АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 січня 2016 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Половінкіної Н. Ю.

суддів Кулянди М.І., Одинака О.О.

секретаря Чебуришкіної Н.Ю.

з участю позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Хоменко Марини Олександрівни, ОСОБА_3 про визнання договору недійсним за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 22 вересня 2016 року,

встановила:

ОСОБА_1 у серпні 2015 року звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Хоменко М.О., ОСОБА_3 про визнання договору недійсним.

Зазначав, що акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 вчинено договір про надання споживчого кредиту від 19 червня 2008 року №0.

Правочин забезпечений договором між акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 іпотеки №88456, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Хоменко М.О. 19 червня 2008 року, зареєстрований в реєстрі за № 4772.

Посилався на несправедливість умов встановлення жорстких обов»язків споживача, надання кредиту у валюті, покладення ризиків знецінення національної валюти на позичальника, наслідком яких є істотний дисбаланс прав та обов»язків на шкоду споживача.

Вказував на нечесну підприємницьку практику, не надання інформації щодо ризиків знецінення національної валюти, подорожчання кредиту, основних економічних та правових вимог виникнення іпотечного боргу, положення про інфляційне застереження, домовленості про розрахунки індексації інфляційних втрат вартості предмету іпотеки, введення в оману щодо розміру процентної ставки та сукупної вартості кредиту.

Крім того, вважала, що не досягнуто згоди щодо усіх істотних умов договору між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 про надання споживчого кредиту від 19 червня 2008 року №0, вчинення правочину представником акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк» за відсутності повноважень, договір є неукладеним.

Просив визнати договір між акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 про надання споживчого кредиту від 19 червня 2008 року №0, договір між акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 іпотеки №88456, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Хоменко М.О. 19 червня 2008 року, зареєстрований в реєстрі за № 4772, недійсними, зобов»язати публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» прийняти у ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 607498 грн. 25 коп. або 69749 доларів США 88 центів як суму виплаченого кредиту, зобов'язати приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Хоменко М.О. виключити з реєстру іпотек та заборони відчуження запис про іпотеку та заборону відчуження нерухомого майна, яке було передано у іпотеку за договором між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 іпотеки №88456, посвідченим приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Хоменко М.О. 19 червня 2008 року, зареєстрованим в реєстрі за №4772 квартиру АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_1

Під час розгляду справи ОСОБА_1 доповнив позовні вимоги, просив визнати порушеним право споживача фінансових послуг банку з боку публічного акціонерного товариства комерційний банк «УкрСиббанк»; визнати протиправними дії, бездіяльність аккціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», такими, що ввели ОСОБА_1 в оману, визнати договір між акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», та ОСОБА_3 поруки від 19 червня 2008 року №212167 недійсним, скасувати заборону відчуження квартири АДРЕСА_1, стягнути з акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 13 527 доларів США 98 центів, що сплачені надлишково, стягнути з публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 25 000 грн.

Залучено до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_1 ухвалою Шевченківського районного суду м.Чернівці від 25 лютого 2016 року.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 22 вересня 2016 року у позові відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 22 вересня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_1 підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив із недоведеності таких вимог.

Такі висновки суду першої інстанції стверджуються матеріалами справи. Згідно із ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами 1-3 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

На підставі ч.2 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.7 постанови від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Встановлено, що між акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 про надання споживчого кредиту від 19 червня 2008 року №0, за яким акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», зобов»язалося надати кредитні кошти у розмірі 56283 доларів США, що дорівнює еквіваленту 273163 грн. 91 коп. (а.с.40-43 т.1).

На забезпечення виконання зобов»язання між акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Хоменко М.О. 19 червня 2008 року, зареєстрований в реєстрі за № 4772 (а.с.54-56 т.1).

Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

ОСОБА_1, звертаючись до суду з позовом, підстави недійсності договору між акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 про надання споживчого кредиту від 19 червня 2008 року №0 пов»язував із здійсненням нечесної підприємницької практики, ненадання інформації про щодо ризиків знецінення національної валюти, подорожчання кредиту, основних економічних та правових вимог виникнення іпотечного боргу, положення про інфляційне застереження, домовленості про розрахунки індексації інфляційних втрат вартості предмету іпотеки, введення в оману щодо розміру процентної ставки та сукупної вартості кредиту.

Відповідно до положень, закріплених у ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

За змістом ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу ), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» , відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК України ), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Відповдіно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Згідно абзацу 2 ч.2 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Конституційний Суд України у справі від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 про захист прав споживачів кредитних послуг у мотивувальній частині рішення зазначав, що держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через установлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору.

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) умови дострокового розірвання договору; 7) інші умови, визначені законодавством.

Пунктом 2.1 Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженими постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року за №541/13808, на банки покладається обов»язок надання споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту та зобов'язують банк отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з цією інформацією.

Відповідно до п.3.4.5 договору між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 про надання споживчого кредиту від 19 червня 2008 року №0 сукупна вартість кредиту визначається «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту» (додаток №2), графік розрахований на дату підписання договору.

До матеріалів справи приєднано додаток №2 до договору між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 про надання споживчого кредиту від 19 червня 2008 року №0, є його невід»ємною частиною (а.с.49-53 т.1).

Водночас, додаток №2 містить зазначення суми платежу за кожний щомісячний розрахунковий період, погашення суми кредиту, процентів за користування кредитом, комісії за надання кредиту, страхування, сплати держанвого мита, послуг нотаріуса, вартості експертизи, реальної процентної ставки, абсолютного значення подорожчання кредиту.

ОСОБА_1 своїм підписом на додатку №2 до договору між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 про надання споживчого кредиту від 19 червня 2008 року №0 графіку платежів, визначення сукупної вартості кредиту засвідчив про ознайомлення з ним.

За змістом п.7.13 договору між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 про надання споживчого кредиту від 19 червня 2008 року №0 сторони домовилися вважати, що уклавши цей договір позичальник своїм підписом засвідчує факт та згоду з умовами цього договору, підтверджує свої права та обов»язки за цим договором і погоджується з ними, підтверджує свою здатність виконувати умови цього договору та що всі умови даного договору йому цілком зрозумілі і позичальник вважає їх справедливими по відношенню до нього, а також що перед укладенням цього договору отримав від банку інформаційний лист згідно вимог законодавства України, зокрема, Закону України «Про захист прав споживача».

Крім того, згідно із п.7.5 наведеного договору підписанням договору позичальник підтверджує, що на дату укладення договору ознайомлений з усіма тарифами по розрахунково-касовому обслуговуванню та тарифами банку, що викладені у додатку №3 до договору.

Не можна погодитися з доводами ОСОБА_1 щодо ненадання основних економічних та правових вимог виникнення іпотечного боргу, положення про інфляційне застереження, домовленості про розрахунки індексації інфляційних втрат вартості предмету іпотеки відповідно до ст.2 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати», оскільки Закон регулює правовідносини з виникнення іпотеки.

На підставі ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з положеннями ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність невідповідності відсотків, сукупної вартості кредиту.

Так, згідно висновку судово-економічної експертизи товариства з обмеженою відповідальності «Незалежний інститут судових експертиз» від 31 травня 2016 року №8620 дослідження реального розміру процентної ставки та значення подорожчання кредиту проводилось згідно з базовими умовами кредитного договору та за результатами виконання договору.

Згідно із приписами ч.6 ст.147 ЦПК України та роз"яснення Пленуму Верховного Суду України, викладені у п.3 постанови від 30 травня 1997 року №8 "Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах", за якими при дослідженні висновку експерта суди повинні виходити з того, що висновок експерта не має наперед встановленої сили та переваги над іншими джерелами доказів, підлягає перевірці й оцінці за внутрішнім переконанням суду, має грунтуватися на всебічному, повному й об"ективному розгляді всіх обставин справи у сукупності.

Відповідно до ст.212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв»язок доказів у їх сукупності.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність обставин ненадання акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», інформації ОСОБА_1 про умови кредитування, наявність в діях акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», умислу, який полягає в замовчувані реальної ціни пропонованої фінансової послуги та декларуванні в кредитному договорі заниженого розміру процентної ставки.

Крім того, ОСОБА_1 посилалася на несправедливі умови встановлення жорстких обов»язків споживача, надання кредиту у валюті, покладення ризиків знецінення національної валюти на позичальника.

На підставі ч.5 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Частиною 6 наведеної норми встановлено, що у разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні або договір може бути визнаним недійсним у цілому.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч.2 ст.18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Аналізуючи норму ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Відповідно до ч. 5 ст. 11 Закону до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

Згідно із п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України від 25 вересня 2013 року (справа № 6-80цс13) за положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України від "Про захист прав споживачів" до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон держави не встановлює якихось обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст.192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак у той же час обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Відповідно до статей 192, 524, 533 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.

Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Згідно із роз'ясненнями Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеними в п. п. 11, 13 постанови «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30 березня 2012 року у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт "г" пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України "Про Національний банк України" в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028).

Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій).

Судом першої інстанції встановлено, що Національним банком України видана банківська (генеральна) ліцензія №75 від 28 жовтня 1991 року на право здійснювати банківські операції, визначені ч.1 та п.п.5-11 ч.2 ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», та надано письмовий дозвіл №75-2 від 28 жовтня 1991 року на право здійснення операцій, визначених п.п.1-4 ч.2 та ч.4 ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» згідно з додатком до цього дозволу (а.с.56-57 т.2).

Відповідно до абзацу 3 частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України забороняється. У зв'язку із зазначеним суди повинні виходити з того, що договір, предметом якого є споживчий кредит в іноземній валюті, укладений після набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» , за позовом заінтересованої особи може бути визнаний судом недійсним.

Враховуючи, що договір між акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 про надання споживчого кредиту від 19 червня 2008 року №0 було укладено до набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про дотримання вимог законодавства щодо надання кредиту в іноземній валюті.

За змістом п.1.1 договору між акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 про надання споживчого кредиту від 19 червня 2008 року №0 позичальник, укладаючи цей договір, усвідомлює можливість виникнення курсових різниць (коливань) валюти кредиту.

З огляду на наведене судом першої інстанції не встановлено істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, заподіяння шкоди споживачу та порушення принципу добросовісності.

Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу , інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Разом з тим, звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилався на недосягнення згоди з істотних умов, зокрема, ризиків знецінення національної валюти, подорожчання кредиту, основних економічних та правових вимог виникнення іпотечного боргу, положення про інфляційне застереження, домовленості про розрахунки індексації інфляційних втрат вартості предмету іпотеки, договір між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 про надання споживчого кредиту від 19 червня 2008 року №0 є неукладеним.

За змістом ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

На підставі ч.2 ст.640 ЦК України у разі якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання майна або вчинення певної дії.

З матеріалів справи вбачається, що договір між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 про надання споживчого кредиту від 19 червня 2008 року №0 вчинений у письмовій формі

На підставі ч.1 ст.1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.

Частинами 2 та 3 ст.207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

За змістом договору між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 про надання споживчого кредиту від 19 червня 2008 року №0 правочин вчинений акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» в особі Найда О.М., яка діє на підставі довіреності, посвідченої Лавреновою Г. І., приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу 3 березня 2008 року, за реєстровим № 452, виданої в порядку передоручення начальником Подільського регіонального департаменту акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк» Нікітюком В.П., який в свою чергу діє на підставі довіреності, посвідченої Олійник Л. М. приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу, 30 липня 2007 року за реєстровим № 4241.

На підставі ч.1 ст.204 ЦПК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У матеріалах справи відсутні відомості щодо оспорення наведених правочинів.

Договір, спір щодо якого вирішено у справі, є укладеним з моменту досягнення його сторонами у письмовій формі згоди з усіх істотних умов договору.

Підписанням оспорюваного кредитного договору без будь яких застережень ОСОБА_1 підтвердив, що він обізнаний та погодився з усіма умовами такого договору.

Передбаченим п.6 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» правом протягом 14 календарних днів відкликати згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причини позивачка не скористалася, не відмовилася від його виконання, а тривалий час користувалася кредитними коштами, що також свідчить про її згоду з умовами договору.

На підставі ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в сумі першої інстанції.

Як роз»яснив Пленум Верховного Суду у п.3 постанови від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Відповідно до ст.19 Конституції України, ст.1 ЦПК та з урахуванням положення ч.4 ст.10 ЦПК вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом.

За змістом статей 27 та 31 ЦПК України позивач самостійно визначає предмет позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову

При цьому згідно зі п.5 ч.2 ст.119 ЦПК України підставами позову є обставини, якими позивач обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону.

Відповідно до правил, встановлених п. 1 ч.6 ст.130 ЦПК України, суд уточнює позовні вимоги або заперечення проти позову.

За змістом абз1, 4 п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», уточнюючи позовні вимоги або заперечення проти позову, суд

визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових

вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить

керуватися при вирішенні спору.

Обставинами, якими ОСОБА_1 обгрунтовував позовні вимоги про визнання договору між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 іпотеки №88456, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Хоменко М.О. 19 червня 2008 року, договору між акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», та ОСОБА_3 поруки від 19 червня 2008 року №212167 недійсними, зазначав недійсність зобов»язання, яке забезпечено.

Тому не заслуговують на увагу посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на положення ч.3 ст.17 Закону України «Про охорону дитинства», ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей».

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в абз. п.5 постанови від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Сам ОСОБА_1, звертаючись до суду з позовом про визнання договору між акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», та ОСОБА_3 поруки від 19 червня 2008 року №212167 недійсним не зазначав про порушення прав та законних інтересів вчиненням правочину.

З огляду на наведене судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись п.1 ч. 1ст. 307, ч. 1 ст. 308 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 22 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Половінкіна Н.Ю.

Судді Кулянда М.І.

Одинак О.О.