Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 серпня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі :

головуючого судді: - ОСОБА_1,

суддів: - ОСОБА_2, ОСОБА_3,

секретар судового засідання - Мельник С.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 07 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про встановлення факту проживання однією сім»єю, визнання майна спільною сумісною власністю, надання права на спадкування разом із спадкоємцями першої черги після смерті спадкодавця,

в с т а н о в и л а :

Заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 07 грудня 2015 року позов задоволено.

Встановлено факт проживання однією сім»єю ОСОБА_7 та ОСОБА_5, як чоловіки та жінки без шлюбу в період з лютого 1986 року по 01 травня 2015 року.

Визнано спільним сумісним майном ОСОБА_7 та ОСОБА_5, як подружжя квартиру АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_5 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1.

Надано ОСОБА_5 право на спадкування разом із спадкоємцями першої черги після смерті спадкодавця ОСОБА_7

Вирішено питання про судовий збір.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4, який є особою, яка не брала участі у справі, але суд вирішив питання про його права та обов»язки, вказує, що рішення є незаконним та необгрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

________________________________________________________________________________

Справа № 569/10888/15-ц Головуючий у суді 1 інстанції - ОСОБА_8

Провадження № 22-ц/787/1272/2016 Суддя-доповідач - ОСОБА_1

Стверджує, що його рідний брат ОСОБА_7, який помер 01 травня 2015 року, був власником однокімнатної квартири, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_2, в якій і був зареєстрований. Після його смерті відкрилася спадщина за законом, після чого ним до Першої Рівненської державної нотаріальної контори 05 серпня 2015 року була подана заява про прийняття спадщини, однак йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом через те, що відсутня реєстрація правовстановлюючих документів на спадкове майно. Внаслідок цього він звернувся до Рівненського міського суду із позовною заявою про визнання права власності на спадкове майно, де йому і стало відомо, що гр.ОСОБА_5 подала до суду позовну заяву у даній справі.

Доводить те, що в порушення ч.3 ст.122 ЦПК України не було встановлено зареєстроване місце проживання відповідача ОСОБА_6 Також не було встановлено коло спадкоємців, які мали право на спадкування.

Також вказує, що факт встановлення родинних відносин є недоведеним, так як рішення суду по цій вимозі було прийняте лише на підставі акту, затвердженого ЖБК «Електроапарат» без реєстрації. Наданий позивачкою акт не відповідає дійсності, так як відповідно до довідки № 350 від 25.05.2015 року, виданою Лиманською с/р Татарбунарського району Одеської області, померлий ОСОБА_7 фактично проживав за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 с .Лиман Татарбунарського району Одеської області до дня смерті.

Стверджує, що до показів свідків слід ставитись критично, так як вони є знайомими позивачки, а їхні покази щодо факту спільного проживання однією сім»єю без реєстрації шлюбу позивачки та померлого звелися до загальних фраз щодо того, що їм було відомо про факт спільного проживання і не підтверджені ніякими доказами.

Додатково зазначає, що факт визнання майна спільним майном подружжя є недоведеним, рішення суду першої інстанції по цьому питанню винесено на підставі лише показів позивачки про участь у сплаті, не підтверджених документальними доказами.

Крім того, вказує, що суд безпідставно застосував ч.2 ст.1259 ЦК України. Рішення суду першої інстанції в частині зміни черговості спадкування винесено лише на підставі показів позивачки та свідків про те, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

Вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, законність судового рішення в межах апеляційного оскарження, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із доведеності факту проживання однією сім»єю ОСОБА_7Я та ОСОБА_5, як чоловіка та жінки без шлюбу в період з лютого 1986 року по 01 травня 2015 року та із доведеності факту придбання квартири АДРЕСА_3 у спільну сумісну власність, а тому ОСОБА_5 є власником ? частини даної квартири. Оскільки позивачка весь час проживання як чоловіка та жінки без шлюбу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала допомогу ОСОБА_7Я, тому їй слід надати право на спадкування першої черги після смерті спадкодавця.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Судом встановлено та відповідає матеріалам справи, що у липні 2015 року ОСОБА_5 звернулася до суду із вказаним позовом до ОСОБА_6 В обґрунтування позову вказувала, що з лютого 1986 року зійшлася та стала проживати однією сім»єю з ОСОБА_7 у АДРЕСА_4. Жили як чоловік та жінка, мали близькі стосунки, вели спільне господарство, мали спільний побут та сімейні права та обов»язки.

На підтвердження факту спільного проживання покликалася на акт від 08.05.2015 року житлово-будівельного кооперативу «Електроапарат» (а.с 4), в якому вказано, що вона, ОСОБА_5, проживала з ОСОБА_7 в цивільному шлюбі з 1986 року по 01 травня 2015 року до дня його смерті, проживали за адресою ІНФОРМАЦІЯ_2 однією сім»єю спільно з ОСОБА_7, про що засвідчили сусіди ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11

01 травня 2015 року ОСОБА_7 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії 1-ЖД № 418072, виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Татарбунарського районного управління юстиції в Одеській області 21.05.2015 року (а.с.80).

Згідно довідки, виданої виконкомом Лиманської сільської ради Татарбунарського району Одеської області ОСОБА_5 24.06.2015 року № 377, ОСОБА_7 дійсно фактично проживав (без реєстрації) за адресою: вул. Миру, № 56, с.Лиман Татарбунарського району Одеської області (похований на кладовищі села ОСОБА_12) (а.с. 7).

Допитані в суді першої інстанції свідки підтвердили факт проживання позивачки з ОСОБА_7 в період з лютого1986 року по 01 травня 2015 року як чоловіка та жінки без укладення шлюбу.

Тобто, наявні матеріали справи вказують на те, що ОСОБА_5 та ОСОБА_7 з лютого 1986 року по 01 травня 2015 року проживали однією сім»єю, але не перебували при цьому в зареєстрованому шлюбі. Поряд із цим, діючи на свій розсуд і не реєструючи шлюб сторони не врегулювали свої відносини відповідно до закону, тому таке спільне проживання не породило цивільних прав і обов»язків саме подружжя ( не є юридичною підставою для цього), а для встановлення судовим порядком до запровадження законом відповідного правового інституту факту проживання сторін однією сім»єю без реєстрації шлюбу передбачених законом підстав немає. Таким чином, відсутній в юридичному розумінні факт проживання сторін однією сім»єю без шлюбу між собою у період до 01.01.2004 року, виходячи з такого.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року.

До сімейних відносин, які вже існували на цю дату, норми СК України застосовуються лише в частині тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права та обов'язки визначаються на підставах, передбачених СК України.

Згідно з чч. 1, 2 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; акт цивільного законодавства не має зворотної дії в часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Таким чином, з вказаного вбачається, що встановлення фактів проживання однією сім'єю у період до 1 січня 2004 року законодавством не передбачено.

За таких обставин, виходячи з того, що можливість встановлення факту проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу встановлена Сімейним кодексом України, який набрав чинності з 01.01.2004 року і не має зворотної сили в часі, зазначена вимога позивачки підлягає задоволенню в частині, за період з 01.01.2004 року по 01.05.2015 року.

Крім того, колегія суддів приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині визнання квартири АДРЕСА_5 спільною сумісною власністю ОСОБА_7 та ОСОБА_5 та визнання за ОСОБА_5 права власності на ? частину вищевказаної квартири з огляду на наступне.

В матеріалах справи міститься ордер № 118 від 08 липня 1985 року, виданий ОСОБА_7, сім»я якого складається з 1 чоловіка, на право зайняття 1 кімнати загальною жилою площею 17,2 кв м в квартирі АДРЕСА_6. Ордер є єдиним документом, що дає право на зайняття вказаної жилої площі (а.с.11).

Згідно з довідкою, виданою головою ЖБК «Електроапарат», ОСОБА_7 являвся членом ЖБК «Електроапарат» та одержав однокімнатну квартиру АДРЕСА_7. Пайовий внесок за цю квартиру в сумі 2297 крб 00 коп сплатив повністю 16.03.1992 року (а.с.12).

Відповідно до розяснень, що містяться в п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сімю України» від 12.06.98 №16 (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сімєю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з п.1 ст.17 Закону України «Про власність», відповідних норм ЦК Української РСР та з урахуванням п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22.12.95 №20. Правила ст.ст.22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються.

Так, згідно із ч.1 ст.17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сімї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Частиною 2 ст.112 ЦК Української РСР від 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

За змістом п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.95 №29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, повязані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст.16 Закону «Про власність», ст.22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сімї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що обєдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п.1 ст.ст.17, 18, п.2 ст.17 Закону України «Про власність»), тощо.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є обєктом їхньої спільної сумісної власності, якщо:1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сімї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, обєднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У звязку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сімєю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці.

ОСОБА_11 факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.

Тільки в разі встановлення цих фактів положення ч.1 ст.17 Закону України «Про власність» вважається правильно застосованим.

Така сама по суті позиція висловлена в постанові судової палати у цивільних справах ВС України від 18.09.2013 №6-66цс13.

Отже, права і обов»язки щодо спірного майна виникають в момент його придбання, тому правовий режим майна, придбаного до 2004 року, і правовідносини між сторонами із приводу нього, не можуть регулюватися нормами СК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року. Тобто, якщо, як стверджує позивачка, вона брала участь в купівлі квартири, то до даних правовідносин застосовується КпШС, який діяв на той час та позивачу необхідно, як зазначено вище, довести не тільки факт її спільного проживання із померлим, а й довести ступінь її участі працею та коштами, відповідно складеними договорами або правовстановлюючими документами.

ОСОБА_5 не надала в судове засідання будь-яких письмових доказів про те, що вона своєю працею чи коштами приймала участь у набутті спірної квартири (внесення власних грошових коштів), як не надала і письмової угоди про спільну участь у будівництві.

Розписку, написану ОСОБА_12 про те, що 30 грудня 1992 року ОСОБА_5 повернула їй грошову позику в сумі 2300 крб, яку вона у неї позичила у березні 1992 року для сплати кооперативного житла та про те, що розписка ОСОБА_5 від 14 березня 1992 року була нею загублена не можна визнати належним та допустимим доказом, оскільки неможливо встановити час її написання. Матеріали справи не містять даних і про перешкоди для подальшого оформлення прав позивачки на квартиру (частку в ній) у разі наявності підстав для цього шляхом укладання відповідної угоди з ОСОБА_7 А отже, відповідні доводи позову є припущеннями, на яких доказування грунтуватися не може (ч.4 ст.60 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Враховуючи те, що позивачка не надала суду належних та допустимих доказів про власну участь у придбанні спірного майна, колегія суддів приходить до висновку про недоведеність її позовних вимог, оскільки сам по собі факт спільного проживання без реєстрації шлюбу без визначення ступеня її участі працею й коштами у створенні спільної часткової власності не може бути підставою для визнання права власності на половину спірного майна, а отже в цій частині рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про відмову у задоволенні таких вимог.

До того ж, права і обов'язки щодо спірного майна виникають в момент його придбання, тому правовий режим майна (квартири), набутої у 1992 році, і правовідносини між ОСОБА_5 і ОСОБА_7 із приводу неї, не можуть регулюватися нормами СК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року, а суд першої інстанції в рішенні від 07 грудня 2015 року застосував норми ст.74 СК України.

Крім того, відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 1259 ЦК України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Згідно з роз»ясненнями, наведеними у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ головам апеляційних судів областей, міст Києва та Севастополя, Апеляційного суду Автономної Республіки Крим №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» судовий порядок зміни черговості застосовується на підставі задоволення позову спадкоємця наступних черг до спадкоємців тієї черги, які безпосередньо закликаються до спадкування. Право на пред»явлення позову про зміну черговості спадкування мають лише спадкоємці за законом.

Підставами для задоволення такого позову є сукупність наступних юридичних фактів, встановлених у судовому порядку: 1) здійснення опіки над спадкодавцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами); 2) матеріальне забезпечення спадкодавця; 3) надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження, - придбання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири; 4) тривалий час здійснення дій, визначених у пунктах 1-3; 5) безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом. Для задоволення позову необхідна наявність всіх п»яти вищезазначених обставин.

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_5 зазначала про те, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У ч. 4 ст. 60 ЦПК України визначено, що доказування (а, отже, і рішення суду) не може ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на вказане, колегія суддів на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, приходить до висновку про недоведеність позивачкою підстав, передбачених ч. 2 ст. 1259 ЦК України.

Доводи позивачки про те, що вона тривалий час опікувалась та надавала допомогу ОСОБА_7, не може бути достатньою обставиною для зміни черговості спадкування в розумінні ч. 2 ст.1259 ЦК України, а тому висновок суду першої інстанції про задоволення позову в цій частині прийнятий з порушенням вимог матеріального права.

У відповідності з вимогами ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, тощо.

Крім того, згідно з положеннями ст.88 ЦПК України із ОСОБА_5 необхідно стягнути судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 832 гривні 04 копійки в дохід держави, оскільки ОСОБА_4 при поданні апеляційної скарги на рішення суду звільнявся від його сплати на підставі п.9 ст.5 Закону України "Про судовий збір".

Враховуючи зазначене, апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням у справі нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. 307, ст. 309, ст. ст. 313-314, ст. ст. 316-117 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 07 грудня 2015 року скасувати.

Позов ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про встановлення факту проживання однією сім»єю, визнання майна спільною сумісною власністю, надання права на спадкування разом із спадкоємцями першої черги після смерті спадкодавця задовольнити частково.

Визнати факт проживання однією сімєю ОСОБА_7 та ОСОБА_5, як чоловіка та жінки без шлюбу в період з 01.01.2004 року по 01.05.2015 року.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 832 (вісімсот тридцять дві) гривні 04 копійки в дохід держави.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржене протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: З.М.Максимчук

Судді: С.В. Хилевич

ОСОБА_3