РІШЕННЯ

Іменем України

27.10.2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області в складі:

головуючого - Карпенка О.Л.,

суддів - Голованя А.М., Франко В.А.,

за участю секретаря - Діманової Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Знамянського міськрайонного суду Кіровоградської області від 18 вересня 2014 року,

ВСТАНОВИЛА:

19 вересня 2013 року (згідно відмітки поштового відділення на конверті т. 1 а.с. 43) публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі Банк) звернулося в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 22 січня 2008 року. В обґрунтування своїх вимог позивач послався на те, що між ним і відповідачем укладено кредитний договір б/н, згідно умов якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 800 грн. установленого ліміту на платіжну картку зі сплатою 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Оскільки договір неодноразово був пролонгований, а відповідач не виконав належним чином своїх кредитних зобовязань, банк просив стягнути з відповідача заборгованість, яка станом на 31 липня 2013 року становила 26 685 грн. 78 коп., в тому числі: 7 093 грн. 98 коп. - заборгованість по кредиту, 13 478 грн. 11 коп. - заборгованість за відсотками за користування кредитом, 4 366 грн. 75 коп. - заборгованість з комісії за користування кредитом, а також штрафи відповідно до Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. - штраф (фіксована частина), 1 246 грн. 94 коп. - штраф (процентна складова).

Заочним рішенням Знамянського міськрайонного суду Кіровоградської області від 22 квітня 2014 року позов задоволено.

Той самий суд ухвалою від 26 травня 2014 року заяву відповідача про перегляд заочного рішення задовольнив, скасував рішення суду від 22 квітня 2014 року по справі.

Знамянський міськрайонний суд Кіровоградської області рішенням від 18 вересня 2014 року в задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2 відмовив повністю.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням суду першої інстанції, ПАТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування судового рішення, так як воно, на думку скаржника, постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вважає, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку, що банк пропустив позовну давність. Вказує, що з урахуванням строку дії картки, перебіг позовної давності почався з грудня 2011 року, а позовні вимоги предявлено у вересні 2013 року, тобто в межах встановлено строку давності. Також вказує на те, що підлягають задоволенню вимоги банку про стягнення заборгованості по кредиту і процентах нарахованих в межах останніх трьох років, якій передували зверненню з позовом. На підтвердження правильності своїх доводів послався на висновки Верховного Суду України по справам № 6-1цс14 від 19 березня 2014 року та № 6-116цс1 від 6 листопада 2013 року.

Відповідач скористався своїм правом подати письмові заперечення на апеляційну скаргу (т. 1 а.с. 173-174, 238 242, т. 2 а.с. 84-86) в яких зазначено, що строк дії картки було встановлено кредитним договором на один рік, тобто до 22 січня 2009 року, про що зазначено і в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 червня 2015 року (а.с.225-227). Надана до апеляційного суду в паперовому вигляді роздруківка інформації з програмного комплексу щодо картки/рахунку суперечить заяві, підписаній відповідачем 22 січня 2008 року, не відповідає вимогам Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» та не має юридичної сили. Позивач звернувся з позовом після спливу позовної давності, а тому він просив місцевий суд застосувати наслідки такого спливу. У вязку з цим право позивача не підлягає судовому захисту.

Справа неодноразово розглядалася судами апеляційної і касаційної інстанції.

У судовому засіданні представник позивача підтримав апеляційну скаргу.

Відповідач, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (т. 2 а.с. 66, 78, 83), в судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив.

Проте, згідно ч. 2 ст. 305 ЦПК України, неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у встановлених ст. 303 ЦПК України межах, колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Суд першої інстанції встановив такі обставини справи:

22 січня 2008 року між банком та відповідачем укладено кредитний договір б/н, згідно з яким останній отримав кредит у розмірі 800 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Договір складається із заяви позичальника ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 33), Умов та правил надання банківських послуг (т. 1а.с. 34-37).

Згідно з 8.6 Умов та правил надання банківських послуг виконання клієнтом банку грошових зобовязань забезпечено штрафом.

Згідно з п. 9.12 Умов і правил надання банківських послуг договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він пролонгується на такий самий термін.

Того ж дня відповідач отримав від банку платіжну картку 125508, що підтверджується відміткою банку та підписом відповідача на заяві (т. 1 а.с. 33).

Останній платіж за договором ОСОБА_2 здійснив у березні 2008 року. Остаточна заборгованість за кредитним лімітом у сумі 7093 грн. 98 коп. утворилася у липні 2010 року.

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору станом на 31 липня 2013 року за ним в банку рахується заборгованість, яка становить 26 685 грн. 78 коп., в тому числі: 7 093 грн. 98 коп. - заборгованість за кредитом, 13 478 грн. 11 коп. - заборгованість за відсотками за користування кредитом, 4 366 грн. 75 коп. - заборгованість з комісії за користування кредитом, а також штрафи відповідно до Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. - штраф (фіксована частина), 1 246 грн. 94 коп. - штраф (процентна складова).

Крім того апеляційним судом встановлено, що відповідно до змісту п. п. 3.2., 3.3. Умов обслуговування платіжних карток, відповідач надав безумовну згоду на будь-яку зміну банком розміру встановленого на картці кредитного ліміту.

1 квітня 2008 року ОСОБА_2 звернувся до банку із заявою про збільшення кредитного ліміту по картці «Універсальна» до 7000 грн. (т. 2 а.с. 76).

Банк неодноразово змінював розмір кредитного ліміту, встановленого на картку відповідача (збільшував або зменшував в межах 8900 7100 грн.), зокрема 18 квітня 2009 року банк остаточно встановив кредитний ліміт у розмірі 7100 грн. (т. 1 а.с. 54).

Також суд встановив, що згідно п. 9.6. Умов обслуговування платіжних карток при відсутності на картковому рахунку грошових коштів у розмірі, достатньому для оплати послуг банку і при ненадходженні грошових коштів протягом трьох місяців з моменту спливу строку дії картки, банк стягує комісію за обслуговування рахунку згідно діючих тарифів банку 1%.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що прострочена заборгованість виникла в липні 2010 року, а отже на час предявлення позивачем цього позову, 23 вересня 2013 року, позовна давність сплила, а відтак у задоволенні позову слід відмовити.

Проте з таким висновком погодитися не можна.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 214 Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Рішення, яке переглядається, не відповідає цим вимогам закону.

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України).

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема з правочинів.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України).

Згідно зі ст. 526, 530 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Відповідно до п. 3 ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання (ч. 1 ст. 625 ЦК України).

Суд першої інстанції встановив, що з часу укладення договору відповідач використав кредитні кошти в межах встановленого банком ліміту і остаточно використав кредитний ліміт у сумі 7093 грн. 98 коп. у липні 2010 року.

Відповідач визнав у своїх письмових запереченнях на позов та на апеляційну скаргу використання ним кредитного ліміту.

Згідно заяви ОСОБА_2, яка є частиною укладеного між сторонами кредитного договору, погашення заборгованості мало здійснюватися щомісячними платежами у розмірі 7% від суми заборгованості шляхом внесення коштів на картку або шляхом списання банком коштів з дебетної картки клієнта.

Відомості про наявність у відповідача дебітних рахунків, відкритих у банку, відсутні, а отже погашення заборгованості мало здійснюватися ним шляхом поповнення карткового рахунку.

Відповідно до п. 5.3. Умов та правилами надання банківських послуг 7% від суми заборгованості щомісячний мінімальний платіж.

Пунктом 5.4. Умов та правилами надання банківських послуг строк погашення кредиту - в повному обсязі, не пізніше останнього дня, вказаного на платіжній картці (в полі МОNТH).

Відповідач видану йому банком платіжну карту суду для огляду не надав, а отже і не спростував надані позивачем відомості, а саме скриншот (т. 2 а.с. 74), з якого вбачається, що строк дії виданої відповідачу картки встановлений до грудня 2011року, тобто по 31 грудня 2011 року.

Твердження відповідача про те, що строк дії виданої йому платіжної картки встановлено до 22 січня 2009 року не підтверджено жодним доказом, хоч володільцем і користувачем платіжної картки, із зазначенням на її лицьовому боці строку дії, являється саме він.

Відповідач визнав у своїх письмових запереченнях на позов та апеляційну скаргу факт невиконання ним зобовязань щодо поповнення карткового рахунку, тобто невиконання передбачених договором зобовязань перед банком.

У звязку з неповерненням відповідачем кредиту та несплатою процентів, в тому числі у звязку з невнесенням щомісячного мінімального платежу, у позивача виникло права вимоги до відповідача виконання простроченого зобовязання.

З вимогою про дострокове повернення всіх сум (п. 6.6., 5.5.7. Умов і правил надання банківських послуг) позивач до відповідача не звертався.

Право вимоги сплати щомісячних платежів у позивача виникало щомісячно, у звязку з несплатою відповідачем чергового платежу, а про повернення кредиту в повному обсязі - 1 січня 2012 року, тобто після закінчення строку дії виданої відповідачу платіжної картки.

Проте з вимогою до відповідача про стягнення заборгованості позивач звернувся у вересні 2013 року.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

З заявою про застосування позовної давності до суду першої інстанції звернувся відповідач (т. 1 а.с. 62 - 63, 111).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

Згідно правового висновку Верховного Суду України у справі № 614цс14 від 19 березня 2014 року за договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Таким чином порушене право позивача підлягає судовому захисту в межах трирічної позовної давності, а саме: про стягнення періодичних щомісячних платежів та кредиту в цілому, процентів та комісії, строк сплати яких настав з 24 вересня 2010 року по 23 вересня 2013 року (дата предявлення позову).

У вказаний період відповідач мав сплатити заборгованість по кредиту в сумі 7093 грн. 98 коп., проценти за користування кредитом у сумі 7746 грн. 63 коп. та комісію в сумі 2482 грн. 90 коп., а всього 17323 грн. 51 коп.

Суд першої інстанції не врахував умови укладеного між сторонами договору та неправильно застосував норми цивільного законодавства про позовну давність і безпідставно відмовив у задоволенні позову в цілому. У звязку з цим рішення, яке переглядається підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості по кредиту, процентах та комісії в межах позовної давності.

Щодо обґрунтованих вимог позивача про стягнення простроченої заборгованості по щомісячним платежам, які виникли з березня 2008 року до 23 вересня 2010 року, то вони задоволенню не підлягають у звязку із спливом позовної давності та у звязку з тим, що укладений між сторонами договір не містить умов про збільшення позовної давності, а також з урахуванням не наведення позивачем обставин, які б вказували на наявність підстав для висновку про зупинення або переривання перебігу цього строку.

Щодо стягнення неустойки, то колегія суддів вважає, що ці вимоги позивача не підлягають задоволенню у звязку з їх необґрунтованість.

Зі змісту ст. ст. 546 - 550 ЦК України вбачається, що право на неустойку (штраф, пеню) у кредитора виникає на підставі договору в наслідок невиконанням боржником зобовязання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання (ч. 2 ст. 549 ЦК України).

Згідно п. 8.6. Умов та правил надання банківських послуг при порушенні позичальником строків платежів за будь-яким з грошових зобов'язань, передбачених цим договором більше ніж на 120 днів, позичальник зобов'язаний сплатити Банку штраф в розмірі 500 грн. + 5% від суми позову.

Таким чином умовами кредитного договору передбачено одночасне покладення на позичальника одного виду цивільно-правової відповідальності, штрафу, але в різних розмірах за одне й те саме порушення строків виконання грошового зобовязання.

Позивач в позовній заяві та в розрахунку заборгованості не обґрунтував нарахування штрафу за кожен окремо випадок невиконання зобовязань відповідачем, а нарахував їх за несвоєчасну сплату кредитних платежів в цілому і у фіксованому розмірі, і у відсотках, тобто двічі нарахував штраф, що на думку колегії суперечить забороні подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення (ст. 61 Конституції України).

Крім того, передбачений п. 8.6. Умов та правил надання банківських послуг порядок нарахування штрафу: не у відсотках, а у фіксованій сумі та не від суми невиконаного зобовязання, а від суму позову, не узгоджується зі змістом ч. 2 ст. 549 ЦК України щодо бази нарахування та способу обрахунку штрафу.

За таких обставин вимоги про стягнення штрафів задоволенню не підлягають.

З урахуванням того, що позивач документально підтвердив сплату ним по справі судового збору у розмірі 720 грн. 52 коп. (т. 1 а.с. 1, 139, 156, т. 2 а.с. 2), а його вимоги підлягають задоволенню частково (65 % від заявленого їх розміру), відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню компенсація пропорційно розміру задоволених вимог, що становить 468 грн. 34 коп.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Знамянського міськрайонного суду Кіровоградської області від 18 вересня 2014 року скасувати і ухвалити нове рішення.

Позов публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 17323 (сімнадцять тисяч триста двадцять три) грн. 51 коп. заборгованості за договором та 468 (чотириста шістдесят вісім) грн. 34 коп. компенсації судових витрат.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді: