Ухвала

іменем україни

25 травня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,
суддів: Леванчука А.О., Маляренка А.В., Парінової І.К., Ступак О.В.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання правочину недійсним та поділ спільної сумісної власності подружжя, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Балтського районного суду Одеської області від 23 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 20 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_5 звернулася до суду із позовом, який у подальшому уточнила, і просила визнати недійсною угоду купівлі-продажу автомобіля марки «Rover620 SI», 1993 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, укладену 7 лютого 2015 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, провести поділ спільного сумісного майна подружжя - вказаного вище автомобіля - та стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію у розмірі 1/2 ринкової вартості автомобіля у сумі 40 337 грн 50 коп.

Позивач ОСОБА_5 посилалася на те, що з 18 вересня 2010 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6. 18 лютого 2015 року шлюб між ними було розірвано.

Під час перебування у шлюбі за спільні кошти 2 липня 2013 року ними було придбано автомобіль марки «Rover 620 SI», 1993 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, який було зареєстровано на ім'я ОСОБА_6.

7 лютого 2015 року ОСОБА_6 без її відома передав ОСОБА_7 у власність вказаний вище автомобіль.

Позивач зазначала, що автомобіль є їхньою спільною сумісною власністю, вона не домовлялася із чоловіком про продаж автомобіля і їй взагалі нічого не було відомо про це, а тому вважала, що наявні підстави для визнання недійсним договору купівлі-продажу та поділ цього майна між нею та ОСОБА_6.

Рішенням Балтського районного суду Одеської області від 23 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 20 січня 2016 року, позов ОСОБА_5 задоволено частково. Визнано недійсною угоду купівлі-продажу автомобіля марки «Rover620 SI», 1993 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, укладену 7 лютого 2015 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7. Визнано рівними ідеальні частки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у праві власності на автомобіль марки «Rover 620 SI», 1993 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, який є спільно набутим майном подружжя, та залишено автомобіль у їхній спільній частковій власності. Визнано право власності ОСОБА_5 на 1/2 частини та ОСОБА_6 на 1/2 частини автомобіля марки «Rover 620 SI», 1993 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати ухвалені у справі судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, із ухваленням нового рішення у справі про відмову в задоволенні позову.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та вивчивши обставини справи, вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно із ч. ч. 1, 2, 3 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Вказані вимоги апеляційним судом не дотримано.

Під час розгляду справи судами було встановлено, що з 18 вересня 2010 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі. 18 лютого 2015 року шлюб між сторонами було розірвано. 2 липня 2013 року під час перебування у шлюбі ними було придбано автомобіль марки «Rover 620 SI», 1993 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, який було зареєстровано на ім'я ОСОБА_6.

7 лютого 2015 року ОСОБА_6 передав у власність ОСОБА_7 автомобільмарки «Rover 620 SI», який згідно з даними з Головного управління МВС України в Одеській області (а. с. 15) 17 лютого 2015 року було перереєстровано на останнього.

На момент відчуження транспортного засобу письмова згода позивача щодо вчинення правочину не надавалася.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив із доведеності факту придбання сторонами автомобіля під час перебування у шлюбі і рівності їх часток у праві спільної сумісної власності на цей автомобіль. При цьому, визнаючи недійсною угоду купівлі-продажу автомобіля, суд виходив із відсутності згоди іншого подружжя (ОСОБА_5) на його продаж.

Апеляційний суд погодився з таким висновком суду першої інстанції, однак у порушення ст. ст. 60, 212, 303, 315 ЦПК України не перевірив належним чином доводів апеляційної скарги ОСОБА_6 (а. с. 119-124) та наданих ним доказів щодо коштів, які були використані на придбання спірного автомобіля.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 25 листопада 2015 року у справі № 6-2333цс15, статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є:

1) час набуття такого майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття);

3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд погодився із висновком місцевого суду про визнання автомобіля спільною сумісною власністю подружжя. Однак такий висновок суду було зроблено лише виходячи із того факту, що автомобіль було придбано у період перебування сторін у шлюбі, та без з'ясування інших критеріїв, що визначені у правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 25 листопада 2015 року у справі № 6-2333цс15 та постанові від 3 липня 2015 року у справі № 6-38цс15, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності.

Отже, оскільки неповнота з'ясування обставин у справі та порушення зазначених норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, і ці порушення були допущені апеляційним судом, то ухвала цього суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Одеської області від 20 січня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

М.В. Демяносов А.О. Леванчук А.В. Маляренко І.К. Парінова Головуючий Судді:
О.В.Ступак