Справа № 2-309/11 Провадження № 22-ц/772/2796/2016Головуючий в суді першої інстанції Головін В. А.
Категорія 6 Доповідач Зайцев А. Ю.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області у складі:

головуючого: Зайцева А.Ю.,

суддів: Панасюка О.С., Шемети Т.М.,

при секретарі: Топольській В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу Комунального підприємства «Ямпільська дирекція кіномережі» на рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 07.06.2011 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Ямпільської міської ради Вінницької області про визнання права власності на самочинно збудоване приміщення літнього кафе, -

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2011 року ОСОБА_2 звернулася у суд з позовом до Ямпільської міської ради Вінницької області про визнання права власності на самочинно збудоване приміщення літнього кафе.

Зазначала, що 16.10.2009 року між нею та Ямпільської міською радою укладено попередній договір оренди земельної ділянки по АДРЕСА_1 для комерційного використання. На підставі дозволу Ямпільської міської ради у 2010 році позивач побудувала на землях Ямпільської міської ради приміщення літнього кафе по АДРЕСА_1.

Посилаючись на те, що звернувшись в установленому порядку для реєстрації нерухомого майна, їй було відмовлено, так як будівництво здійснено без відповідних дозволів, позивач просила визнати право власності на самовільно збудоване приміщення літнього кафе площею 106,1 кв.м., що розташоване по АДРЕСА_2 на підставі ч.ч.1, 3 ст.376 ЦК України.

Рішенням Ямпільського районного суду Вінницької області від 07.06.2011 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на самовільно збутове приміщення літнього кафе, площею 106,1 кв.м., що розташоване по АДРЕСА_2.

Не погоджуючись із рішенням суду, Комунальне підприємство «Ямпільська дирекція кіномережі», яке не брало участі у справі, але вважає, що суд вирішив питання про її права та обовязки, подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просило рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників судового засідання, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду не відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено, що земельна ділянка по АДРЕСА_1 знаходиться у власності територіальної громади м. Ямпіль.

16.10.2009 року Ямпільська міська рада Вінницької області уклала з позивачем попередній договір оренди земельної ділянки по АДРЕСА_1 для комерційного використання.

У 2010 році позивач самовільно побудувала приміщення літнього кафе по АДРЕСА_2. Будь-яких дозволів у відповідних органах влади і інших установах на будівництво позивач не отримувала.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є обґрунтованими, у зв'язку з чим за позивачем на підставі ч.ч.1, 3 ст.376 ЦК України слід визнати право власності на самовільно збудоване приміщення літнього кафе, що розташоване по АДРЕСА_2.

Проте, з такими висновками суду погодитись не можна, оскільки вони не відповідають дійсним обставинам справи та суперечать нормам матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду судова колегія вважає, що вирішуючи спір суд першої інстанції невірно застосував норми матеріального права, а саме положення ч.ч.1, 3 ст.376 ЦК України виходячи з наступного.

Для визнання будівництва самочинним воно має бути пов'язане з об'єктом нерухомості й порушувати одне з положень ст.376 ЦК України.

У положеннях спеціальної матеріально-правової норми, що міститься в ч.1 ст.376 ЦК України, поняття самочинного будівництва визначено через сукупність його основних ознак, які виступають умовами або підставами, за наявності яких об'єкт нерухомості може бути визначений самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об'єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) об'єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

За загальним правилом, закріпленим у ч.2 ст.376 ЦК України, особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Водночас, згідно з ч.3 ст.376 ЦК України, право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Зазначена норма поширюється на випадки, коли самочинне будівництво здійснено на ділянці, що не була відведена для цієї мети (для будівництва відповідного об'єкта) незалежно від того, хто є власником цієї земельної ділянки (особа, яка здійснила самочинне будівництво, чи інша особа).

Суд може визнати право власності на самочинне будівництво тільки за умови надання земельної ділянки особі, що здійснила самочинне будівництво, у встановленому порядку, зокрема, у випадках: безоплатної передачі земельної ділянки громадянину із земель державної або комунальної власності (ст.121 Земельного кодексу України); набуття особою, що здійснила самочинне будівництво, земельної ділянки, що надана для даної цілі іншій особі, у власність; укладення договору оренди, іншого цивільно-правового договору, що дає право забудови земельної ділянки; прийняття відповідним органом виконавчої влади чи місцевого самоврядування рішення про зміну цільового призначення земельної ділянки тощо.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (ч.4 ст.376 ЦК України).

Із контексту ч.ч.3 та 4 ст.376 ЦК України випливає, що ч.3 цієї статті застосовується не лише до випадків порушення вимог законодавства щодо цільового призначення земель, а й до випадків, коли такого порушення немає, але особа здійснює будівництво на земельній ділянці, яка їй не належить.

Аналіз норм ч.3 ст.376 ЦК України дає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки забудовнику власником та користувачем, якщо такий є, та не являється забудовником. Зазначена умова є єдиною для визнання права власності на об'єкт нерухомості за такою особою.

Частина 3 ст.376 ЦК України, на відміну від ч.5 цієї статті, не ставить набуття права власності особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, у залежність від відповідності виконаних робіт державним будівельним нормам і правилам та порушення прав третіх осіб або суспільних інтересів.

Суд першої інстанції встановивши по справі, що позивач здійснила самочинне будівництво приміщення літнього кафе, що розташоване на земельній ділянці, яка не була їй надана в установленому порядку під уже збудоване нерухоме майно, що підтверджується листом Ямпільської міської ради Вінницької області (а.с.39), зазначених вище норм матеріального права не врахував та дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для визнання за позивачем права власності на самочинно збудоване приміщення літнього кафе відповідно до положень ч.ч.1, 3 ст.376 ЦК України.

Окрім цього, судовою колегією під час апеляційного розгляду встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно серія НОМЕР_1 від 22.12.2010 року власником кінотеатру «ІНФОРМАЦІЯ_1», що розташований за адресою: АДРЕСА_3 є Комунальне підприємство «Ямпільська дирекція кіномережі» на підставі рішення виконкому Ямпільської міської ради від 16.12.2010 року №719. Загальна площа кінотеатру становить 1190,1 кв.м. (а.с.56).

По справі також встановлено і не заперечується сторонами, що 01.01.2011 року між КП «Ямпільська дирекція кіномережі» та ОСОБА_2 укладено договір оренди приміщення загальною площею 114 кв.м., що розташоване в будівлі кінотеатру «ІНФОРМАЦІЯ_1» за адресою АДРЕСА_1, з метою здійснення позивачем підприємницької діяльності у сфері громадського харчування. Договір оренди приміщення кінотеатру неодноразово пролонгувався на підставі письмових заяв ОСОБА_2 і діє по сьогоднішній день.

Задовольняючи позов суд першої інстанції залишив поза увагою те, що приміщення літнього кафе частково побудоване на сходах кінотеатру «ІНФОРМАЦІЯ_1», власником якого є КП «Ямпільська дирекція кіномережі», однак КП «Ямпільська дирекція кіномережі» не було залучено до участі у справі, хоча, як вбачається, рішенням суду було вирішено питання щодо його майнових прав.

Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Судова колегія звертає увагу також на те, що суд першої інстанції при розгляді справи належним чином не перевірив, чи зверталася позивач до компетентних органів з питання узаконення самочинного будівництва, рішення якого чи його відсутність давали б підстави вважати про наявність спору про право, оскільки кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення (ч. 1 ст. 15 ЦК України, ст. 3 ЦПК України).

Як видно зі справи, ОСОБА_2 в позовній заяві зазначає про те, що їй було відмовлено в реєстрації нерухомого майна, між тим будь-які докази на підтвердження цього позивачем не надано.

Враховуючи, що неповне з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права призвело до ухвалення незаконного рішення, то рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про те, що даний спір підсудний господарському суду, оскільки позивач ставила вимогу про визнання за нею права власності на самочинно збудоване приміщення літнього кафе, будучи приватним підприємцем та з метою здійснення підприємницької діяльності у цьому кафе, судова колегія вважає безпідставними, оскільки позивач звернулася у суд з позовом як фізична особа, а не як фізична особа підприємець, при цьому договір оренди земельної ділянки був укладений між Ямпільської міською радою та ОСОБА_2 також як фізичною особою, а тому даний спір за своїм суб'єктивним складом підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Ураховуючи положення частин 1 та 5 статті 88 ЦПК України про перерозподіл апеляційним судом судових витрат при скасуванні рішення та ухваленні нового, з ОСОБА_2 слід стягнути витрати на користь КП «Ямпільська дирекція кіномережі» сплаченого ним судового збору за подачу апеляційної скарги у розмірі 785, 40 грн. (а.с.51).

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313-314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Ямпільська дирекція кіномережі» - задовольнити.

Рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 07.06.2011 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Ямпільської міської ради Вінницької області про визнання права власності на самочинно збудоване приміщення літнього кафе - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Комунального підприємства «Ямпільська дирекція кіномережі» судові витрати по оплаті судового збору за подачу апеляційної скарги 785 (сімсот вісімдесят п'ять) гривень 40 коп.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: /підпис/ А.Ю. Зайцев

Судді: /підпис/ О.С. Панасюк

/підпис/ Т.М. Шемета

Згідно з оригіналом.

Суддя: