Справа № 2/489/31/2016
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

16 березня 2016 року Ленінський районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого - судді Спінчевської Н.А.,

при секретарі - Ковальовій С.В.,

за участю представника позивача ОСОБА_1, відповідачки ОСОБА_2, представника відповідачів ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_6, третя особа ОСОБА_7, про визнання права власності в порядку спадкування за законом,

В С Т А Н О В И В:

В лютому 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_6 про визначення частки у спільному сумісному майні, визнання права власності в порядку спадкування за законом.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що 1 червня 2004 року померла його мати ОСОБА_8. Після її смерті відкрилася спадщина у вигляді 50/100 часток житлового будинку № 15 по вул.. Генерала Свиридова у м. Миколаєві, які належали їй на підставі свідоцтва про право власності від 11 лютого 2000 року, що було видане замість договору дарування від 7 липня 1997 року 68/100 частин житлового будинку; частки земельної ділянки площею 0,0861 га по вул.. Генерала Свиридова,15 у м. Миколаєві, яка належала його матері та відповідачці ОСОБА_6 на праві спільної сумісної власності.

Після смерті ОСОБА_8 до нотаріальної контори звернулися: її чоловік ОСОБА_5, та діти померлої - він, позивач, та його сестра - відповідачка ОСОБА_2.

Постановою нотаріуса йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті матері на зазначені житловий будинок та земельну ділянку, оскільки частки спадкодавиці та іншого співвласника у праві власності на земельну ділянку не визначені.

ОСОБА_6 та ОСОБА_8 стали співвласниками зазначеної земельної ділянки на підставі Державного акту від 16 листопада 1999 року. На момент його видачі ОСОБА_9 була власницею 68/100 часток житлового будинку з відповідною часткою господарських та побутових будівель і споруд по вул.. Генерала Свиридова,15 у м. Миколаєві на підставі договору дарування від 7 липня 1994 року, ОСОБА_6 - власниця 32/100 часток зазначеного житлового будинку та відповідних господарських та побутових будівель і споруд на підставі договору купівлі-продажу від 25 квітня 1972 року та свідоцтва про право на спадщину за законом від 28 травня 1999 року.

В подальшому ОСОБА_6 збільшила свою частку у спільному житловому будинку шляхом переобладнання нежитлового приміщення в житлове, збільшивши його площу, у звязку з чим частки змінилися на 50/100 за кожною зі співвласниць, та ними були отримані нові правовстановлюючі документи: свідоцтва про право власності від 11 лютого 2000 року.

28 лютого 2000 року ОСОБА_6 продала належні їй 500/100 часток даного житлового будинку ОСОБА_7.

Враховуючи, що на момент передачі у 1999 році його матері та ОСОБА_6 у спільну власність спірної земельної ділянки враховувались їх первинні частки у спільному домоволодінні відповідно 68/100 та 32/100, просив суд визначити частки у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку по вул. Генерала Свиридова,15 у м. Миколаєві за ОСОБА_8 у розмірі 68/100, за ОСОБА_6 32/100, та визнати за ним право власності на 68/300 часток зазначеної земельної ділянки в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_8.

В подальшому позивач неодноразово уточнював свої позовні вимоги, остаточно просив суд визнати за ним право власності на 1/3 частку, а саме 50/300 часток житлового будинку № 15 по вул.. Генерала Свиридова у м. Миколаєві з відповідною частиною господарських та побутових будівель і споруд, що складається з житлового будинку літ.А, навісу літ. Є, підвалу літ. Впд, літньої кухні літ. Д, підвалу літ. ДПд, вбиральні літ. Ж, сараю літ. Л, гаражу літ. М, душу літ. Х, душу літ. Я, огорожі № 1-3, 5, 10, 11, споруд № 4, 7, ІІ, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_8; визнати за ним право власності на 1/3 частку будівельних матеріалів та обладнання, які були використані для будівництва гаражу літ. Щ (1997 року) і літ. Ю (2010 року) до житлового будинку № 15 по вул. Генерала Свиридова у м. Миколаєві в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_8; визнати за ним право власності на 1/3 частку спадкового майна, а саме на 68/300 часток земельної ділянки загальною площею 0,0861 га, розташованої по вул.. Генерала Свиридова,15 у м. Миколаєві, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_8.

Крім того, позивач просив суд залишити без розгляду його позов в частині вимог про визначення часток у праві спільної сумісної власності на спірну земельну ділянку, оскільки рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17 грудня 2015 року були визначені ідеальні частки співвласників.

Ухвалою суду від 16 березня 2016 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_6 про визначення частки у спільному сумісному майні, визнання права власності в порядку спадкування за законом залишено без розгляду в частині вимог про визначення часток ОСОБА_8, яка померла 1 червня 2004 року, та ОСОБА_6 у праві власності на земельну ділянку загальною площею 0,0861 га, розташованої по вул. Генерала Сиридова,15 у м. Миколаєві.

В судовому засіданні представник уточнені позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_2 та представник відповідачів проти позову заперечували, посилалися на те, що доказів того, що неможливо оформити в нотаріальному порядку право власності на спірне нерухоме майно, позивач не надав.

Третя особа в судове засідання не зявилася, про час і місце розгляду справи повідомлялася судом належним чином.

Враховуючи пояснення осіб, які брали участь у справі, вивчивши і оцінивши в сукупності матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного.

Згідно договору дарування від 7 липня 1994 року, нотаріально посвідченого за реєстровим № 3-2311, «Стукачьова Ольга Володимирівна» набула право власності на 68/100 часток житлового будинку з відповідною часткою господарських та побутових будівель і споруд по вул. Генерала Свиридова,15 у м. Миколаєві.

Відповідно договору купівлі-продажу від 25 квітня 1972 року, нотаріально посвідченого за реєстровим № 4-1128, та свідоцтва про право на спадщину від 28 травня 1999 року ОСОБА_6 є власником 32/100 часток житлового будинку з відповідною часткою господарських та побутових будівель і споруд по вул. Генерала Свиридова,15 у м. Миколаєві.

Як вбачається з матеріалів справи, 11 лютого 2000 року на імя «ОСОБА_10В.» було видано свідоцтво про право власності на 50/100 часток житлового будинку з відповідною часткою господарських та побутових будівель і споруд по вул. Генерала Свиридова,15 у м. Миколаєві на підставі рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 28 січня 2000 року № 26 замість договору дарування від 7 липня 1994 року.

В подальшому, рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 29 жовтня 2014 року встановлено юридичний факт належності ОСОБА_8 свідоцтва про право власності на 50/100 часток житлового будинку з відповідною часткою господарських та побутових будівель і споруд по вул. Генерала Свиридова,15 у м. Миколаєві, виданого 11 лютого 2000 року.

28 лютого 2000 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було укладено договір купівлі-продажу, за яким відповідачка ОСОБА_6 продала, а ОСОБА_7 купила 50/100 часток житлового будинку з відповідною часткою господарських та побутових будівель і споруд по вул. Генерала Свиридова,15 у м. Миколаєві.

Зазначений договір купівлі-продажу був визнаний дійсним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18 березня 2005 року.

16 листопада 1999 року на підставі рішення Миколаївської міської ради народних депутатів № 11/15 від 14 вересня 1999 року на імя ОСОБА_8 та ОСОБА_6 видано Державний акт про право приватної власності на землю серії І-МК № 007507 земельну ділянку площею 0,0861 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

1 червня 2004 року мати позивача ОСОБА_8 померла.

Як вбачається з матеріалів спадкової справи № 687/2004, заведеної Другою Миколаївською державною нотаріальною конторою до майна померлої ОСОБА_8, відповідач ОСОБА_4 та відповідачка ОСОБА_2 діти померлої, а також чоловік померлої - відповідач ОСОБА_5, подали заяви про прийняття спадщини.

Проте, у видачі свідоцтв про право на спадщину їм було відмовлено у звязку з розбіжностями у написанні прізвища спадкодавиці у свідоцтві про смерть та у правовстановлюючому документі на житловий будинок.

Як вбачається з матеріалів справи, юридичний факт належності ОСОБА_8 свідоцтва про право власності на 50/100 часток житлового будинку з відповідною часткою господарських та побутових будівель і споруд по вул. Генерала Свиридова,15 у м. Миколаєві, виданого 11 лютого 2000 року, було встановлено рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 29 жовтня 2014 року.

Проте, постановою державного нотаріуса Другої Миколаївської державної нотаріальної контори від 20 січня 2015 року представнику ОСОБА_4 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_8, оскільки спірна земельна ділянка була передана у спільну сумісну власність, частки співвласників не визначені.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Стаття 1216 ЦК України передбачає, що спадкування є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).

Згідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до положень ст.. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Згідно статей 1268 - 1270, 1272 ЦК України спадкоємець за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно ч.1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

Згідно п. г ч.1 ст.. 81 ЗК України громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини.

Частиною 1 ст.131 ЗК України також передбачена можливість набуття права власності на земельну ділянку на підставі успадкування.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п.п.10, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» згідно ст. 1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Згідно ст. 120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Згідно ст. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб'єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення в натурі.

В роз'ясненнях, що містяться в п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30 травня 2008 року, у разі смерті співвласника приватизованого будинку (квартири) частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними (частина друга статті 370, частина друга статті 372 ЦК України). Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду. Для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17 грудня 2015 року були визначені ідеальні частки ОСОБА_6 та ОСОБА_8 в праві спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 0,0861 га для обслуговування індивідуальних житлових будинків, господарських будівель по вул. Генерала Свиридова,15 у м. Миколаєві, набутого ними на підставі державного акту на право приватної власності на землю І-МК № 007507 від 16 листопада 1999 року в розмірі 32/100 часток за ОСОБА_6 та 68/100 часток за ОСОБА_8.

Крім того, зазначеним рішенням суду за ОСОБА_7 визнано право власності на 32/100 часток спірної земельної ділянки.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про визнання за ним права власності на 68/300 часток земельної ділянки загальною площею 0,0861 га по вул. Генерала Свиридова,15 у м. Миколаєві в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_8, яка померла 1 червня 2004 року, підлягають задоволенню.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 60 ЦПК України на сторін покладено обов'язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Розподіл обов'язків щодо доказування в цивільній справі здійснюється на підставі принципу змагальності, відповідно до якого кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, передбачених цим Кодексом.

При розгляді справ про визнання права власності на спадкове майно, у тому числі і при розгляді справ про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом, необхідно враховувати, що за наявності правовстановлюючих документів на нього, документального підтвердження місця, часу відкриття спадщини, підстав закликання до спадкування та за відсутності спору між спадкоємцями свідоцтво про право на спадщину на підставі ст.ст. 1296, 1297 ЦК України, Закону України «Про нотаріат» (з наступними змінами та доповненнями) видається нотаріусами.

Згідно роз'яснень, що містяться в п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30 травня 2008 року передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Тобто, звернення до суду може мати місце в разі відмови нотаріусом в видачі свідоцтва з таких підстав, які унеможливлюють їх видачу.

Проте, позивачем суду не було надано доказів про наявність на теперішній час перешкод для нотаріального оформлення своїх спадкових прав щодо частки у праві власності на житловий будинок з відповідною часткою господарських та побутових будівель і споруд, а тому такі вимоги задоволенню не підлягають.

Спірний житловий будинок з відповідними господарськими та побутовими будівлями і спорудами по вул. Генерала Свиридова,15 у м. Миколаєві з часткою 50/100, що належить ОСОБА_8, згідно технічного паспорту, виготовленого МБТІ станом на 11 лютого 2015 року, складається з: житлового будинку літ. А, навісу літ. Є, підвалу літ. Впд., літньої кухні літ. Д, підвалу літ. Дпд, вбиральні літ. Ж, сараю літ. Л, гаражу літ. М, душу літ. Х і душу літ. Я, огорож № 1-3, 5, 10, 11, споруд № 4,7, ІІ, а також недобудового будинку літ. Ш-2, літ. Ю, а також гаражу літ. Щ, збудованого у 1997 році.

Відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

За змістом ч. 1 ст. 376 ЦК України об'єкт нерухомості належить до самочинного будівництва за наявності однієї з наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети; відсутній належний дозвіл на будівництво; відсутній належним чином затверджений проект; при будівництві допущені істотні порушення будівельних норм і правил.

Таким чином, самочинно збудований гараж, якщо порушено вимоги ч. 1 ст. 376 ЦК України, не створює право власності у спадкодавця, не може входити до складу спадщини, а отже, не дає підстав для виникнення права власності у спадкоємців.

Доказів того, що збудований гараж літ. Щ було оформлено в установленому законом порядку позивач до суду не надав.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008р. «Про судову практику у справах про спадкування» якщо спадкодавцем було здійснене самочинне будівництво (ч.1 ст. 376 ЦК України), до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва.

За такого, суд приходить до висновку, що за позивачем слід визнати право власності на 1/3 частку будівельних матеріалів та обладнання, які були використані для будівництва гаражу за літ. Щ (1997 року) площею забудови 39,1 кв.м., до будинку № 15 по вул. Генерала Свиридова, у м. Миколаєві, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_8.

Що ж стосується вимог позивача щодо визнання права власності на будівельні споруди літ. Ю, то зазначена споруда є 2010 року побудови, тобто побудована після смерті спадкодавця.

Керуючись ст.ст.14, 15, 209, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_6, третя особа ОСОБА_7, про визнання права власності в порядку спадкування за законом задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/3 частку будівельних матеріалів та обладнання, які були використані для будівництва гаражу за літ. Щ (1997 року) площею забудови 39,1 кв.м., до будинку № 15 по вул. Генерала Свиридова, у м. Миколаєві, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_8, яка померла 1 червня 2004 року.

Визнати за ОСОБА_4 право власності на 68/300 часток земельної ділянки загальною площею 0,0861 га по вул.. Генерала Свиридова,15 у м. Миколаєві в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_8, яка померла 1 червня 2004 року.

В іншій частині в позові відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області через Ленінський районний суд м. Миколаєва шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Н.А. Спінчевська