Провадження №2/760/1813/16
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
10 лютого 2016 року Солом'янський районний суд м. Києва в складі:
головуючого судді - Усатової І.А.
при секретарі - Здорик Л.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Києві цивільну справу за позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, -
Позивач звернувся до суду з позовом до суду в якому просив:
-стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 1000,00 грн. заборгованості згідно договору поруки від 12.05.2015 року.
-стягнути судові витрати на правову допомогу в розмірі 5000,00 грн.
Крім того, позивач вказує на те, що 12.05.2015 року між ФОП ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено договір поруки № 12/05-15, за умовами якого, Поручитель взяв на себе зобов'язання в обсязі 1000,00 грн. відповідати перед ФОП ОСОБА_1 за виконання зобов'язання ОСОБА_2, що виникли з усним договором купівлі-продажу піддонів та наданої ним розписки від 12.05.15р.
Як вказує позивач, в зв'язку з тим, що ОСОБА_2 в строк визначений у розписці від 12.05.2015 року зобов'язання взяте на себе не виконав, ним 21.08.2015 року на адресу ОСОБА_2 була надіслана телеграма, якою був наданий час для виготовлення та доставки піддонів па адресу, на яку завжди доставлялись піддони відповідачем 1, або сплати суми попередньої оплати, а саме до 26.08.2015 року.
Також, позивач зазначає, що 21.08.2015 року ним на адресу ОСОБА_3 (поручитель) була надіслана вимога з проханням повернути кошти в сумі 1000,00 грн., відповідно до договору поруки.
Проте, як стверджує позивач, станом на 26.08.2015 року ні ОСОБА_2, ні ОСОБА_3 взяті на себе зобов'язання виконанні не були, що і стало підставою для звернення з позовом.
Враховуючи викладене вище, просив суд позов задовольнити.
11.11.2015 року ухвалою судді відкрито провадження в справі та призначено справу до судового розгляду.
10.02.2016 року представником позивача до суду була подана заява про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав, проти ухвалення заочного рішення не заперечував.
18.12.2015 року, 10.02.2016 року відповідачі в судове засідання не з'явились, повноважних представників в судове засідання не направили, про причини неявки суд не повідомили, не зважаючи на те, що були повідомлені про час та місце розгляду справи належним чином відповідно до вимог ст. 74, 75, 76, 77 Цивільного процесуального кодексу України.
Виходячи з цього та вимог ст. 77 ЦПК України суд вважає повідомлення відповідачів про час розгляду справи належним.
Згідно ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Виходячи з цього, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.
Правочин згідно зі статтею 205 Цивільного кодексу України може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
При цьому, відповідно до статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Суд, звертає увагу сторін на те, що розписка - це письмовий документ з підписом, який засвідчує, що особа, котра його написала, отримала товари, гроші, матеріальні цінності тощо і бере на себе певні зобов'язання щодо них.
З аналізу розписки вбачається, що в ній визначена ціна, товар, строк в який повинно бути виконане зобов'язання, що дає можливість суду дійти висновку про те, що між ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_1 укладено письмовий правочин, а саме договір купівлі-продажу.
Згідно ст.ст. 11, 509, 525, 526, 599 Цивільного кодексу України, угода (договір) є підставою для виникнення цивільних прав та обов'язків (зобов'язань), зобов'язання повинні виконуватися належним чином.
Статтею 655 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) сплатити за нього певну грошову суму.
Частиною 1 ст. 656 Цивільного кодексу України визначено, що предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.
В ч. 1 ст. 693 Цивільного кодексу України зазначено, що якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.
Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати (ч. 2 ст. 693 ЦК України).
Як встановлено судом, ОСОБА_2 в строк визначений у розписці від 12.05.2015 року зобов'язання взяте на себе не виконав, в зв'язку з чим позивачем 21.08.2015 року на адресу ОСОБА_2 була надіслана телеграма, якою був наданий час для виготовлення та доставки піддонів па адресу, на яку завжди доставлялись піддони відповідачем 1, або сплати суми попередньої оплати, а саме до 26.08.2015 року (а.с. 5-6).
Проте, на час розгляду справи ОСОБА_2 зобов'язання по виготовленню піддонів та їх доставки позивачу, не виконано, як і не повернута сума попередньої оплати отриманої ним на підставі розписки від 12.05.2015 року.
Крім того, як вбачається з матеріалів справи, 12.05.2015 року між ФОП ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено договір поруки № 12/05-15, за умовами якого, Поручитель взяв на себе зобов'язання в обсязі 1000,00 грн. відповідати перед ФОП ОСОБА_1 за виконання зобов'язання ОСОБА_2, що виникли з усним договором купівлі-продажу піддонів та наданої ним розписки від 12.05.15р. (а.с. 8).
Згідно п. 2.1. Договору поруки Поручитель відповідає перед Кредитором за не виконання зобов'язання Боржником, згідно розписок в межах 1000,00 грн. всім належним йому на праві власності майном, майновими правами, цінними паперами, грошовими коштами.
Згідно п. 2.2. Договору поруки Боржник і Поручитель відповідають перед Кредитором як солідарні боржники.
В ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України визначено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.
Виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України).
За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (ч. 1 ст. 553 Цивільного кодексу України).
Стаття 610 Цивільного кодексу України визначає, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).
Як передбачено ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до статті 540 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні беруть участь кілька кредиторів або кілька боржників, кожний із кредиторів має право вимагати виконання, а кожний із боржників повинен виконати обов'язок у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.
Статтею 541 Цивільного кодексу України передбачено, що солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання.
У разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо (ч. 1 ст. 543 Цивільного кодексу України).
Судом встановлено, що у зв'язку з тим, що ОСОБА_2 зобов'язання щодо виготовлення піддонів та їх доставки виконано не було, 21.08.2015 року позивачем на адресу ОСОБА_3 (поручитель) була надіслана вимога з проханням повернути кошти в сумі 1000,00 грн., відповідно до договору поруки (а.с. 9).
Проте, вимога залишилась без виконання та реагування.
З огляду на зазначене вимога про солідарне стягнення є правомірною.
Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Тобто, підставами для захисту цивільного права є його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно вимог ст. ст. 57, 58, 59, 60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
При доведеності під час розгляду справи факту порушень відповідачами прав позивача відповідно до визначених позивачем підстав заявленого позову, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі.
Щодо стягнення судових витрат на правову допомогу, то суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.
Відповідно до ч.2 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.
Відповідно до п. 47 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12,42,5б ЦПК України).
Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим, граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».
Статтею 1 вказаного Закону розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.
При цьому, слід зазначити, що вимоги про відшкодування витрат на правову допомогу не є позовними вимогами, а тому, до них не підлягають положення про змагальність сторін, передбачені ст. ст. 10, 60 ЦПК України.
При визначенні розміру витрат на правову допомогу, суд враховує розумність витрат, тобто відповідність понесених позивачем витрат складності, обсягу та характеру наданої правової допомоги. Суд вважає, що на користь позивача підлягає відшкодуванню за рахунок відповідача 2500,00 грн. витрат на правову допомогу.
Керуючись ст.ст. 11, 15, 509, 525, 526, 540, 541, 543, 546, 548, 553, 611, 612, 655, 656,693 ЦК України,ст.ст. 57-60, 84, 88, 212-214,224 ЦПК України, суд,-
Позов фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості - задовольнити.
Стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 1000,00 грн. заборгованості згідно договору поруки від 12.05.2015 року.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 2451,00 грн.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 49,00 грн.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 500,00 грн.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 10,00 грн.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, який його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 10 днів з дня його отримання.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду м. Києва через суд першої інстанції.

Суддя: І. А. Усатова