Справа № 463/3088/15 Головуючий у 1 інстанції: Головатий Р.Я.
Провадження № 22-ц/783/4905/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Я. А.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Бакуса В.Я., Гірник Т.А.,

секретар: Симець В.І.,

за участі в судовому засіданні позивача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4, представника відповідача ОСОБА_5 ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 25 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, приватного нотаріуса ОСОБА_7, приватного нотаріуса ОСОБА_8, ОСОБА_5, ОКП ЛОР «БТІ та ЕО», Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради про визнання угод недійсними, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 25 травня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, приватного нотаріуса ОСОБА_7, приватного нотаріуса ОСОБА_8, ОСОБА_5, ОКП ЛОР «БТІ та ЕО», Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради про визнання договору купівлі-продажу квартири № 5 на вул. Заводській, 15 у м.Львові від 14.06.2005 року в частині продажу її 1/3 частки, яка належала на праві власності ОСОБА_9, посвідченого приватним нотаріусом, ОСОБА_8, нікчемним; визнання договору дарування 1/6 частини кв. 80 буд. 10 на вул. Шафарика у м.Львові від 21.09.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_7, недійсним; визнання заяви від імені ОСОБА_2 про надання згоди на дарування ОСОБА_10 частини кв. 80 буд. 10 на вул. Шафарика у м. Львові, нотаріально посвідченої недійсною; анулювання державної реєстрації на 1/6 частку у приватній спільній частковій власності кв. 80 буд. 10 на вул. Шафарика у м. Львові, реєстраційний № 11033446 від 11.10.2005 року на імя ОСОБА_9, відмовлено.

Дане рішення оскаржив ОСОБА_2

В апеляційній скарзі просить рішення скасувати та постановити нове рішення, яким задоволити позовні вимоги. Вважає рішення незаконним та таким, що постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що не відповідає дійсності висновок суду про те, що його дружина заставила його дати згоду на відчуження 1/6 частини квартири. Однак, вона його не заставляла, а ввела в оману. Більше того, суд цим суперечить своєму ж висновку про те, що безспірно доведено, що розпорядження № 513 Личаківської РА не видавалося. Вказана обставина підтверджена в судовому засіданні представником відповідача Личаківської РА ЛМР, яка повідомила, що дозвіл органу опіки і піклування на відчуження ОСОБА_10 1/3 частини кв. 5, буд. 15 на вул. Заводській у м. Львові, яка належала ОСОБА_9, був наданий, однак не розпорядженням №513 від 13.06.2005 року, а розпорядженням №827 від 16.06.2005 року. Крім цього, зазначає, що висновок суду про те, що з долученої копії листа Личаківської РА від 22.07.2005 року, який адресовано ОСОБА_2 вбачається, що йому з 2005 року відомо про використання ОСОБА_10 неіснуючого розпорядження №513 є невірним, оскільки зазначає, що запідозривши неладне в діях ОСОБА_10, він звертався в різні інстанції про надання інформації щодо законності вказаного розпорядження, однак всі відповіді, які приходили по його заявах, ОСОБА_10 приховувала від нього і тільки після її смерті в 2015 році він випадково знайшов дані відповіді та переконався в тому, що ОСОБА_10 діяла незаконно, що призвело до укладення двох угод, у звязку з чим були порушені його права.

В судове засідання окрім позивача та представників відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_5 решта особи, що беруть участь у справі (їх представники) не зявились, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи у їх відсутності (відсутності їх представників), враховуючи, що вказані особи належним чином повідомлялись про час та місце розгляду справи, клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надійшло, доказів поважності причин неявки осіб, що беруть участь у справі (їх представників) не повідомлено, зважаючи на вимоги ч.2 ст. 305 ЦПК України, те, що інтереси двох із відповідачів у судовому засіданні захищали представники, а від відповідача ОСОБА_5 до суду надійшли письмові заперечення на апеляційну скаргу та заява про розгляд справи у його відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача на підтримання апеляційної скарги, представників відповідачів в заперечення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

Як вбачається із змісту позовної заяви та пояснень позивача, вказана особа звернулася в суд з даним позовом до вказаних відповідачів, у якому просила про: визнання договору купівлі-продажу квартири № 5 на вул. Заводській, 15 у м. Львові від 14.06.2005 року в частині її продажу 1/3 частки, яка належала на праві власності ОСОБА_9, посвідченого приватним нотаріусом, ОСОБА_8, нікчемним; визнання договору дарування 1/6 частини кв.80 буд.10 на вул. Шафарика у м.Львові від 21.09.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_7, недійсним; визнання заяви від імені ОСОБА_2 про надання згоди на дарування ОСОБА_10 частини кв. 80 буд. 10 на вул. Шафарика у м.Львові, нотаріально посвідченої, недійсною; анулювання державної реєстрації на 1/6 частку у приватній спільній частковій власності кв. 80 буд. 10 на вул. Шафарика у м.Львові, реєстраційний № 11033446 від 11.10.2005 року на імя ОСОБА_9.

В обґрунтування позову вказував про те, що вказані правочини та його заява про надання згоди на відчуження частини квартири на вул. Шафарика в м.Львові вчинені під впливом обману як його, так і нотаріусів, а саме в частині того, що розпорядження на відчуження майна органу опіки та піклування, яке повинно було бути, зважаючи на те, що правочини стосувались неповнолітньої, насправді не було. Вказаними договорами порушено його права, оскільки його обманули, а також позбавили права на частку у квартирі кв. 80 буд. 10 на вул. Шафарика у м.Львові, яка належала йому та покійній дружині на праві спільної сумісної власності. Крім цього, позов ним подано лише тепер, оскільки він про вказані обставини дізнався лише після смерті дружини, а саме прибираючи особисті документи у 2015 році.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог у частині за строком позовної давності, а у частині за необґрунтованістю та посилаючись зокрема на ст.ст. 257, 261, 267, 230, 229 ЦК України та ст.ст. 60-65 СК України, виходив з того, що про укладення оспорюваного договору купівлі-продажу позивачу було відомо ще у липні 2005 року, тому позивач звернувшись до суду у 2015 році пропустив строк звернення до суду з такою вимогою. Щодо вимог про визнання недійсними договору дарування та заяви позивача про надання згоди на укладення такого, то позивач усвідомлював, що надає згоду на укладення його дружиною договору дарування, його посилання на те, що його дружина його заставила дати згоду на відчуження частини квартири не доведено. Крім цього, ця обставина не є тією, яка має істотне значення та не свідчить про помилку позивача щодо природи правочину, прав та обовязків сторін. Більше того договір дарування укладено на підставі дійсного розпорядження органу опіки та піклування. Також його посилання на позбавлення його частки у праві власності на квартиру за договором дарування теж не слід вважати обґрунтованими оскільки на час укладення договору квартира перебувала у особистій власності дружини, а частка позивача у квартирі була визначена лише у 2007 році за рішенням суду. Зважаючи на відхилення вказаних вимог не підлягає до задоволення і остання вимога про анулювання реєстрації права власності відповідача ОСОБА_9 на частину квартири.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції обставинам справи та вимогам закону в повній мірі не відповідають, обставини, які суд вважав встановленими не доведені, однак позов не підлягає до задоволення з інших правових підстав.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ж ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Зважаючи на вказані вимоги закону, а також ст.ст. 1, 10, 11, 60 ЦПК України особа, що звернулась до суду в межах заявлених вимог повинна довести порушення, невизнання чи оспорення відповідачем (відповідачами) саме своїх законних прав, свобод чи інтересів, зважаючи на те, що вона звернулась саме за захистом таких.

Враховуючи вказане, позивачу, при заявленні таких позовних вимог, зважаючи на підстави позову слід було б довести як укладенням договорів купівлі-продажу та дарування часток квартир без належного дозволу органу опіки та піклування порушено саме його права, свободи чи інтереси та які саме.

Так, позивачем ні у позовній заяві, ані у при наданні пояснень не наведено жодних доводів, які були б обґрунтованими про те, яким чином укладеними правочинами порушено та які його права, свободи чи інтереси.

Відсутність згоди органу опіки та піклування на укладення договору купівлі продажу частки квартири від імені ОСОБА_9 (ОСОБА_3В.) жодним чином не впливає на права, свободи чи інтереси позивача, оскільки ні відчужувана квартира в цілому, ані її частка не належала позивачу. Така була набута його дружиною у особисту власність, а згодом подарована ОСОБА_11Є та ОСОБА_9 доньці та внучці відповідно. Відчуження ж ними, зокрема, ОСОБА_9, зі згоди піклувальника ОСОБА_10 (померлої 4.12.2011 року дружини позивача), належної їй на праві особистої власності квартири жодним чином не впиває на права, інтереси та свободи позивача та ним навіть не наведено, які саме.

Крім цього, слід вказати і про те, що незважаючи на відсутність формально згоди органу опіки та піклування на відчуження неповнолітньою її частки у квартирі, остання, за договором дарування частки іншої квартири отримала рівноцінну попередній частці, частку у іншій квартирі.

Що стосується договору дарування 1/6 частки квартири на вул.Шафарика в м.Львові, то таким теж не порушено жодних прав, свобод чи інтересів позивача.

Дійсно, на час укладення договору, квартира, частка якої була відчужена померлою дружиною позивача їх внучці належала подружжю позивача та його дружини на праві спільної сумісної власності. Однак оспорюваний договір жодним чином не вплинув на частку позивача у квартирі (1/2), що належала йому за законом, оскільки рішенням суду від 15.06.2007 року у справі про визнання права власності між згаданим подружжям факт відчуження дружиною частки у квартирі було враховано та позивачу визначено право власності на ? частину спільної квартири.

Враховуючи вказане, померлою дружиною позивача за договором дарування було фактично відчужено частку належної їй на праві власності частини квартири, що не вплинуло на права та інтереси позивача як власника іншої частини квартири.

Аналогічно не наведено позивачем і жодних доводів про порушення будь-яких прав, свобод чи інтересів при наданні заяви на відчуження (дарування) його дружиною частки у квартирі та відповідно не доведено і під ставності останньої позовної вимоги.

Зважаючи на безпідставність вимог не підлягає до зясування та застосування строк позовної давності як підстава для відмови у позові, оскільки така підстава застосовується лише при обґрунтованості позовних вимог та пропуску позивачем строку на звернення до суду.

Враховуючи наведене апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а рішення суду слід скасувати з ухваленням нового про відмову у задоволенні позовних вимог з інших правових підстав ніж були наведені судом першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.2-4, 313, 314 ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, -

в и р і ш и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 25 травня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, приватного нотаріуса ОСОБА_7, приватного нотаріуса ОСОБА_8, ОСОБА_5, ОКП ЛОР «БТІ та ЕО», Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради про визнання угод недійсними відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: В.Я. Бакус

ОСОБА_12