"01" березня 2016 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:
головуючого судді - Чех Н.А.
з участю секретаря - Кузьменко А.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовною заявою Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
Позивач звернувся до суду з вказаною позовною заявою, посилаючись на те, що відповідно до укладеного договору від 05.12.2013 року про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб (в рамках обслуговування продукту «Максимум» відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку в сумі 30 000,00 грн. Банк свої зобов'язання виконав. В порушення умов договору відповідач зобов'язання за договором належним чином не виконав. Станом на 14.09.2015 року має заборгованість - 54 827,29 грн., яка складається з: простроченої заборгованості за кредитом - 9 839,39 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом - 97,02 грн., заборгованість за комісією - 34 232,41 грн., штраф (неустойка) - 10 658,47 грн.
В судове засідання представник позивача не з'явився, надав суду заяву з проханням розглядати справу у його відсутність та постановити заочне рішення в разі неявки відповідача по наявним у справі документам.
Відповідач в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи сповіщався належним чином, заяв про відкладення розгляду справи або про розгляд справи за його відсутності до суду не подавав, що дає підстави для прийняття рішення по суті спору без присутності відповідача, по доказам наданим стороною позивача.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню в повному обсязі.
В суді встановлено, що 05.12.2013 року відповідачем підписана Анкета-заява про акцепт Публічної пропозиції ПАТ «Альфа-банк» на укладання Договору про комплексне обслуговування фізичних осіб в рамках продукту «Максимум». Дана заява на отримання банківських послуг - відкриття рахунку та отримання кредитної картки. В заяві міститься інформація про те, що позичальник ознайомився з Публічною пропозицією ПАТ «Альфа-Банк» на укладення Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб, та погодився з ними. Позичальник висловив свою згоду з тим, що дана заява разом з Публічною пропозицією складає між ним та банком договір про надання банківських послуг. Дана заява підписана позичальником та представником банку.
05.12.2013 року між Банком та відповідачем підписано Додаток до Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб. З зв'язку з чим Банк просить стягнути з відповідача борг за неналежне виконання умов договору, який станом на 14.09.2015 року становить - 54 827,29 грн., що складається з: простроченої заборгованості за кредитом - 9 839,39 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом - 97,02 грн., заборгованість за комісією - 34 232,41 грн., штраф (неустойка) - 10 658,47 грн.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України договори та інші правочини є підставами виникнення цивільних прав та обов'язків.
Відповідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.
Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Статтею 639 ЦК України встановлено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами.
Відповідно до Публічної пропозиції ПАТ «Альфа-банк» на укладання Договору про комплексне обслуговування фізичних осіб в рамках продукту «Максимум». визначено, що Анкета-заява разом з Тарифами та Публічна пропозиція ПАТ «Альфа-банк» на укладання Договору про комплексне обслуговування фізичних осіб в рамках продукту «Максимум» становить укладений Договір про надання банківських послуг, та який є договором приєднання.
На підтвердження своїх позовних вимог стороною позивача надано Анкету-заяву, Додаток до договору та Публічну пропозицію ПАТ «Альфа-банк» на укладання Договору про комплексне обслуговування фізичних осіб в рамках продукту «Максимум». Підпис відповідача є лише на Анкеті-заяві та Додатковому договорі. Публічна пропозиція ПАТ «Альфа-банк» на укладання Договору про комплексне обслуговування фізичних осіб в рамках продукту «Максимум», де визначено усі права та обов'язки сторін, та інші істотні умови, відповідачем не підписані, є лише підпис Голови Правління Банку. Договір про комплексне обслуговування фізичних осіб в рамках продукту «Максимум» до матеріалів справи не надано. Анкета-заява судом не приймається до уваги, оскільки не є договором в силу ст.ст. 626, 638 ЦК України.
Вказана позиція взаємоузгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у справі № 6-16цс15 від 11 березня 2015 року. Так, Верховний Суд України у вказаному рішенні вказав, що згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Виходячи з правового аналізу вказаних норм, Умови та правила не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі Умови не містять підпису позичальника; не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів позичальник, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умови містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника, або в подальшому такі Умови, зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались.
Відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом банку до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Крім того, у правовій позиції, викладеній ВСУ по справі № 6-240цс14 за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором, зазначено, що «Суди апеляційної та касаційної інстанцій, погоджуючись з доводами позивача про застосування п'ятирічного строку позовної давності, не звернули увагу на те, що позивачем не представлено належних та допустимих доказів, які свідчили б про те, що при підписанні сторонами кредитного договору діяли Умови споживчого кредиту в редакції, яка передбачає збільшення строку позовної давності, ці умови не є складовою частиною укладеного між сторонами договору, відповідачем вони не підписувалися». Тобто ВСУ у своєму правовому висновку зазначив, що якщо Умови кредитування не підписані відповідачем, то у такому разі їх неможливо визнати належним та допустимим доказом по справі, вказані умови не є складовою частиною укладеного між ним та банком договору.
Незважаючи на те, що вказані правові позиції Верховного Суду України, висловлені у справах № 6-16цс15, № 6-240цс14, безпосередньо пов`язується зі спором щодо права сторін збільшити строк позовної давності та його застосування судом, останні підлягають застосуванню в межах розгляду даної справи, оскільки визначають умови та порядок укладання між сторонами договору, належність та допустимість доказів в підтвердження укладення такого договору.
Оцінюючи позовні вимоги з позицій належності обраного позивачем способу захисту суд зазначає, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом (постанова Верховного Суду України від 12.06.2014 року у справі № 6-32цс13).
Таким чином, позивач не надав жодного доказу того, що надана ним Публічна пропозиція ПАТ «Альфа-банк» на укладання Договору про комплексне обслуговування фізичних осіб в рамках продукту «Максимум», дійсно являється складовою частиною укладеного 05.12.2013 року між сторонами кредитного договору у вигляді Анкети-заяви позичальника. Вказана «Публічна пропозиція ПАТ «Альфа-банк» на укладання Договору про комплексне обслуговування фізичних осіб в рамках продукту «Максимум» є одностороннім документом, підписаним Головою Правління ПАТ «Альфа-Банк», містить перелік істотних умов, притаманних правовідносинам, що можуть виникати між банком та будь-якою особою в рамках кредитування. Будь-якого зв'язку з відповідачем по справі дана «Публічна пропозиція ПАТ «Альфа-банк» на укладання Договору про комплексне обслуговування фізичних осіб в рамках продукту «Максимум» не має, відповідач не підписував її.
Крім цього, «Публічна пропозиція ПАТ «Альфа-банк» на укладання Договору про комплексне обслуговування фізичних осіб в рамках продукту «Максимум» затверджена Головою Правління ПАТ «Альфа-Банк» в січні 2011 року, тоді як позивач зазначає про укладення договору з відповідачем 05.12.2013 року, і будь-яких доказів того, що станом на 05.12.2013 року діяли ті ж істотні умови, що викладені в «Публічній пропозиції ПАТ «Альфа-банк» на укладання Договору про комплексне обслуговування фізичних осіб в рамках продукту «Максимум» від січня 2011 року - суду не надано.
Крім того, стороною позивача не було надано виписки по рахунку, з якого можливо було перевірити та встановити, які саме суми були використані позичальником, і які ним вносилися, починаючи з моменту підписання заяви. Розрахунок заборгованості, складений Банком, не є в цій частині належним та допустимим доказом.
Не надано стороною позивача і підтверджень того, що відповідач отримував банківську (кредитну) картку.
Враховуючи викладене суд дійшов висновку, що позивачем не доведено наявності укладеного між сторонами договору, наявності боргу та того, що відповідач отримував в банку кредит. Викладені обставини дають підстави для відмови у задоволенні позову.
Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Норма даної статті встановлює, що доказування є обов'язком сторони. Позивач повинен доказати факти, що свідчать про існування правовідносин,з приводу яких виник спір, і про порушення відповідачем прав і законних інтересів позивача; відповідач же повинен доказати ті факти, на які він посилається, обґрунтовуючи свої заперечення проти позову. Таким чином, розподіл обов'язків щодо доказування у цивільній справі здійснюється на підставі одного з основних принципів цивільного судочинства - принципу змагальності, відповідно до якого кожна сторона повинна довести ті обставина, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України (ч. 3 ст. 10 ЦПК України).
На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 11, 626, 634, 638, 639, 1054 ЦК України, ст. ст. 60, 88, 212-215, 218, 223, 224-228, 233, 294, 360-7 ЦПК України, суд, -
В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити.
Заочне рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Дніпровський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.
Заочне рішення може бути переглянуте судом за письмовою заявою відповідача, яка подається протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.
Заочне рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги та заяви про перегляд заочного рішення, якщо апеляційної скарги та заяви про перегляд заочного рішення не було подано.
Суддя: