Ухвала

іменем україни

27 липня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Леванчука А.О.,

Маляренка А.В., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки, стягнення заборгованості, зобов'язання вчинити дії, виселення та за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_6, про визнання договору позики частково недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду м. Києва від 14 квітня 2016 року та касаційною скаргою ОСОБА_5, ОСОБА_6 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 09 грудня 2015 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 14 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом, який неодноразово уточнювала, та остаточно просила: звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки, посвідченим 16 січня 2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шпитковською С.В., зареєстрованим за реєстром № 110, укладеним між нею та ОСОБА_6, а саме на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, шляхом визнання за нею права власності на вказану квартиру у рахунок погашення заборгованості за договором позики грошових коштів, посвідченим 16 січня 2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шпитковською С.В., зареєстрованого за реєстром № 109, укладеним між нею та ОСОБА_5; стягнути з ОСОБА_5 на свою користь 1 753 403 грн 53 коп.; стягнути з ОСОБА_5 на свою користь вартість проведеної оцінки предмета іпотеки у розмірі 800 грн; зобов'язати ОСОБА_6 передати їй оригінали документів на предмет іпотеки, а саме: договір купівлі-продажу квартири, посвідчений 20 червня 2012 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тишко І.О. за реєстровим № 1760, витяг з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно про реєстрацію права власності на вказану трикімнатну квартиру, технічний паспорт на цю квартиру; виселити мешканців, у тому числі ОСОБА_6 та ОСОБА_5, із вказаної квартири.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 16 січня 2013 року між нею та ОСОБА_5 укладено договір позики грошових коштів, відповідно до умов якого останній отримав 958 тис. грн, які зобов'язався повернути до 16 квітня 2013 року. Договором передбачено, що сума позики, яка підлягає поверненню у гривнях, визначається за офіційним курсом НБУ долара до гривні на день такого платежу. Позичальник умов договору не виконав, суму позики у визначені договором строки не повернув, у зв'язку із чим станом на 01 вересня 2015 року сума невиконаного позикового зобов'язання становить 2 616 648 грн. Відповідно до ст. 625 ЦК України за період прострочення із 17 квітня 2013 року до 01 вересня 2015 року розмір інфляційних втрат складає 1 952 019 грн 41 коп., а трьох процентів річних - 186 678 грн 12 коп.

Крім того, зазначила, що на забезпечення виконання позикового зобов'язання 16 січня 2013 року між позикодавцем та ОСОБА_6 укладено договір іпотеки, предметом якої є квартира АДРЕСА_1.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_4 просила стягнути з іпотекодавця заборгованість у сумі 3 001 942 грн (ринкова вартість предмета іпотеки відповідно до висновку судової оціночно-будівельної експертизи) шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, а залишкову частку боргу у сумі 1 753 403 грн 53 коп., що перевищує вартість іпотеки, стягнути з позичальника.

У свою чергу ОСОБА_5 подав зустрічний позов, у якому просив визнати недійсним останнє речення п. 6 договору позики грошових коштів, укладеного 16 січня 2013 року між ним та ОСОБА_4, згідно з яким сума позики, що підлягає поверненню у гривнях, визначається за офіційним курсом НБУ долара до гривні на день такого платежу, оскільки, на його думку, вказаний пункт договору суперечить положенням ст. 1046 ЦК України, яка встановлює, що позичальник повинен повернути таку ж суму коштів, які ним були отримані.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 09 грудня 2015 року первісний позов задоволено.

Звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки, посвідченим 16 січня 2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шпитковською С.В. за реєстром № 110, укладеним між ОСОБА_4 та ОСОБА_6, а саме: на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, шляхом визнання за ОСОБА_4 права власності на вказану квартиру, у рахунок погашення заборгованості за договором позики грошових коштів, посвідченим 16 січня 2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шпитковською С.В. за реєстром № 109, укладеним між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, у розмірі 3 001 942 грн.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 1 753 403 грн 53 коп. як різницю між загальною сумою заборгованості та вартістю предмета іпотеки.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 вартість проведеної оцінки предмета іпотеки у розмірі 800 грн.

Зобов'язано ОСОБА_6 передати ОСОБА_4 оригінали документів на предмет іпотеки, а саме: договір купівлі-продажу квартири, посвідчений 20 червня 2012 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тишко І.О. за реєстровим № 1760, витяг з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно про реєстрацію права власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 і технічний паспорт на цю квартиру.

Виселено ОСОБА_6 та ОСОБА_5 із квартири АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_6 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 судові витрати в рівних частках: судовий збір у сумі 4 628 грн 40 коп. та вартість судової оціночно-будівельної експертизи у сумі 1 968 грн, та стягнуто по 3 298 грн 20 коп. із кожного.

У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 14 квітня 2016 року скасовано рішення суду першої інстанції у частині вирішення первісного позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, стягнення заборгованості, зобов'язання вчинити дії, виселення та стягнення судових витрат, ухвалено в цій частині нове рішення, яким вказані позовні вимоги задоволено частково.

У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_5 за договором позики грошових коштів, укладеним 16 січня 2013 року між ним та ОСОБА_4, посвідченим 16 січня 2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шпитковською С.В., реєстровий № 109, у розмірі 2 803 326 грн, із яких: 2 616 648 грн - основний борг та 186 678 грн - 3 % річних, звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки, посвідченим 16 січня 2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шпитковською С.В., реєстровий № 110, укладеним між ОСОБА_4 та ОСОБА_6, а саме: на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 110,10 кв. м, шляхом визнання за ОСОБА_4 права власності на вказану квартиру.

Зобов'язано ОСОБА_6 передати ОСОБА_4 оригінали документів на предмет іпотеки, а саме: договір купівлі-продажу квартири, посвідчений 20 червня 2012 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тишко І.О., реєстровий № 1760, витяг з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно про реєстрацію права власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, технічний паспорт на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1.

В іншій частині вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_6 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 судові витрати по 2 253 грн 30 коп. із кожного.

Рішення в частині вирішення зустрічних позовних вимог залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 та ОСОБА_5 просять скасувати рішення судів першої й апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічний позов, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів, виходячи за межі доводів касаційних скарг згідно з ч. 3 ст. 335 ЦПК України, дійшла висновку, що касаційні скарги підлягають задоволенню частково з огляду на наступне.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Проте рішення судів першої й апеляційної інстанцій не відповідають зазначеним нормам процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 про визнання недійсним останнього речення п. 6 договору позики грошових коштів, укладеного 16 січня 2013 року між ним та ОСОБА_4, згідно з яким сума позики, що підлягає поверненню у гривнях, визначається за офіційним курсом НБУ долара до гривні на день такого платежу, суд першої інстанції, із висновками якого у цій частині погодився й апеляційний суд, виходив із недоведеності та необґрунтованості вказаних позовних вимог, зазначивши, що цей пункт договору не суперечить установленим чинним законодавством вимогам та узгоджується із ч. 2 ст. 533 ЦК України, а підписуючи цей договір, сторони погодили усі істотні його умови, у тому числі і порядок виконання зобов'язання в гривнях, що визначається за офіційним курсом НБУ долара до гривні на день такого платежу.

Такі висновки судів є правильними, законними та узгоджуються із наявними у справі доказами, тому рішення судів у частині вирішення зустрічного позову підлягають залишенню без змін із підстав, передбачених ст. 337 ЦПК України.

Звертаючи стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за позивачем ОСОБА_4 права власності на вищевказану квартиру, суд першої інстанції, із висновками якого у цій частині погодився й апеляційний суд, виходив із наявності правових підстав, передбачених умовами укладеного між сторонами у справі договору, та вимог ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Скасовуючи частково рішення суду першої інстанції і відмовляючи у задоволенні позовних вимог первісного позову про стягнення інфляційних втрат у сумі 1 952 019 грн на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, апеляційний суд виходив із безпідставності вказаних позовних вимог, оскільки умовами укладеного договору позики визначено грошовий еквівалент зобов'язання та спосіб виконання такого зобов'язання в іноземній валюті, що встановлений у ч. 2 ст. 533 ЦК України, який виключає можливість негативного впливу інфляційних процесів на інтереси позикодавця.

Із посиланням на правові позиції Верховного Суду України, які викладені у постановах у справах № № 6-39цс15, 6-447цс15, 6-1061цс15, 6-875цс15 та 6-1484цс15, апеляційний суд із врахуванням положень ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» та ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР дійшов висновку про відсутність підстав для виселення відповідачів із вищевказаної квартири, яка є предметом іпотеки, адже, як установив суд, зазначена квартира придбана не за рахунок коштів, наданих у позику відповідно до договору, тому відповідачі не можуть бути виселені без надання іншого постійного жилого приміщення.

Крім того, апеляційний суд відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення залишку заборгованості, яка не покривається вартістю предмета іпотеки, адже така вартість визначається на момент переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки на підставі оцінки суб'єктом оціночної діяльності.

За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку про скасування рішення суду в частині вирішення первісного позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, стягнення заборгованості, зобов'язання вчинити дії, виселення та стягнення судових витрат та ухвалення у цій частині нового рішення.

При цьому апеляційний суд відхилив доводи апеляційної скарги відповідачів про те, що 26 червня 2013 року ОСОБА_4 складено нотаріально посвідчену заяву, в якій вона зазначає, що не заперечує проти продовження строків погашення позики до 01 жовтня 2013 року, зазначивши, що це не відповідає умовам укладеного між сторонами у справі договору позики, згідно з якими строк повернення суми позики за цим договором може бути змінений шляхом підписання сторонами додаткової угоди до договору, проте такої додаткової угоди, як установив суд, між сторонами не укладалося, тому відсутні підстави вважати про зміну таких строків.

Однак із вказаними висновками в повній мірі погодитися не можна виходячи з наступного.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно з п. 6.2. іпотечного договору, укладеного між сторонами, визначено, що за вибором іпотекодержателя застосовується один із наведених нижче способів звернення стягнення на предмет іпотеки: за рішенням суду у встановленому законом порядку; у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса; згідно з застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя; іншими способами, передбаченими законодавством України.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано ст. 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у ст. ст. 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

При вирішенні даної категорії справ судам слід встановити наявність чи відсутність згоди іпотекодавця на позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань, а також здійснення виконавчого напису нотаріусом, як правову підставу для реєстрації права власності іпотекодержателя, якщо такі умови передбачені умовами договору іпотеки.

Такого висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851цс15, яка згідно з вимогами ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України; суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

За таких обставин суди обох інстанцій дійшли передчасного висновку про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності за позивачем на підставі судового рішення, тому рішення судів не можна вважати законними та обґрунтованими відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України і вони підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Так, під час нового розгляду справи суд повинен відповідно до вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, а саме: роз'яснити позивачу ОСОБА_4 її права та обов'язки, попередити про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, зокрема, щодо уточнення нею позовних вимог із врахуванням вищевказаних положень закону.

Одночасно суд касаційної інстанції зазначає, що доводи касаційної скарги ОСОБА_4 щодо неправильного застосування судом апеляційної інстанції положень ст. ст. 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК Української РСР та неправомірності відмови у виселенні відповідачів з іпотечної квартири не заслуговують на увагу, оскільки, як зазначено судом апеляційної інстанції, така правова позиція відповідає висновкам, викладеним Верховним Судом України у справі № 6-39цс15 і ця позиція залишається незмінною. Крім того, наявність у іпотекодавця іншого житла, (про що зазначено у касаційній скарзі) не має правового значення для вирішення питання про його виселення з іпотечного майна, згідно зі змістом наведених вище норм.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_9 в частині неправильного застосування судом апеляційної інстанції ст. 625 ЦК України та відмови у задоволенні вимог про стягнення інфляційних втрат також не можна визнати обґрунтованими, оскільки такі висновки суду апеляційної інстанції відповідають вимогам чинного законодавства з огляду на наступне.

За змістом ст. 1 Закону України від 03 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає.

Норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, визначеного у гривнях.

Зі змісту п. 6 договору позики грошових коштів, укладеного 16 січня 2013 року між ним та ОСОБА_4, сума позики, що підлягає поверненню у гривнях, визначається за офіційним курсом НБУ долара до гривні на день такого платежу. Визначення сторонами еквіваленту грошового зобов'язання до долара забезпечує захист інтересів позикодавця від знецінення грошових коштів. Указані висновки суду касаційної інстанції підлягають врахуванню під час нового розгляду справи в частині вирішення первісного позову та визначенні розміру заборгованості.

Оскільки суди попередніх інстанцій усупереч вимогам ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України порушили норми процесуального права, що призвело до неможливості встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, тому колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги підлягають задоволенню частково, а ухвалені у справі рішення судів першої й апеляційної інстанцій у частині вирішення первісного позову - скасуванню з направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. ч. 2, 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_5, ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 09 грудня 2015 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 14 квітня 2016 року в частині вирішення первісного позову ОСОБА_4 скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

В іншій частині рішення Святошинського районного суду м. Києва від 09 грудня 2015 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 14 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна
Судді: М.В. Дем'яносов

А.О.Леванчук

А.В.Маляренко

О.В.Ступак