Справа № 463/1563/15 Головуючий у 1 інстанції: Головатий Р.Я.
Провадження № 22-ц/783/1591/16 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 лютого 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

з участю: представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

представника ПП "ОСОБА_13" - Ящинського А.Л.,

представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами Приватного підприємства "ОСОБА_13" та ОСОБА_2 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 23 грудня 2015 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_5, Приватного підприємства "ОСОБА_13" про солідарне стягнення 125248.00 грн. на відшкодування завданої матеріальної шкоди.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено частково, стягнуто з Приватного підприємства «ОСОБА_13» () на користь ОСОБА_7 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) 125248.00 грн. відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок знищення транспортного засобу. В задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 до ОСОБА_5 - відмовлено. Стягнуто з Приватного підприємства «ОСОБА_13» () на користь ОСОБА_7 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) 1252 грн. 49 коп. судових витрат.

Рішення в апеляційному порядку оскаржили ПП "ОСОБА_13" та ОСОБА_2, вважають, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

ПП "ОСОБА_13" в апеляційній скарзі зазначає, що згідно акту про пожежу від 11.03.2014 року та протоколу огляду місця події від 12.03.2014 року встановлено, що внаслідок можливого короткого замикання у електромережі автомобілі марки "Opel Vivaro", державний номерний знак НОМЕР_4, власник ОСОБА_5, виникла пожежа на автостоянці ПП "ОСОБА_13", внаслідок якої було знищено автомобіль марки "Mersedes Vito", державний номерний знак НОМЕР_3, власник ОСОБА_2, автомобіль марки "Volkswagen T2", державний номерний знак НОМЕР_2, власник ОСОБА_8 та автомобіль марки "Opel Vivaro", державний номерний знак НОМЕР_4, власник ОСОБА_5, однак дана обставина не була врахована при ухваленні оскаржуваного рішення. Також, апелянт зазначає, що згідно ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об"єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, проте, суд першої інстанції встановивши, що ОСОБА_5 і ОСОБА_2 передали належні їм транспортні засоби на зберігання ПП "І.Куліш" і між ними виникли правовідносини, що випливають з договору зберігання, поклав обов"язок з відшкодування майнової шкоди на ПП "І.Куліш", не встановивши належним чином причини загоряння автомобіля ОСОБА_2 та не взявши до уваги, що автомобіль позивача загорівся від автомобіля ОСОБА_5.З наведених підстав апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог до ПП "І.Куліш" про відшкодування матеріальної шкоди завданої внаслідок знищення транспортного засобу відмовити повністю.

ОСОБА_2 не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_5 з автомобіля якої виникла пожежа і знищила автомобіль апелянта в даному випадку не є володільцем джерела підвищеної небезпеки, адже ОСОБА_5 зберігала свій автомобіль на автостоянці ПП "І.Куліш" і тому відповідальність за збереження авто покладалась на останнього. В спростування даного висновку зазначає, що матеріалами кримінального провадження та актом про пожежу Личаківського РВ м. Львова ГУ ДСНС у Львівській області від 11.03.2014 року встановлено, що причиною пожежі, внаслідок якої знищено автомобіль ОСОБА_2 являється моторний відсік автомобіля марки "Opel Vivaro", державний номерний знак НОМЕР_4, власник ОСОБА_5, а тому вона, як власник джерела підвищеної небезпеки на підставі ст. 1187 ЦК України та п. 4 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 року "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки", зобов"язана відшкодувати матеріальну шкоду особисто.

З наведених підстав апелянт просить рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_5 про солідарне відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок знищення транспортного засобу скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги до ОСОБА_5 про солідарне відшкодування матеріальної шкоди задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ПП «ОСОБА_13» ОСОБА_4 на підтримання доводів апеляційної скарги ПП «ОСОБА_13», представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги ОСОБА_9, заперечення представника ОСОБА_5- ОСОБА_6 щодо задоволення апеляційних скарг ПП «ОСОБА_13» та ОСОБА_2, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ПП «ОСОБА_13» підлягає до задоволення, а апеляційна скарга ОСОБА_2 - до часткового задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду не відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Частина 1 ст. 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов»язок держави забезпечувати захист прав і свобод людини і громадянина судом (ч.1 ст.55 Конституції України).

На підставі ст.ст. 11, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням осіб, в межах заявлених ними вимог. Кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

За загальними положеннями ЦПК України обов»язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки між позивачем та ПП «ОСОБА_13» було укладено договір зберігання, за яким автостоянки гарантують схоронність прийнятих на зберігання транспортних засобів і несуть відповідальність за їх пошкодження, а пошкодження автомобіля позивача сталося внаслідок неналежного виконання зберігачем ПП «ОСОБА_13» своїх обов'язків, оскільки останнім не надано суду доказів на підтвердження вжиття належних заходів для припинення пожежі, тому суд прийшов до висновку, що саме останнє зобов'язане відшкодувати позивачу шкоду, завдану внаслідок знищення його автомобіля. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив з того, що її автомобіль знаходився на стоянці, вона не керувала транспортним засобом, не виконувала зберігання належного їй транспортного засобу, тому не може розглядатися як володілець джерела підвищеної небезпеки та нести відповідальність за завдану позивачу шкоду.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Згідно з ч.1 ст.937 ЦК України договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених статтею 208 цього Кодексу. Письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем.

Відповідно до ст.977 ЦК України якщо зберігання автотранспортних засобів здійснюється суб'єктом підприємницької діяльності, такий договір є публічним. За договором зберігання транспортного засобу в боксах та гаражах, на спеціальних стоянках зберігач зобов'язується не допускати проникнення в них сторонніх осіб і видати транспортний засіб за першою вимогою поклажодавця. Прийняття автотранспортного засобу на зберігання посвідчується квитанцією (номером, жетоном).

Відповідно до п. п.8, 27 Правил зберігання транспортних засобів на автостоянках, затверджених постановою КМ України №115 від 22.01.1996 року, відповідальність за охорону транспортних засобів та майна, що тимчасово або постійно знаходяться на території автостоянки, за додержання санітарних і пожежних правил, інших вимог несуть працівники автостоянки. Автостоянки гарантують схоронність транспортних засобів, прийнятих на зберігання згідно з цими Правилами, а у разі їх зникнення, розкомплектованості чи пошкодження під час зберігання несуть відповідальність у встановленому законодавством порядку.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.950 ЦК України за втрату (нестачу) або пошкодження речі, прийнятої на зберігання, зберігач відповідає на загальних підставах. Професійний зберігач відповідає за втрату (нестачу) або пошкодження речі, якщо не доведе, що це сталося внаслідок непереборної сили, або через такі властивості речі, про які зберігач, приймаючи її на зберігання, не знав і не міг знати, або внаслідок умислу чи грубої необережності поклажодавця.

Відповідно до ч.1 ст.951 ЦК України збитки, завдані поклажодавцеві втратою (нестачею) або пошкодженням речі, відшкодовуються зберігачем у разі втрати (нестачі) речі - у розмірі її вартості.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ПП «ОСОБА_13» здійснює зберігання транспортних засобів, як суб»єкт підприємницької діяльності, на автостоянці за адресою АДРЕСА_1.

Судом також встановлено, що ОСОБА_2 є власником транспортного засобу Mercedes-Benz Vito 109 CDI, 2005 року випуску, д.н.з. НОМЕР_3, а ОСОБА_5 є власником автомобіля «Opel Vivaro» д.н.з. НОМЕР_4.

Та обставина, що в ніч з 10 на 11 березня 2014 року транспортний засіб Mercedes-Benz Vito 109 CDI 2005 року випуску, д.н.з. НОМЕР_3, який належить на праві власності позивачу, та автомобіль «Opel Vivaro» д.н.з. НОМЕР_4, належний ОСОБА_5, зберігалися на автостоянці відповідача ПП «ОСОБА_13» визнана сторонами в суді першої інстанції, ними не заперечувалася. Представник ПП «ОСОБА_13» ні в суді першої, ні в суді апеляційної інстанції не заперечував щодо прийняття ПП «ОСОБА_13» на зберігання транспортних засобів ОСОБА_2 та ОСОБА_5

Наявність між ПП «ОСОБА_13» та ОСОБА_2 договірних відносин щодо зберігання автомобіля підтверджується записом у журналі обліку транспортних засобів довготермінового зберігання автостоянки відповідача ПП «ОСОБА_13» №12, а також підтверджує, що автомобіль позивача Mercedes, д.н.з. НОМЕР_3 зберігався на вказаній автостоянці. Позивачем оплачено таке зберігання, що підтверджується копією книги обліку розрахункових операцій №, копіями фіскальних чеків за лютий-березень 2014 року.

Пункт 25 Правил зберігання транспортних засобів на автостоянках, передбачає, що володілець транспортного засобу, який користується послугами автостоянки, зобов»язаний виконувати правила техніки безпеки, пожежної безпеки та утримувати зайняте транспортним засобом місце у чистоті.

З акту про пожежу від 11.03.2014р., вбачається, що 11.03.2014 р., близько 03 год. 20 хв., на автостоянці ПП «ОСОБА_13», що за адресою: АДРЕСА_1, виникла пожежа, місцем виникнення пожежі є моторний відсік автомобіля «Opel Vivaro» д.н.з. НОМЕР_4, власником якого є ОСОБА_5 Пожежею знищено автомобіль Mercedes-Benz Vito, д.н.з. НОМЕР_3 (власник ОСОБА_2.), автомобіль Volksvaen Т2 д.н. НОМЕР_2 ( власник ОСОБА_8.) та автомобіль «Opel Vivaro» д.н.з. НОМЕР_4 (власник ОСОБА_5.). Пожежею пошкоджено окремі частини автомобіля Renault Megane Scenic д.н. НОМЕР_5 (власник ОСОБА_10).

Отже, актом про пожежу від 11.03.2014 року підтверджено, що місцем загоряння автомобіля «Opel Vivaro» д.н.з. НОМЕР_4, власником якого є ОСОБА_5, є моторний відсік цього автомобіля.

Крім цього, 12.03.2014 року слідчим Личаківського РВ ЛМУ УМВС України у Львівській області було проведено огляд автомобіля «Opel Vivaro» д.н.з. НОМЕР_4, власником якого є ОСОБА_5, та виявлено в салоні електропроводку з кулькоподібними утвореннями у розплавленому стані, що підтверджується протоколом огляду місця події від 12.03.2014 року.

В порушення вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України відповідачка ОСОБА_5, її представник не спростували належними та допустимими доказами причину загоряння автомобіля позивача,який загорівся через поширення вогню від автомобіля «Opel Vivaro» д.н.з. НОМЕР_4, власником якого є ОСОБА_5, а судом першої інстанції встановлено, що саме її автомобіль почав горіти, а місцем його загорання є моторний відсік автомобіля, що підтверджено актом про пожежу від 11.03.2014 року.

Оскільки пожежа, яка виникла в моторному відсіку автомобіля «Opel Vivaro» д.н.з. НОМЕР_4, поширилася на два інші автомобілі, а саме, на автомобіль Mercedes-Benz Vito, д.н.з. НОМЕР_3 (власник ОСОБА_2.) та автомобіль Volksvaen Т2 д.н. НОМЕР_2 ( власник ОСОБА_8.), тобто, зазначені автомобілі були знищені внаслідок поширення вогню, який виник в моторному відсіку автомобіля «Opel Vivaro» д.н.з. НОМЕР_4, власником якого є ОСОБА_5, колегія суддів приходить до висновку про те, що автомобіль позивача був знищений внаслідок поширення вогню від автомобіля «Opel Vivaro» д.н.з. НОМЕР_4, власником якого є ОСОБА_5 Інші, належні та допустимі докази, які б спростовували цей висновок, в матеріалах справи відсутні.

До такого висновку колегія суддів приходить виходячи і з того, що приймаючи на зберігання автомобіль «Opel Vivaro» д.н.з. НОМЕР_4, працівник ПП «ОСОБА_13», не знав та не міг знати про несправності цього автомобіля, не знав та не міг знати, що автомобіль ОСОБА_5 може загорітися, тому вказана обставина з врахуванням положень ч.2 ст. 950 ЦК України звільняє ПП «ОСОБА_13» від відповідальності за шкоду, заподіяну позивачу внаслідок знищення вогнем його автомобіля.

Висновок суду першої інстанції про те, що знищення автомобіля позивача сталося внаслідок неналежного виконання зберігачем ПП «ОСОБА_13» своїх обов»язків, оскільки останнім не надано суду доказів на підтвердження вжиття належних заходів для припинення пожежі, є голослівними, спростовуються поясненнями працівника ПП «ОСОБА_13» ОСОБА_11, приймальника автостоянки, яка виконала покладені на неї обов»язки, передбачені посадовою інструкцією приймальника платних стоянок, негайно повідомила про пожежу підрозділ ДСНС України, керівника підприємства, взявши вогнегасник намагалася загасити вогонь, але через миттєве поширення вогню загасити пожежу вогнегасником було б неможливо.

Таким чином, вина ПП «ОСОБА_13» у незабезпеченні схоронності прийнятого на зберігання автомобіля Mercedes-Benz Vito, д.н.з. НОМЕР_3, власником якого є ОСОБА_2, у знищенні автомобіля позивача внаслідок пожежі, відсутня, оскільки з досліджених матеріалів справи , а саме, з акту про пожежу від 11.03.2014 р., вбачається, що місцем виникнення пожежі, яка поширилася на автомобіль позивача і внаслідок чого знищено його автомобіль Mercedes-Benz Vito, д.н.з. НОМЕР_3, є моторний відсік автомобіля «Opel Vivaro» д.н.з. НОМЕР_4, який належить ОСОБА_5

Однак зазначені обставини не були враховані судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення, який прийшов до невірного висновку про стягнення з ПП «ОСОБА_13» на користь ОСОБА_2 125248.00 грн. майнової шкоди, завданої знищенням внаслідок пожежі належного йому автомобіля Mercedes-Benz Vito, д.н.з. НОМЕР_3.

Суд першої інстанції встановивши, що ОСОБА_2 передав належний йому транспортний засіб на зберігання ПП «ОСОБА_13» і між ними виникли правовідносини з договору зберігання, поклав обов»язок по відшкодуванню майнової шкоди на ПП «ОСОБА_13», не взявши до уваги, що причиною знищення автомобіля позивача є поширення вогню від автомобіля марки «Opel Vivaro» д.н.з. НОМЕР_4, власником якого є ОСОБА_5

Не можна не погодитись з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки автомобіль марки «Opel Vivaro» д.н.з. НОМЕР_4 не знаходився в стані руху, він на той час не був джерелом підвищеної небезпеки.

Разом з тим, відповідно до ст. 322 ЦК України власник зобов»язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

І оскільки пожежа виникла у моторному відсіку автомобіля марки «Opel Vivaro» д.н.з. НОМЕР_4, власником якого є ОСОБА_5, на думку колегії суддів саме власник цього автомобіля повинен відшкодувати заподіяну позивачу майнову шкоду, оскільки встановлено, що автомобіль позивача було знищено внаслідок поширення вогню від загорання автомобіля марки «Opel Vivaro» д.н.з. НОМЕР_4, власником якого є ОСОБА_5, а власник майна повинен утримувати його в такому стані, щоб це було безпечним для інших осіб та їх майна.

Як вбачається з висновку №1134 судової автотоварознавчої експертизи від 30.04.2014 року вартість матеріального збитку, заподіяного власнику автомобіля Mercedes-Benz Vito, д.н.з. НОМЕР_3, внаслідок його пошкодження при пожежі 11.03.2014 року, виходячи тих особливостей його стану, які можливо було визначити під час проведення експертного обстеження 24.04.2014 року, на час проведення експертизи становить 125248.00 грн.

За наведеного колегія суддів приходить до висновку про те, що завдана ОСОБА_2 майнова шкода у розмірі 125248.00 грн. підлягає стягненню з власника автомобіля марки «Opel Vivaro» д.н.з. НОМЕР_4, яким є ОСОБА_5

Безпідставними та необгрунтованими є доводи апелянта ОСОБА_2 щодо солідарного стягнення з ПП «ОСОБА_13» та ОСОБА_5 завданої майнової шкоди, оскільки за встановлених судом обставин справи відповідачі не можуть нести солідарної відповідальності.

Відповідно до ч.1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення:1) неповне з»ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Враховуючи вищенаведене рішення Личаківського районного суду м. Львова від 23 грудня 2015 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_2, стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 125248.00 грн. на відшкодування майнової шкоди, а в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Приватного підприємства «ОСОБА_13» слід відмовити.

Керуючись ст. 303, п.2 ч.1 ст. 307, ст.ст. 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

апеляційну скаргу Приватного підприємства "ОСОБА_13"- задовольнити, апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 23 грудня 2015 року - скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 125248.00 грн. на відшкодування майнової шкоди.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Приватного підприємства «ОСОБА_13» - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 2630.22 грн. судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ПП «ОСОБА_13» 1377.74 грн. судового збору за подачу апеляційної скарги.

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням апеляційного суду законної сили.

Головуюча: Шеремета Н.О.

Судді: Ванівський О.М.

Цяцяк Р.П.