Справа № 450/827/14 Головуючий у 1 інстанції: Мусієвський В.Є.
Провадження № 22-ц/783/3175/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Р. П.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Цяцяка Р.П.,

суддів Ванівського О.М. і ОСОБА_2,

при секретарі Цапові П.М.,

за участю адвоката ОСОБА_3 представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, представника ОСОБА_4, на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 03 лютого 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2014 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, третя особа - ПАТ "Укрсоцбанк" (як іпотекодержатель спірного житлового будинку), в якому просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку № 14 по вул. Крипякевича в м. Пустомити Львівської області, 1/2 частину нежитлових приміщень в адмінбудинку № 8 по вул. Грушевського у м. Пустомити Львівської області та 1/2 частину автомобіля, які є спільною сумісною власністю подружжя.

Позовні вимоги обгрунтовувалися тим, що з 24.04.2003 року вона з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано у 2013 році. За час спільного подружнього життя вони набули право спільної сумісної власності на вказане вище майно. Оскільки позивачка з відповідачем не можуть домовитися про порядок поділу спірного майна, то вона змушена звернутися з даним позовом до суду (а.с. 1-2).

Оскаржуваним рішенням позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частину будинковолодіння № 14 по вул. Крипякевича в м. Пустомити Львівської області та 1/2 частину адмінбудинку № 8 по вул. Грушевського у м. Пустомити Львівської області, а саме: приміщення в підвалі від ІІ по ХІІІ площею 324,3 кв.м.; на 1-му поверсі: 13 площею 39,7 кв.м. (у спільному користуванні приміщення площею 69,3 кв.м.), яке належить ОСОБА_4 в частці 23/100, припинивши право спільної сумісної власності сторін на вказане майно.

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_5 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_5 243,60 грн. судового збору (а.с. 196-197).

Дане рішення оскаржив представник відповідача ОСОБА_3

Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, покликаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення норм матеріального і процесуального права.

Вважає, що у матеріалах справи відсутні докази про придбання спірного майна за спільні кошти сторін та стверджує, що спірний будинок№ 14 по вул. Крипякевича в місті Пустомити було побудовано за власні кошти відповідача у період з 1992 року по 2002 рік, тобто до реєстрації шлюбу з позивачкою, що стверджується матеріалами справи.

Стверджує, що спірні нежитлові приміщення на вул. Грушевського, 8 у місті Пустомити відповідачем було купленими 03.11.2004 року за кошти від його підприємницької діяльності, а також за кошти позичені ним у ОСОБА_6 (а.с. 206-216).

Позивачка і її представник ОСОБА_7, будучи своєчасно належним чином повідомленими про час і місце апеляційного розгляду справи (т.2, а.с. 100-104), в судове засідання не зявилися і про причини такої неявки суд не повідомили, що (у відповідності до ч.2 ст. 305 ЦПК України) не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта на підтримання доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Часткове задоволення позовних вимог суд мотивував тим, що спірне нерухоме майно (будинковолодіння № 14 по вул. Крипякевича в м. Пустомити Львівської області та частина адмінбудинку № 8 по вул. Грушевського у м. Пустомити Львівської області) було набуте відповідачем за час його перебування у шлюбі з позивачкою, а відтак це майно є спільною сумісною власністю подружжя.

Однак, на думку колегії суддів, вище наведені висновки зроблені за неповного зясування судом обставин, що мають значення для справи, а відтак такі не відповідають фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Статтями 10 і 60 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості і що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Як роз'яснено у п. п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Матеріалами справи стверджується, що сторони спору уклали шлюб 24.04.2003 року (т.1, а.с. 4), який було розірвано рішенням суду від 05.08.2013 року (т.1, а.с. 5).

Матеріалами справи також стверджується, що ще задовго до укладення шлюбу між сторонами спору, а саме 01.02.1991 року, рішенням виконавчого комітету Пустомитівської районної ОСОБА_1 народних депутатів № 43 відповідачу ОСОБА_4 було надано дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку на земельній ділянці площею 0,1 га на вул. Крипякевича, 14 у місті Пустомити, яку (земельну ділянку) рішенням Пустомитівського міськвиконкому від 15.03.1991 року № 112 було надано ОСОБА_4 в безстрокове користування (т.1, а.с. 67-70).

У подальшому рішенням Пустомитівського міськвиконкому від 12.01.1995 року № 3 вище згадану земельну ділянку площею 0,1050 га ОСОБА_4 було передано у приватну власність для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд, про що свідчить Державний акт на право приватної власності на землю ІІІ-ЛВ № 044660, копія якого є наявною у матеріалах інвентаризаційної справи.

Як також свідчать матеріали справи, ОСОБА_4 протягом 1991-1995 років було придбано цілий ряд будівельних матеріалів для будівництва вище згаданого житлового будинку (т.1, а.с. 75-83).

Крім цього, як стверджується довідкою ПАТ «Укрсоцбанк» від 13.08.2014 року, до укладення шлюбу з позивачкою відповідач мав у згаданому банку ряд депозитних рахунків: як у національній валюті, так і в євро: на загальну суму 30 000 грн. та 700 євро (т.2, а.с. 11).

Як стверджується матеріалами інвентаризаційної справи (долученої до матеріалів даної цивільної справи), станом на 10.10.2003 року готовність житлового будинку № 14 на вул. Крипякевича у місті Пустомити становила 85 %; Актом № 205 державної комісії про прийняття закінченого будівництвом обєкта садибного типу в експлуатацію від 09.09.2005 року даний будинок було прийнято в експлуатацію і рішенням Пустомитівського міськвиконкому від 28.04.2006 року № 02-03/89 ОСОБА_4 було оформлено право власності на нього.

Як ствердив в ході апеляційного розгляду справи представник відповідача (апелянта), спірний житловий будинок відповідачем будівництвом було завершено (15 %) за рахунок коштів, які були знятими ним з вище згаданих депозитних рахунків у ПАТ «Укрсоцбанк» протягом періоду з 25 червня по 26 вересня 2003 року (при офіційному курсі, встановленому Національним Банком України в період червень-вересень 2003 року, 1 євро = 6,03 грн. 6,16 грн.), що стверджується довідкою ПАТ «Укрсоцбанк» від 13.08.2014 року.

В свою чергу, будь-яких доказів на спростування вище згаданого твердження та доказів про участь у завершенні будівництва будинку за рахунок власних коштів стороною позивачки до суду подано не було.

З урахуванням вище наведених доказів та обставин по справі в їх сукупності колегія суддів приходить до висновку про те, що житловий будинок № 14 на вул. Крипякевича у місті Пустомити в основній своїй частині (85 %) був збудований відповідачем до укладення шлюбу з позивачкою і був завершений будівництвом (15 %) за кошти, які також належали відповідачу особисто, а відтак такий є особистою приватною власністювідповідача і відсутні правові підстави для визнання його спільною сумісною власністю подружжя.

За наведених обставин оскаржуване рішення в частині задоволення позовної вимоги про визнання за позивачкою права власності на 1/2 частину вище згаданого житлового будинку підлягає до скасування з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні цієї позовної вимоги.

Як стверджується Договором купівлі-продажу частини адмінбудинку від 03.11.2004 року (копія якого є наявною у матеріалах реєстраційної справи, яка долучена до матеріалів даної цивільної справи) спірну частину адмінбудинку № 8 по вул. Грушевського у м. Пустомити Львівської області позивачем було куплено 03.11.2004 року під час його перебування у шлюбі з позивачкою.

Оспорюючи рішення суду в частині визнання за позивачкою права власності на 1/2 частину приміщень, які були купленими ним за вище згаданим Договором купівлі-продажу частини адмінбудинку від 03.11.2004 року, відповідач в доводах поданої ним апеляційної скарги покликається на те, що ці приміщення були купленими ним за «позичені у ОСОБА_6 кошти».

В той же час, будь-яких доказів, які можна було б визнати належними і допустимими та які б спростовували презумпцію спільності вище згаданих приміщень в адмінбудинку № 8 по вул. Грушевського у м. Пустомити та доводили існування обставин, передбачених ст. 57 СК України, стосовно згаданих приміщень відповідачем до суду, як першої, так і апеляційної інстанції подано не було.

Статтею 60 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) і що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За змістом ст. 65 СК України дружина та чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Це означає, що дружина та чоловік незалежно від припинення шлюбу мають рівні права та обов'язки щодо спільно нажитого у шлюбі майна, оскільки розірвання шлюбу не звільняє подружжя від зобов'язань за боргами.

У разі поділу майна за ст.70 СК України, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Як роз'яснено у п. п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК).

Спірні приміщення в адмінбудинку № 8 по вул. Грушевського у м. Пустомити придбано відповідачем у власність під час шлюбу сторін, а тому право на неї у рівних частках набули, як відповідач так і позивачка. Наявність боргових зобов`язань (на твердження відповідача), які виникли у нього у період шлюбу з позивачкою, у тому числі - і стосовно спірних приміщень в адмінбудинку № 8 по вул. Грушевського у м. Пустомити, на правовий режим згаданих приміщень, як спільного майна подружжя, не впливає, оскільки відносини щодо боргів, які виникли у сторін в період їх шлюбу, знаходяться за площиною спірних правовідносин.

За вище наведених обставин колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції вірно визначив статус спірних нежитлових приміщень в адмінбудинку № 8 по вул. Грушевського у м. Пустомити, якспільної сумісної власності подружжя, і доводи апеляційної скарги цього висновку не спростовують, а тому підстави для скасування оскаржуваного рішення в цій частині відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.п. 1-4, 314 ч.2, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, представника ОСОБА_4, частково задовольнити.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 03 лютого 2016 року в частині визнання за ОСОБА_5 права власності на 1/2 частину будинковолодіння № 14 по вул. Крипякевича в м. Пустомити Львівської області скасувати і в цій частиніухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_5 у задоволенні цієї позовної вимоги.

В решті рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 03 лютого 2016 року залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскарженим у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий:

Судді: