28.09.2016 227/2139/16-ц
23 вересня 2016 року м.Добропілля
Добропільський міськрайонний суд Донецької області у складі:
головуючого cудді Здоровиці О.В.
при секретарі Сисенко Ю.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Добропілля цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на на виїзд за межі проведення АТО та за межі України громадянину, який не досяг 16 річного віку, без згоди батька,
Позивачка звернулася до суду з вказаним позовом, який в ході судового розгляду був доповнений, обґрунтовуючи його наступним. Зазначає, що вона з відповідачем з 2006 року перебувала в шлюбі, який в 2011 році був розірваний. Від даного шлюбу мають неповнолітню дитину - доньку ОСОБА_3. ІНФОРМАЦІЯ_1. Після розірвання шлюбу їх донька мешкає разом з нею в м.Харцизьк Донецької області та знаходиться на її утриманні. Позивачка сама займається вихованням та оздоровленням дитини. Відповідач самоусунувся від виконання своїх батьківських обов»язків, не спілкується з дитиною, участі у житті дитини свідомо не приймає. З метою забезпечення повноцінного відпочинку дитини в країнах ближнього та дальнього зарубіжжя, за для підвищення рівня світогляду дитини покращення стану її здоров»я, фізичного, духовного та морального розвитку, позивачка має намір виїхати за межі проведення АТО та за межі України до Російської Федерації, але відповідач не дає згоду на виїзд дитини, незважаючи на неодноразові звернення до нього. На підставі викладеного просила суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд малолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженки м.Харцизька Донецької області, за межі проведення АТО та за межі України до Російської Федерації без згоди та супроводу батька ОСОБА_2 з терміном перебування до досягнення дитиною 16 років, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_7. Також просила стягнути з відповідача на її користь сплачений нею при звернені до суду судовий збір.
В судове засідання позивач не зв»явився. Від представника позивача - ОСОБА_4 електронною поштою надійшов лист, в якому він просить розглянути справу без його участі та участі позивача, на позовних вимогах наполягає у повному обсязі.
Відповідач в судове засідання не з»явився. Про час і місце судового розгляду належним чином був повідомлений шляхом опублікування оголошення про виклик у ЗМІ, а саме в газеті «Урядовий кур»єр» № 151 від 12.08.2016 року.
У зв'язку з викладеним, керуючись ч.1 ст.224 ЦПК України та враховуючи те, що будь-яких заперечень від представника позивача та позивача з приводу розгляду справи у відсутність відповідача, який належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи не надходило, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача по матеріалам, які є в наявності в справі і постановити заочне рішення, направивши за місцем мешкання відповідача копію рішення суду для відома.
Дослідивши матеріали справи, судом встановлено таке.
Сторони перебували у шлюбі з 2006 року, що підтверджується, ксерокопією свідоцтва про шлюб НОМЕР_2, яке видано виконавчим комітетот Зугреської міськради міста Харцизька Донецької області 25.02.2006 року (а.с.7).
Вказаний шлюб розірвано в 2011 році, про що свідчить запис у паспорті позивача про те, що шлюб з ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 розірвано на підставі рішення харцизького міського суду № 2-2749 від 11.11.2011 року, яке набрало чинності 22.11.2011 року (а.с.3).
Свідоцтвом про народження ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.8) підтверджується, що батьками останньої є ОСОБА_2 та ОСОБА_1, тобто сторони по справі.
Згідно письмових пояснень позивача(а.с.1-2,33-36) в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_3 після розлучення батьків мешкає разом з матір'ю в м.Харцизьк та знаходиться на її утриманні. Відповідач не приймає участі у вихованні та матеріальному утриманні дитини. Позивач просить надати дозвіл на виїзд малолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженки м.Харцизька Донецької області, за межі проведення АТО та за межі України до Російської Федерації без згоди та супроводу батька ОСОБА_2 з терміном перебування до досягнення дитиною 16 років, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_7. При цьому в своїх письмових поясненнях від 19.07.2016 року (а.с.33) зазначає, що виїзд за межі України до Російської Федерації планується з метою провідати родичів по лінії позивача, які мешкають у вказаній країні.
На підтвердження вказаного позивачем суду надано лист (а.с.37-38), з якого вбачається, що він написаний ОСОБА_5(АДРЕСА_1) і адресований позивачу ОСОБА_1.
Зміст вказаного листа свідчить про те, що відправник листа звертаючись до ОСОБА_1 кличе її разом з ОСОБА_3 у гості з метою погостити та оздоровитися влітку.
Вирішуючи питання чи підлягають позовні вимоги задоволенню суд виходить з наступного.
Між сторонами виник спір щодо тимчасового виїзду дитини за кордон для оздоровлення та відпочинку без згоди другого з батьків.
Відповідно до ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд за межі України громадянина, який не досяг шістнадцятирічного віку, і без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі рішення суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, підписаною Україною 21 лютого 1990 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року, встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов»язків щодо дитини.
Згідно ч. 2 ст. 150 СК, батьки зобовязані піклуватися про здоров»я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини , іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (ч. 7 ст. 7 СК України).
Згідно з положеннями ч. 2 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Відповідно до ст..313 ЦК України, фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.
Згідно до ч.2 ст.4 ЗУ «Про порядок виїзду з України і в»їзду в Україну громадян України» та Правил перетинання державного кордону України громадянами України, затверджених постановою КМУ від 27.01.1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску та без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.
ЗУ «Про порядок виїзду з України і в»їзду в Україну громадян України» та Правил перетинання державного кордону України громадянами України, затверджених постановою КМУ від 27.01.1995 року № 57 передбачають надання дозволу на конкретний (одноразовий) виїзд.
Зі змісту позову вбачається, що позивач фактично просить надати дозвіл на виїзд дитини за межі України до Російської Федерації на строк до досягнення дитиною 16 річного віку, тобто з терміном повернення дитини до України ІНФОРМАЦІЯ_7.
При цьому в позовній заяві зазначається, що позивачка має намір забезпечити повноцінний відпочинок дитині в країнах ближнього та дальнього зарубіжжя, за для підвищення рівня світогляду дитини, покращення стану його здоров»я, фізичного, духовного та морального розвитку, що є забезпеченням інтересів дитини в межах здійснення батьківських прав та обов»язків.
Враховуючи наведене, те, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 є дитиною шкільного віку і повинна здобути повну загальну середню освіту, що відповідно до ст.150 СК України, є обов»язком батьків, а також те, що позивачка фактично просить дозволити багаторазові виїзди неповнолітньої доньки без згоди і супроводу батька до досягнення нею 16-річного віку, тобто фактично на майбутнє, що не передбачено законом, суд вважає, що позовні вимоги в частині надання дозволу на виїзд дитини за межі України до Російської Федерації підлягають частковому задоволенню.
Так як позивачка має родичів в Російській Федерації, які запрошують її погостювати влітку, що в судовому засіданні не спростовано відповідачем, суд вважає можливим надати дозвіл на виїзд дитини до вказаної країни на період літніх канікул для оздоровлення та відпочинку, а саме з 01 червня 2017 року по 25 серпня 2017 року.
Що стосується вимог позивача щодо надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини у супроводі матері за межі території проведення АТО без згоди та супроводу батька ОСОБА_2, то вказані вимоги задоволенню не підлягають виходячи з наступного.
Постановою Верховної ради України від 17 березня 2015 року № 254-VIII «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» територія м. Харцизьк, де проживає позивач разом з донькою, є тимчасово окупованою територією.
Порядок в'їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї, затверджений постановою КМУ № 367 від 04.06.2015 року.
Пунктом 3 вказаного Порядку передбачено, що в'їзд на тимчасово окуповану територію України громадян України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється через контрольні пункти за умови пред'явлення паспорта громадянина України, або паспорта громадянина України для виїзду за кордон, або проїзного документа дитини з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб пунктами 3 - 6 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. N 57.
Виїзд з тимчасово окупованої території України громадян України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється через контрольні пункти за умови пред'явлення паспорта громадянина України, або паспорта громадянина України для виїзду за кордон, або проїзного документа дитини у супроводі одного з батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників чи в супроводі інших осіб, уповноважених одним із батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників.
Тобто, для виїзду позивача разом донькою з тимчасово окупованої території України, зокрема м. Харцизьк, достатня тільки її присутність на контрольному пункті. Дозвіл батька дітей на їх виїзд з такої території законодавством не передбачений.
Таким чином суд вважає, що в цій частині позов поданий необґрунтовано, тому у задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити.
На підставі ст.88 ЦПК України, з відповідача підлягають стягненню на користь позивача понесені нею судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 551,20 грн., що підтверджується копією квитанції (а.с.22).
Витрати позивача здійснені на оплату оголошення про виклик відповідача у судове засідання в друкованих ЗМІ не підлягають задоволенню, так як ні позивачем, ані представником позивача не надані належні та допустимі докази, які б підтверджували вартість здійснених послуг.
Керуючись ст.ст. 212-215, 218, 224-225 ЦПК України,
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд за межі проведення АТО та за межі України громадянину, який не досяг 16 річного віку, без згоди батька - задовольнити частково.
Надати дозвіл на тимчасовий виїзд з України малолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженки м.Харцизьк Донецької області Україна, у супроводі матері ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5 (паспорт НОМЕР_3, що виданий Харцизьким МВ УМВС України в Донецькій області 03.03.2006 року), без згоди та супроводу батька ОСОБА_2, з прямуванням до Російської Федерації, з терміном перебування у цій державі з 01 червня 2017 року до 25 серпня 2017 року включно.
В решті позовних вимог позивача відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_6, уродженця м.Харцизьк Донецької області, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, який мешкає АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5 понесені судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 551,20 грн. (п'ятсот п'ятдесят одну гривню 20 копійок).
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області через Добропільський міськрайонний суд Донецької області протягом 10 днів з дня проголошення рішення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Копію заочного рішення, не пізніше трьох днів з дня його проголошення, направити відповідачу рекомендованим листом із повідомленням для відома.

Вступна та резолютивна частини рішення проголошені 23 вересня 2016 року. З повним текстом рішення сторони можуть бути ознайомлені 28 вересня 2016 року.

Надруковано в нарадчій кімнаті у одному примірнику.

Суддя О.В. Здоровиця