АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 530/630/16-ц Номер провадження 22-ц/786/2366/16Головуючий у 1-й інстанції Должко С. Р. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого судді: Бондаревської С.М.,

суддів: Буленка О.О., Дорош А.І.

при секретарі: Діхтяр Т.В.

за участі позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 02 липня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, заподіяної злочином.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача,

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, заподіяної злочином.

В обґрунтування своїх позовних вимог вказувала, що 27 вересня 2015 року близько 18 години ОСОБА_3, знаходячись в с. Високе Зіньківського району Полтавської області, з причини не очікувано виниклих неприязних відносин, умисно завдав їй одного удару обухом сокири в область голови, чим спричинив їй тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми зі струсом головного мозку, синця в області правого гомілково-ступневого суглобу, які за висновком судово-медичної експертизи №126 від 07 жовтня 2015 року кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоровя.

Вироком Зіньківського районного суду Полтавської області від 16 лютого 2016 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України і призначено покарання у виді 180 годин громадських робіт. Також позивач зазначала, що внаслідок завданих їй тілесних ушкоджень, в період з 27 вересня 2015 року по 09 жовтня 2015 року їй довелось пройти стаціонарне лікування в хірургічно-травматологічному відділенні Зіньківської ЦРЛ з діагнозом струс головного мозку, забій мяких тканин голови. На лікування нею було витрачено кошти в сумі 2 449 грн. 30 коп.

У звязку з зазначненими обствинами, просила стягнути з ОСОБА_4 на її користь матеріальну шкоду в розмірі 2 449 грн. 30 коп., 2 000 грн. витрат на правову допомогу та 10 000 грн. у відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Зіньківського районного суду Полтавської області від 02 липня 2016 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, заподіяної злочином задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 1 000 грн. моральної шкоди. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з даним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 оскаржила його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила скасувати оскаржуване нею судове рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги: стягнути з ОСОБА_4 на її користь матеріальну шкоду в розмірі 2 449 грн. 30 коп., 2 000 грн. витрат на правову допомогу та 10 000 грн. у відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Згідно п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, підтверджується наявними у справі доказами, що 27 вересня 2015 року близько 18 години ОСОБА_4, знаходячись в селі Високе, Зіньківського району, Полтавської області з причини неочікувано виниклих з позивачкою неприязних відносин, умисно завдав їй одного удару обухом сокири в область голови, чим спричинив тілесні ушкодження у вигляді гематоми в потиличній області голови зліва з переходом на область шиї, закритої черпно-мозкової травми зі струсом головного мозку, синця в області правого гомілково-ступеневого суглобу, які згідно з висновком судово-медичної експертизи №126 від 07 травня 2015 року кваліфікуються, як легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоровя.

Вироком Зіньківського районного суду Полтавської області від 16 лютого 2016 року ОСОБА_4 визнано виним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України і призначено покарання у виді 180 годин громадських робіт. Позивачка вказувала, що внаслідок завданих їй тілесних ушкоджень, вона з 27 верес-ня 2015 року по 09 жовтня 2015 року проходила стаціонарне лікування в хірургічно-травматологічному відділенні Зіньківської ЦРЛ з діагнозом струс головного мозку, забій мяких тканин. Під час лікування нею було витрачено кошти в сумі 2 449 грн. 30 коп. /а. с. 9-13/.

Окрім того, позивач зазначає, що внаслідок протиправних дій відповідача їй завдано моральну шкоду, яка полягає в наступному: внаслідок нанесених їй тілесних ушкоджень та перебування в лікарні, вона сильно перехвилювалася, в результаті чого, отримала нервовий стрес, втратила сон і спокій. ЇЇ і на даний час турбують головні болі, головокружіння та потемніння в очах. ОСОБА_2 страждає від безсоння, через що на даний час перебуває на «Д» обліку у лікаря невропатолога. З наведених підстав просила стягти з відповідача на її користь 10 000 грн. у відшкодування завданої моральної шкоди.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 частково лише в частині стягнення з відповідача на її користь 1 000 грн. у відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції посилався на те, що, надані позивачкою копії товарних та фіскальних чеків у підтвердження понесених нею матеріальних витрат, не є належними доказами, оскільки не встановлено причинний звязок між тілесними ушкодженнями позивачки та зазначеними в чеках медикаментами та ліками. Позивачкою не надано призначення лікаря, в якому були б зазначені в чеках ліки. Також з наданих копій чеків не можливо визначити хто є покупцем зазначених там товарів.

Колегія суду не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим з виконанням усіх вимог цивільного судочинства, згідно із законом, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цим вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.

Так, згідно зі ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України, вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанова суду, з питань, чи мали місце дії та чи вчинені вони цією особою.

Вироком Зіньківського районного суду Полтавської області від 16 лютого 2016 року встановлено причинний звязок між протиправними діями відповідача та завданими ОСОБА_2 тілесними ушкодженнями.

Окрім того, в матеріалах справи наявна виписка із амбулаторної карти ОСОБА_2, та копії товарних чеків за період перебування позивачки на лікуваннні. Разом з тим, при вирішенні спору в частині відшкодування матеріальної шкоди, суд першої інстанції на зазначені обставини уваги не звернув та не врахував вищенаведених положень закону.

Окрім того, судом не дотримано вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України щодо сприяння всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснення особам, які беруть участь у справі, їх прав та обов'язків, попередження про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяння здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Внаслідок чого довідку Зіньківської ЦРЛ про підтвердження перебування ОСОБА_2 на стаціонарному лікуванні у хірургічно-травматологічному відділенні даного лікувального закладу в період з 27 вересня 2015 року до 09 жовтня 2015 року з діагнозом ЗЧМТ, струс головного мозку, забій мяких тканин голови, шиї, з зазначенням загальної вартості ліжко-днів та переліку медикаментів, які були придбані за кошти хворої, позивачка надала в суді апеляційної інстанції.

Таким чином, враховуючи встановлену вину ОСОБА_3, характер завданої позивачеві шкоди, що виразився в отриманні останньою тілесних ушкоджень, та понесених нею майнових витратах в звязку зі стаціонарним лікуванням та придбанням необхідних ліків, місцевий суд дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 в частині стягнення з відповідача на її користь матеріальної шкоди.

Окрім того, місцевим судом безпідставно відмовлено за недоведеністю у задоволенні вимог ОСОБА_2 в частині стягнення з відповідача витрат на правову допомогу. Так, згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20 грудня 2011 року розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Як роз'яснено у п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Витрати ОСОБА_2 на правову допомогу /під час підготовки позовної заяви та участі в судовому засіданні/ в сумі 2 000 грн. підтверджені належними доказами, а тому підлягають стягненню з відповідача /а. с. 1-3; 15-17; 35-39/.

Окрім того, відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Нормами ст. 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

За змістом роз'яснень, наведених у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

В той же час визначаючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції, не в повній мірі врахував глибину фізичних та душевних страждань, яких зазнала позивачка, визначивши відшкодування у розмірі 1 000 грн., що, на думку колегії суддів, не повністю відповідає вимогам розумності і справедливості. Змінючи рішення суду першої інстанції в частині відшкодування моральної шкоди, колегія суддів, відповідно до положень ст. 23 ЦК України,враховує фактичні обставини справи, характер, обсяг та тривалість моральних страждань позивачки, бере до уваги обґрунтування останньої щодо завданого їй душевного болю, переживань та моральних страждань, внаслідок нанесених їй тілесних ушкоджень, виходить із засад розумності, виваженості та справедливості та визначає відшкодування моральної шкоди, спричиненої ОСОБА_2, у розмірі 3 000 грн.

Окрім того, оскільки висновок суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення майнової шкоди не відповідає обставинам справи, не ґрунтується на належних та допустимих доказах, рішення суду в цій частині не може бути визнаним законним та обґрунтованим, а тому відповідно до п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову в цій частині вимог.

Керуючись ст. ст. 303, 307, п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 309; ст. ст. 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 02 липня 2016 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог скаргу ОСОБА_2 скасувати. Ухвалити у цій частині нове рішення.

Позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення матеріальної шкоди задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду у розмірі 2 449 грн. 30 коп.

Рішення в частині позовних вимог про відшкодування моральної шкоди змінити. Збільшити розмір стягнутих з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 у відшкодування моральної шкоди коштів з 1 000 грн. до 3 000 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 2 000 грн. у відшкодування витрат, понесених на правову допомогу.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно: