УХВАЛА

іменем україни

28 вересня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Хопти С.Ф.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Закропивного О.В., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до виконавчого комітету Сумської міської ради, ОСОБА_4. ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: управління обліку, розподілу і приватизації житла, відділ державної виконавчої служби Сумського міського управління юстиції, публічне акціонерне товариство «ПроКредит Банк», приватне підприємство «Спеціалізоване підприємство Юстиція», комунальне підприємство «Сумижитло», ОСОБА_7, про визнання недійсним та скасування розпорядження органу влади та свідоцтва про право власності на житло за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 25 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 4 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що вона є дочкою відповідачів: ОСОБА_4 та ОСОБА_5, сестрою ОСОБА_6 З 1991 року їхня родина проживала разом та усі були зареєстровані у квартирі АДРЕСА_1. З вказаної квартири на інше місце проживання вона не виїжджала, місце проживання не змінювала, місце реєстрації також було за вищевказаною адресою, тому вважала, що вона є співвласником квартири разом із батьками та братом, оскільки несла витрати з утримання квартири, робила у ній ремонт, мала свою кімнату, в якій проживала зі своїм чоловіком та дитиною.

У листопаді 2013 року вона дізналася про те, що СП «Юстиція» проводить прилюдні торги з реалізації арештованого майна - спірної трикімнатної квартири Від відповідачів також дізналась, що вона не має права на квартиру, оскільки не приймала участі в її приватизації, а тому не є співвласником квартири. Посилаючись на вказані обставини позивач звернулася до суду з позовом за захистом свого права на приватизацію житла.

З урахуванням зазначеного ОСОБА_3 просила суд визнати недійним та скасувати розпорядження відділу комунального майна Сумського міськвиконкому від 28 березня 1997 року № 978 про передачу у спільну сумісну власність ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 квартири АДРЕСА_1; визнати недійним та скасувати свідоцтво від 4 квітня 1997 року про право власності на житло, яке зареєстроване обласним бюро технічної інвентаризації за реєстраційним № 162 про передачу у власність ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 спірної квартири; визнати причини пропуску строку на звернення до суду поважними та поновити його.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Останнім рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 25 січня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Сумської області від 4 березня 2016 року, позов ОСОБА_3 задоволено. Поновлено ОСОБА_3 строк звернення до суду.

Визнано недійсним та скасовано розпорядження відділу комунального майна міськвиконкому від 28 березня 1997 року № 978 про передачу у спільну сумісну власність ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 квартири АДРЕСА_1.

Визнано недійсним та скасовано свідоцтво від 4 квітня 1997 року про право власності на житло, яке зареєстроване обласним бюро технічної інвентаризації за реєстраційним № 162 про передачу у власність ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 вказаної квартири.

У касаційній скарзі ПАТ «ПроКредит Банк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції, керуючись ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», виходив із того, що позивач своєї згоди на приватизацію житла не надавала, хоча на той час проживала і була зареєстрована у квартирі, а тому підстав для видачі розпорядження та свідоцтва про право власності на квартиру не було і приватизація відповідачами спірної квартири є незаконною, у зв'язку із чим видане свідоцтво про право власності на житло підлягає скасуванню.

Також суд дійшов висновку про те, що строк звернення до суду з позовом позивачкою не пропущено, оскільки про приватизацію квартири вона дізналась лише у листопаді 2013 року після отримання листа з державної виконавчої служби про примусову реалізацію квартири, а, отже, про порушення своїх прав.

Погоджуючись з висновком суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив із того, що позивач своєчасно не звернулась до суду з позовом, оскільки відповідачі не повідомили її про приватизацію квартири, на що вона мала право.

З таким висновком суду апеляційної інстанції погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що ОСОБА_3 є дочкою ОСОБА_4 та ОСОБА_5, а також сестрою ОСОБА_6

ОСОБА_3 зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 з 6 серпня 1991 року.

У березні 1997 року до управління комунальної власності та приватизації Сумського міськвиконкому від наймача квартири ОСОБА_4 надійшла заява за підписом ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про приватизацію вказаної квартири.

Із заявою до органу приватизації також була подана довідка про склад сім'ї наймача ізольованої квартири від 12 березня 1997 року № 46, видана Сумським міським житловим виробничим ремонтно-експлуатаційним управлінням, згідно з якою у квартирі АДРЕСА_1 мешкають і мають право на житло три особи: ОСОБА_4 (основний наймач), ОСОБА_5 (дружина) та ОСОБА_6 (син).

28 березня 1997 року розпорядженням № 978 Сумського міськвиконкому передано у спільну сумісну власність ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до вказаного розпорядження відділом комунального майна міськвиконкому видано свідоцтво від 4 квітня 1997 року про право власності на житло, яке зареєстроване обласним бюро технічної інвентаризації за реєстраційним номером 162.

Відповідно до ст. 1, ч. 1 ст. 5, ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації.

Виходячи з аналізу змісту Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» у поєднанні з нормами ст. ст. 1, 6, 9, 61 ЖК Української РСР, ст. 29 ЦК України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК Української РСР права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності, а відтак і право на приватизацію разом із іншими членами сім'ї.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом, з 1991 року позивачка постійно проживала і була зареєстрована у спірній квартирі, ненадавала письмову згоду на приватизацію спірною квартири лише на ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Тобто, суд дійшов обґрунтованого висновку, що приватизація спірної квартири відбулась з порушенням вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та законних прав на житло позивачки, яка на той час постійно мешкала в ній.

Разом із тим, вирішуючи позов, поданий зі значним пропуском строку позовної давності, суд апеляційної інстанції не перевірив належним чином причини його пропуску та наявність причин його поновлення, чим не виконав вимоги ч. 4 ст. 338 ЦПК України про те, що висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Відповідно до п. 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила цього Кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Строк позовної давності для звернення до суду з позовом про визнання розпорядження від 28 березня 1997 року та свідоцтва про право власності від 4 квітня 1997 року сплив у 2000 році, тобто цей строк сплив до набрання чинності ЦК України.

Відтак, до цих правовідносин застосовуються правила ЦК Української РСР щодо позовної давності.

Відповідно до положень ст. 76 ЦК Української РСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Згідно із ст. 80 ЦК Української РСР закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові.

Тобто за правилами ЦК Української РСР суд з власної ініціативи повинен був вирішити питання дотримання позовної давності.

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції дане питання належним чином не дослідив та не встановив, коли саме позивач довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, якими доказами це підтверджується, зокрема не надано оцінки доводам банку, що позивач, з урахуванням її пояснень щодо фактичного проживання у спірній квартирі не могла не знати про приватизацію житла та його передачу в іпотеку на забезпечення кредитних зобов`язань, а також, що повинна була дізнатись про це.

При цьому для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналась або повинна була дізнатись про це порушення) моменти, тобто суду слід з'ясувати об'єктивну можливість дізнатися про обставини порушення її права, зважаючи на те, що позивач, як вона зазначала, проживала у квартирі, а, отже, вчиняла або повинна була вчиняти юридично важливі дії щодо неї.

Наведене свідчить, що апеляційний суд не встановив фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, висновки суду ґрунтуються на припущеннях, що заборонено ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

Таким чином, апеляційним судом допущено порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи і відповідно до ч. 3 ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвали апеляційного суду та передачі справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Сумської області від 4 березня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий С.Ф. Хопта

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

О.В.Закропивний

С.П. Штелик