Ухвала

іменем україни

31 березня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Писаної Т.О., Коротуна В.М., Нагорняка В.А.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю «Березівський хлібороб», третя особа - відділ Держгеокадастру у Березівському районі Одеської області, про визнання договору неукладеним та витребування майна з чужого незаконного використання, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Березівського районного суду Одеської області від 24 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 12 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив визнати договір оренди від 06 травня 2008 року № 379 між ОСОБА_5 та товариством з обмеженою відповідальністю «Березівський хлібороб» (далі - ТОВ «Березівський хлібороб») неукладеним і витребувати від товариства земельну ділянку АДРЕСА_1, площею 5,5978 га, кадастровий НОМЕР_1, яка розташована на АДРЕСА_1 та зобов'язати відповідача повернути йому цю ділянку.

Рішенням Березівського районного суду Одеської області від 24 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 12 січня 2016 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для його скасування.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно відхилити, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.

Судами встановлено, що 06 травня 2008 року між ОСОБА_5 та ТОВ «Березівський хлібороб» було укладено договір оренди землі від 06 травня 2008 року № 379, за яким ОСОБА_5 передала в оренду товариству земельну ділянку загальною площею 5,6 га ріллі строком на 10 років для ведення товарного сільськогосподарського виробництва і повертається після припинення дії договору.

Із акта прийому-передачі земельної ділянки від 06 травня 2008 року, підписаного директором ТОВ «Березівський хлібороб» та ОСОБА_5 вбачається, що орендар прийняв від ОСОБА_5 земельну ділянку у платне володіння площею 5,6 га для здійснення підприємницької діяльності.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_5 померла.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 27 січня 2015 року спадкоємцем після смерті ОСОБА_5 є ОСОБА_4 і спадщина складається з земельної ділянки АДРЕСА_1, площею 5,5978 га, кадастровий НОМЕР_1, яка розташована на АДРЕСА_1.

Колегія суддів вважає, що суди обґрунтовано відмовили у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про визнання договору оренди землі від 06 травня 2008 року неукладеним з огляду на наступне.

Так, за змістом статей 18, 20 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) договір оренди землі підлягає державній реєстрації, якщо такий договір укладений. Після державної реєстрації укладеного договору оренди землі він набирає чинності.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Отже, сторони договору, дійшовши згоди щодо істотних умов договору оренди землі скріплюють його своїми підписами, що і є моментом укладення договору.

Разом із тим цивільні права та обов'язки, на досягнення яких спрямоване волевиявлення сторін договору оренди, набуваються після відповідної державної реєстрації. В момент державної реєстрації набирає чинності (набуває юридичної сили) договір, укладення якого вже відбулося, і така реєстрація не може змінювати моменту укладання договору.

Вказана правова позиція, висловлена Верховним Судом України у постанові від 19 лютого 2014 року в справі № 6-162цс13.

Зі змісту договору оренди землі від 06 травня 2008 року вбачається, що він підписаний сторонами і ними погоджено всі істотні умови договору, а тому відповідно до вищевказаної правової позиції він є укладеним з цього моменту, а тому суди обґрунтовано відмовили у визнанні цього договору неукладеним. Вимог про визнання вказаного договору недійсним позивач не заявляв.

З урахуванням вказаного, колегія суддів вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій, дослідивши усі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, дійшли правильного висновку про відмову в задоволенні позову.

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Таким чином, підстав для скасування оскаржуваних судових рішень немає, а тому їх необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - відхилити.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Березівського районного суду Одеської області від 24 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 12 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:Т.О. Писана В.М. Коротун В.А. Нагорняк