У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Хопти С.Ф.,

ЧерненкоВ.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом виконавчого комітету Новоград-Волинської міської ради Житомирської області до ОСОБА_3, який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4, третя особа - служба у справах дітей Новоград-Волинської міської ради Житомирської області, про визнання осіб такими, що втратили право користування службовим приміщенням, та виселення за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою його представником - ОСОБА_5, на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 16 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 24 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому2015 року виконавчий комітет Новоград-Волинської міської ради Житомирської області звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 20 вересня 2012 року ОСОБА_3 було призначено на посаду Новоград-Волинського міжрайонного прокурора та відповідно до вимог Закону України «Про прокуратуру» забезпечено йогослужбовим житлом - квартирою АДРЕСА_1. Листом Генеральної прокуратури України від 29 квітня 2014 року № 11/1/21060 виконавчий комітет Новоград-Волинської міської ради повідомлено про те, що 25 квітня 2014 року ОСОБА_3 звільнено з посади Новоград-Волинського міжрайонного прокуратора. У ході обстеження вказаної службової квартири було встановлено, що в ній проживають ОСОБА_7 та ОСОБА_8, які винаймають дану квартиру у ОСОБА_3

Ураховуючи викладене, позивач на підставі ст. ст. 71, 96, 124, ч. 2 ст. 107, ч. 1 ст. 116 ЖК УРСР просив суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування службовою квартирою та виселити їх без надання іншого жилого приміщення.

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 16 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 24 вересня 2015 року, позов виконавчого комітету Новоград-Волинської міської ради Житомирської області задоволено. Визнано ОСОБА_3, ОСОБА_4 такими, що втратили право користування службовою квартирою АДРЕСА_1. Виселено ОСОБА_3, ОСОБА_4 з указаної квартири.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 в особі представника - ОСОБА_5, просить оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову виконавчого комітету Новоград-Волинської міської ради Житомирської області, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що у зв'язку зі звільненням ОСОБА_3 з посади Новоград-Волинського міжрайонного прокурора та переведенням його на іншу посаду в прокуратурі Одеської області, тому підстави використання ним службового приміщення відсутні. Крім того, ОСОБА_3 понад шість місяців проживає в іншій місцевості, що відповідно до ст. ст. 71, 72 ЖК УРСР також є підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. При цьому неповнолітній ОСОБА_4 не користується спірним жилим приміщенням, проживає в іншій місцевості понад шість місяців і як член сім'ї наймача службового жилого приміщення втратив право користування ним, право дитини на житло забезпечено батьками.

Проте повністюпогодитись із таким висновком суду не можна, оскільки суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам судові рішення не відповідають.

Судами попередніх інстанцій установлено, що наказом Генеральної прокуратури України від 20 вересня 2012 року № 1317к ОСОБА_3 призначено на посаду Новоград-Волинського міжрайонного прокурора Житомирської області строком на п'ять років.

У жовтні 2012 року прокуратура Житомирської області звернулася з листом до Новоград-Волинського міського голови та просила відповідно до вимог ст. 49 Закону України «Про прокуратуру» вирішити питання про забезпечення Новоград-Волинського міжрайонного прокурора Калініна С.В. житлом, яке визнати службовим житлом прокуратури Житомирської області.

28 серпня 2013 року виконавчим комітетом Новоград-Волинської міської ради прийнято рішення про включення до числа службових Новоград-Волинської міжрайонної прокуратури Житомирської області двохкімнатної квартири АДРЕСА_1 та видачу спеціального ордера на цю квартиру міжрайонному прокурору ОСОБА_3. на сім'ю з трьох осіб: ОСОБА_3, дружина - ОСОБА_9, син - ОСОБА_4

3 вересня 2013 року ОСОБА_3 на сім'ю з трьох осіб видано ордер на вказане службове жиле приміщення.

У спірному жилому приміщенні зареєстровані: ОСОБА_3 та його неповнолітній син - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Наказом Генеральної прокуратури України від 25 квітня 2014 року №711к ОСОБА_3 призначено Ізмаїльським міжрайонним прокурором Одеської області строком на п'ять років, звільнивши його в порядку переведення з посади Новоград-Волинського міжрайонного прокурора Житомирської області.

Згідно зі ст. 124 ЖК УРСР робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.

Судом установлено, що спірна квартира має статус службового приміщення.

При цьому суди дійшов висновку про те, що на спірні правовідносини поширюються положення ст. ст. 71, 72 ЖК УРСР.

Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами.

За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Відповідно до ст. 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

У ч. 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК).

Згідно з наданим позивачем актом комісії від 3 вересня 2014 року в ході перевірки виявлено, що в спірній квартирі ніхто не проживає, двері зачинені, з показань сусідів встановлено, що в даній квартирі ніхто не проживає протягом тривалого часу.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Суди, взявши наданий позивачем акт від 3 вересня 2014 року за доказ не проживання ОСОБА_3 у службовій квартирі понад шість місяців, не врахували, що він складений за п'ять місяців до звернення до суду з даним позовом, не перевірили та не надали належної правової оцінки доводам відповідача про те, що він іншого житла не має, квартиру АДРЕСА_1 не залишав, приїжджає додому на вихідні та святкові дні, оплачує комунальні послуги, не має можливості отримання житла за новим місцем призначення.

Крім того,до осіб, які користуються службовим жилим приміщенням, правила ст. 71 ЖК УРСР не застосовуються.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 4 листопада 2015 року № 6-1166цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 1 ч. 6 ст. 130 ЦПК України якщо спір не врегульовано у порядку, визначеному частиною третьою цієї статті, суд уточнює позовні вимоги.

Проте суд першої інстанції не врахував, що позов пред'явлено з підстав, передбачених положеннями ст. ст. 71, 124 ЖК УРСР, однак це різні категорії житлового права, які мають різні умови застосування, однак заявлені позивачем одночасно.

Таким чином, вирішуючи питання про призначення справи до судового розгляду, суд в обов'язковому порядку має вирішити питання про уточнення позовних вимог.

Проте суди у порушення ст. ст. 212 - 214, 315ЦПК України не з'ясували належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, не надали належної правової оцінки зібраним у справі доказам і доводам сторін, що має суттєве значення для правильного вирішення спору, дійшовши передчасного висновку про задоволення позову.

Оскільки допущені судом першої інстанції порушення не були усунені апеляційним судом, що призвело до неправильного вирішення спору, ухвалені судові рішення не можуть вважатись законними й обґрунтованими та відповідно до ч. 3 ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню, а справа - передачі на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану його представником - ОСОБА_5, задовольнитичастково.

Рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 16 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 24 вересня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

С.Ф.Хопта

В.А.Черненко

С.П.Штелик