Справа № 161/5349/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Пушкарчук В.П.
Провадження № 22-ц/773/1312/16 Категорія: 21 Доповідач: Свистун О. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 вересня 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Свистун О.В.,

суддів Грушицького А.І., Федонюк С.Ю.,

за участі: секретаря Концевич Я.О.,

позивача ОСОБА_1, представника ОСОБА_2,

представника відповідачів ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору дарування земельної ділянки недійсним,

за апеляційною скаргою представника відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду від 18 липня 2016 року, -

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач звернулась у суд із позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору дарування земельної ділянки недійсним. Свої вимоги мотивує тим, що з 1978 року по 2013 рік перебувала в шлюбі з ОСОБА_4 Під час шлюбу ОСОБА_4 згідно рішення Першотравневої (на даний час Боголюбської) сільської ради від 20.11.1990 року, яким затверджено рішення дирекції радгоспу «Гнідавський», було виділено земельну ділянку площею 0,12 га для будівництва індивідуального житлового будинку за рахунок присадибного фонду сільської ради.

В період шлюбу подружжям ОСОБА_4 на даній земельній ділянці було побудовано житловий будинок за адресою вул. Л. Українки, № 40а с. Боголюби Луцького району.

13.10.2015 року ОСОБА_4 без згоди дружини, позивача по справі, подарував синові ОСОБА_5 вказаний житловий будинок і земельну ділянку, на якій він знаходиться.

26.01.2016 року рішенням Луцького міськрайонного суду визнано недійсним договір дарування житлового будинку № 40а по вул. Л. Українки у с. Боголюби Луцького району, укладений 15.10.2015 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_5 та посвідчений приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстрований в реєстрі за № 1200. 27 квітня 2016 року згідно рішення Луцького міськрайонного суду за ОСОБА_1 визнано право власності на 1/2 частину житлового будинку та господарських будівель і споруд № 40а по вул. Л. Українки у с. Боголюби Луцького району.

Покликаючись на вищевикладене і ту обставину, що і земельну ділянку площею 0,12 га для будівництва індивідуального житлового будинку по вул. Л.Українки, 40а у с. Боголюби чоловік подарував синові без згоди позивача, просила визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,12 га для будівництва індивідуального житлового будинку по вул. Л. Українки, 40а у с. Боголюби Луцького району.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 18 липня 2016 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,12 га для будівництва індивідуального житлового будинку по вул. Л. Українки, 40а у с. Боголюби Луцького району укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 13.10.2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Волинської області ОСОБА_6 та зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 13.10.2015 року за № 28.

Стягнуто з ОСОБА_4, ОСОБА_5 в користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 551,20 грн., по 275,60 грн. з кожного.

У поданій апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. Покликається на те, що судом були порушені норми матеріального та процесуального права, неповно зясовані обставини, що мають значення для справи. Зазначає, що земельна ділянка, право власності на яку набуто шляхом приватизації, є особистою приватною власністю того із подружжя, кому вона безоплатно передана у власність, та не є спільною сумісною власністю подружжя.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримала, покликаючись на доводи, викладені в ній.

Позивач ОСОБА_1, представник позивача ОСОБА_2 апеляційну скаргу заперечили, оскільки вважають, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Просили апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Судом першої інстанції встановлено, що дана земельна ділянка була надана відповідачу для будівництва житлового будинку та господарських споруд для проживання подружжя, і на ній було побудовано житловий будинок, а тому перебуває у спільній сумісній власності подружжя.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2 та представника відповідача ОСОБА_3, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 перебувала в шлюбі з ОСОБА_4 з 1978 року по 2013 рік. Під час шлюбу ОСОБА_4 згідно рішення Першотравневої (на даний час Боголюбської) сільської ради від 20.11.1990 року, яким затверджено рішення дирекції радгоспу «Гнідавський», було виділено земельну ділянку площею 0,12 га для будівництва індивідуального житлового будинку за рахунок присадибного фонду сільської ради (а.с. 7, 13, 47).

Судом встановлено, що в період шлюбу подружжям ОСОБА_4 було побудовано житловий будинок № 40а по вул. Л. Українки у с. Боголюби Луцького району на спірній земельній ділянці.

13.10.2015 року ОСОБА_4 без згоди дружини, позивача по справі, подарував синові ОСОБА_5 вказаний житловий будинок і земельну ділянку, на якій він знаходиться (а.с. 48-50, 51, 12).

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 26.01.2016 року договір дарування житлового будинку № 40а по вул. Л. Українки у с. Боголюби Луцького району, укладений 13.10.2015 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_5 та посвідчений приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстрований в реєстрі за № 1200 визнано недійсним. А 27.04.2016 року рішенням Луцького міськрайонного суду за ОСОБА_1 визнано право власності на 1/2 частину житлового будинку та господарських будівель і споруд по вул. Л. Українки № 40а у с. Боголюби Луцького району (а.с. 10, 25-26).

Отже судом встановлено, що спірна земельна ділянка була надана ОСОБА_4 для будівництва житлового будинку та господарських споруд для проживання його сім'ї. Із наданих суду доказів встановлено, що позивач проживає у будинку, який розташований на спірній земельній ділянці на даний час. Також вона є власником ? частини житлового будинку.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку.

Статтею 368 ЦК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором чи законом.

Судом встановлено, що будь-якого договору щодо використання земельної ділянки сторони суду не надали.

Отже згідно із ст. 89 ЗК України у спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки подружжя.

Таким чином відповідно до вимог закону дана земельна ділянка, яка була надана відповідачу для будівництва житлового будинку та господарських споруд і на якій під час спільного проживання подружжя було побудовано житловий будинок, де проживають сторони, перебуває у спільній сумісній власності подружжя.

Доводи представника відповідача щодо незаконності рішення суду із-за неправильного застосування норм матеріального права спростовані вищевказаними нормами права і не можуть братись до уваги, оскільки не поширюються на правовідносини, які виникли між сторонами по справі.

Крім того зазначені представником норми передбачають загальні вимоги набуття права власності на земельні ділянки.

А ст. 120 ЗК України встановлено загальний принцип цілісності об'єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. Згідно з цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у ч. 4 ст. 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди, стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

При цьому при застосуванні положень ст. 120 ЗК України у поєднанні з нормою ст. 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності.

Аналіз змісту норми ст. 120 ЗК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

За правилами ст.60 ч.1 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Враховуючи встановлені обставини справи, надані сторонами докази, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про задоволення позову, оскільки даним договором дарування були порушенні права позивача.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, рішення ухвалено з додержанням норм процесуального та матеріального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315, 317, 319, 218, 60 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду від 18 липня 2016 року у даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: