печерський районний суд міста києва
Справа № 757/7946/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 вересня 2016 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Москаленко К.О.,

при секретарі - Козачук К.П., Лисиці О.О., Ольховській М.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Народна позика», ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: ОСОБА_5 про захист прав споживачів та визнання недійсними кредитного договору № 3101002/000-КФ/11, договору комісії № 3101002/000-КФІ/11 від 31.01.2011 та договору про задоволення вимог іпотеко держателя від 31.01.2011, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом, направивши позов поштою 05.03.2015, до відповідача ТОВ «ФК «Народна позика», за участю як третьої особи на стороні позивача ОСОБА_3, посилаючись на укладення між позивачем та відповідачем 31.01.2011 кредитного договору №3101002/000-КФ/11, далі Кредитний договір, просив визнати цей договір недійсним з підстав, визначених ч.1 ст. 215, ч.1 ст.203 ЦК України. /а.с.3-8/

Зокрема, позивач стверджує, що при укладенні оспорюваного Кредитного договору не було дотримано вимог ст.ст.4, 7, п.8.ч.1 ст.6, ст.34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», оскільки умовами оспорюваного Кредитного договору не передбачено порядок зміни та припинення його дії.

Позивач стверджує, що в порушення вимог ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» умови оспорюваного договору не містять детального розпису загальної вартості кредиту та річної відсоткової ставки кредиту. Пункт 9.1. умов оспорюваного Кредитного договору суперечить положенням ч.10 ст.11 вказаного Закону, оскільки містить більш широкий перелік випадків для дострокового повернення кредиту позивачем, ніж передбачено цим Законом. Такі умови позивач вважає одночасно дискримінаційними та несправедливими, такими, що суперечать положенням ч.6 ст.18 цього Закону. Також, позивач вважає, що умови п.7.1.5. оспорюваного Кредитного договору є несправедливими відповідно до ч.3 ст.18 вказаного Закону, оскільки передбачають можливість односторонньої зміни Фінансовою установою умов та розірвання договору. Також, позивач вважає дискримінаційними і такими, що суперечать ч.3 ст.11 цього Закону умови п.12.6.3 оспорюваного Кредитного договору щодо розкриття інформації про позичальника та розмір його заборгованості третім особам. Також, позивач стверджує про несправедливість згідно ч.1, ч.5 ст.11, п.5 ч.3 ст.18 цього Закону умов Розділу 10 оспорюваного Кредитного договору, яким передбачено відповідальність позивача за порушення зобов'язань за договором, розмір якої, на твердження позивача, перевищує 50% вартості тіла кредиту за оспорюваного Кредитного договору. Також позивач вважає, що умови п.1.1. оспорюваного Кредитного договору, яким визначено тіло кредиту у розмірі 134 000 грн. 00 коп. суперечать положенням ст.18 цього Закону та ст.1051 ЦК України, оскільки позивач вважає, що відповідач безпідставно стягнув 2 010 грн. 00 коп. Позивач, стверджуючи, що оспорювані позивачем умови мають наслідком істотний дисбаланс прав та обов'язків сторін за договором, вважає, наявними підстави згідно ч.5, ч.6 ст.18 цього Закону для визнання оспорюваного Кредитного договору недійсним в цілому.

Також позивач, посилаючись на те, що оспорюваний Кредитний договір укладений у формі договору про приєднання (ст.634 ЦК України), вважає, що відповідач свідомо передбачив в умовах оспорюваного Кредитного договору незаконні та недійсні умови, які позивач не міг змінити, там самим ввів позивача в оману, а тому посилається на недійсність оспорюваного Кредитного договору з підстав, визначених ст.230 ЦК України та ч.1 ст.15, ч.1, ч.2, ч.6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», як укладеного під впливом обману та з використанням нечесної підприємницької практики, у томі числі у формі недобросовісної конкуренції згідно п.14 ст.1 цього Закону, ст.1, ст.15-1 Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції», ст.32 ГК України.

Також позивач посилається що зміст оспорюваного Кредитного договору суперечить положенням ст.1, ч.4 ст.8, ст.ст.10, 11 Закону України «Про кредитні спілки», оскільки відповідач як кредитна спілка не мав правових підстав для надання кредиту позивачу, який не є членом кредитної спілки, посилаючись також як на підставу вимог на ст.227 ЦК України.

В подальшому позивач шляхом подання письмової заяви змінив предмет вимог, доповнивши вимоги, просить також на підставі ст.548 ЦК України визнати недійсними договір комісії №3101002/000-КФІ/11, укладений 31.01.2011 між позивачем, відповідачем ТОВ «ФК «Народна позика» та ОСОБА_4, а також Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений 31.01.2011 між відповідачем ТОВ «ФК «Народна позика» позивачем./а.с.56, 62/

Ухвалами суду в судових засіданнях у справі 15.04.2015 та 07.08.2015 до участі у справі як третіх осіб без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача до участі у справі залучено відповідно ОСОБА_7 та приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу, далі КМНО, Прокудіну Л.Д. /а.с.22-23, 128/

Ухвалою суду в судовому засіданні у справі 18.05.2016 за письмовою заявою позивача до участі у справі як співвідповідачів залучено ОСОБА_4 та ОСОБА_3, яка до цього брала участь у справі як третя особа на стороні позивача./а.с. 196, 195/

В судових засіданнях протягом розгляду справи позивач ОСОБА_1 та його представники ОСОБА_6 та ОСОБА_9 /а.с.54/, позов підтримали, просили задовольнити, посилаючись на викладене в позові та в заяві про зміну предмету вимог.

Представники відповідача ТОВ «ФК «Народна позика» Ткаченко М.А. та Донченко К.Ю. проти позову заперечили, посилаючись на викладене в письмових запереченнях та доповненнях до заперечень на позов, просили відмовити в задоволенні позову./а.с.68, 69-72, 124, 149, 150-151/

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позов підтримала, просила задовольнити.

Представник третьої особи ОСОБА_7 - ОСОБА_12 проти позову заперечив, просив відмовити в задоволенні. /а.с.24/

В судове засідання з розгляду справи, представники відповідача ТОВ «ФК «Народна позика», відповідач ОСОБА_4, третя особа приватний нотаріус КМНО Прокудіна Л.Д. повідомлені належним чином не з'явились, про причини своєї неявки суд не повідомили, заслухавши думку присутніх осіб у справі, суд визнав можливим розгляд у їх відсутність.

Суд, заслухавши пояснення осіб у справі, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами шляхом дослідження письмових доказів в матеріалах справи, встановив наступне.

На підставі наявних в матеріалах справи письмових доказів судом встановлено наступні обставини, які не заперечуються сторонами.

31.01.2011 відповідачем Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «НАРОДНА ПОЗИКА», далі ТОВ «ФК «НАРОДНА ПОЗИКА», та позивачем ОСОБА_1 укладено Кредитний договір № №3101002/000-КФ/11 відповідно до умов якого відповідач як фінансова установа надало позивачу грошові кошти - кредит на споживчі цілі - в сумі 134 0000, 00 грн. з процентною ставкою в розмірі 42% річних та з датою остаточного повернення 31.01.2012. В забезпечення зобов'язань ОСОБА_1 за вказаним Кредитним договором між відповідачем «ФК «НАРОДНА ПОЗИКА», позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_3 31.01.2011 укладено Договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Прокудіною Л.Д. 31.01.2011 за реєстровим №201, далі Договір іпотеки від 31.01.2011, відповідно до умов якого в іпотеку передано спільну квартиру ОСОБА_1 АДРЕСА_1.

Відповідач ТОВ «Фінансова компанія «НАРОДНА ПОЗИКА» зареєстровано як фінансова установа 15.04.2010, отримало ліцензію на провадження діяльності з надання фінансових кредитів за рахунок залучених коштів строком дії з 27.05.2010 по 27.05.2013. /а.с.9-11, 12-13, 15/

31.01.2011 між відповідачем ТОВ «ФК «НАРОДНА ПОЗИКА» та позивачем ОСОБА_1, позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_3 укладено Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Прокудіною Л.Д. 31.01.2011 за реєстровим №202, далі Договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 31.01.2011, відповідно до умов якого сторони досягли згоди про звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі дійсного договору шляхом передачі та реєстрації права власності на предмет іпотеки за відповідачем ТОВ «ФК «НАРОДНА ПОЗИКА», даний договір є невід'ємною частиною Договору іпотеки.

В подальшому, 11.07.2013 на підставі вказаного Договору за відповідачем ТОВ «ФК «НАРОДНА ПОЗИКА» в порядку звернення стягнення на предмет іпотеки 11.07.2013 за №1605060 було зареєстровано право власності ТОВ «ФК «НАРОДНА ПОЗИКА» на вказану квартиру.

Після чого, між відповідачем ТОВ «ФК «НАРОДНА ПОЗИКА» та третьою особою ОСОБА_5 15.07.2013 укладено Договір купівлі-продажу вказаної квартири, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Клименко Д.Б., далі Договір купівлі-продажу квартири від 15.07.2013./а.с.29-31, 32-33/

Крім того, між позивачем ОСОБА_1, відповідачем ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_4 31.01.2011 укладено Договір комісії, далі Договір комісії від 31.01.2011, відповідно до умов якого, ОСОБА_1 як комітенти доручили ОСОБА_4 як комісіонеру на умовах та відповідно до положень цього Договору продати вище вказану квартиру у разі настання факту невиконання, несвоєчасного виконання або виконання не в повному обсязі ОСОБА_1 як боржником своїх зобов'язань за Кредитним договором, а одержані від продажу грошові кошти використати для погашення заборгованості Боржника за Кредитним договором. /а.с.57-58/

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02.07.2014, яке набрало законної сили після перегляду в апеляційному порядку ухвалою Апеляційного суду Київської області від 08.10.2014 і є чинним, відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ «ФК «НАРОДНА ПОЗИКА», ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_3, Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради, приватний нотаріус КМНО Клименко Д.Б. про визнання недійсним у зв'язку з порушенням права проживання малолітнього сина позивача ОСОБА_1 та недоотриманням вимог інструкції про вчинення нотаріальних дій при укладенні вищевказаного Договору іпотеки від 31.01.2011, про визнання недійсними вищевказаних Договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 31.01.2011 та Договору комісії від 31.01.2011, - у зв'язку з тим, що ОСОБА_1 не підписували вказаних договорів, тощо./а.с.35-42, 44-48/

Так, як вбачається з вищевказаного рішення суду від 02.07.2014, судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 визнав, що усвідомлював факт укладення оспорюваного Кредитного договору та Договору іпотеки від 31.01.2011, їх наслідки, волевиявлення його було вільним, правочини були спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, позивач сподівався, що матиме можливість випалити ти кредит./а.с.40/

Виходячи з встановлених судом обставин справи та наведених в обґрунтування вимог позову положень законодавства, в редакції, чинній на момент укладення оспорюваного Кредитного договору, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, в редакції, чинній станом на 31.01.2011, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України, в редакції, чинній станом на 31.01.2011, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Таким чином, в розумінні положень ч.1 ст.215 ЦК України недодержання вимог ч.1 ст.203 ЦК України, яке має наслідком недійсність правочину або окремих його частин, має місце тоді, коли зміст оспорюваного договору або його окремих положень відповідно суперечить відповідним положенням законодавства.

Відповідно до ст.628 ЦК України, в редакції, чинній станом на 31.01.2011, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Так, відповідно до ст.4 Закону «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», в редакції, чинній станом на 31.01.2011, визначено перелік фінансових послуг, якими вважаються такі послуги: 1) випуск платіжних документів, платіжних карток, дорожніх чеків та/або їх обслуговування, кліринг, інші форми забезпечення розрахунків; 2) довірче управління фінансовими активами; 3) діяльність з обміну валют; 4) залучення фінансових активів із зобов'язанням щодо наступного їх повернення; 5) фінансовий лізинг; 6) надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту; 7) надання гарантій та поручительств; 8) переказ коштів; 9) послуги у сфері страхування та накопичувального пенсійного забезпечення; 10) торгівля цінними паперами; 11) факторинг; 12) інші операції, які відповідають критеріям, визначеним у пункті 5 частини першої статті 1 цього Закону.

Відповідно до ст.7 цього Закону, визначено умови початку діяльності фінансової установи, відповідно до яких: 1.Особа набуває статусу фінансової установи після внесення про неї запису до відповідного державного реєстру фінансових установ. 2. У разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій. 3. Фінансова установа може розпочати надання фінансових послуг, лише якщо: 1) облікова і реєструюча система відповідає вимогам, встановленим нормативно-правовими актами; 2) внутрішні правила фінансової установи, узгоджені з вимогами законів України та нормативно-правових актів державних органів, що здійснюють регулювання та нагляд за ринками фінансових послуг; 3) професійні якості та ділова репутація персоналу відповідають встановленим законом вимогам.

Відповідно до ст.34 цього Закону регламентовано обов'язковість ліцензування діяльності у сфері фінансових послуг, зокрема: уповноважений орган у межах своєї компетенції видає ліцензії для здійснення фінансовими установами: 1) страхової діяльності; 2) діяльності з надання послуг накопичувального пенсійного забезпечення; 3) надання фінансових кредитів за рахунок залучених коштів; 4) діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб. 2. Здійснення діяльності, зазначеної у частині першій цієї статті, дозволяється тільки після отримання відповідної ліцензії. Особи, винні у здійсненні діяльності без ліцензії, несуть відповідальність згідно із законами України. 3. Ліцензія, яка надається для здійснення діяльності з надання фінансових послуг, не може передаватися третім особам.

Таким чином, виходячи зі змісту вищенаведених положень цього Закону, як не місять вимог щодо змісту договору про фінансові послуги, відсутні підстави стверджувати про те, що зміст оспорюваного Кредитного договору суперечить цим положенням, а відтак, відповідні доводи позивача є необґрунтованими.

Відповідно до п.8 ч.2 ст.6 вказаного Закону договір про фінансові послуги, якщо інше не передбачено законом, повинен містити порядок зміни і припинення дії договору.

Поряд з тим, відповідно до ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції, чинній станом на 31.01.2011, у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством. У договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках. Про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни. Без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною.

Таким чином, виходячи зі змісту наведених положень законодавства, оскільки ч.4 ст.11 Закону «Про захист прав споживачів» не містить вимог про наявність в змісті договору про споживчий кредит умов про порядок зміни та припинення дії договору, підстави стверджувати про те, що зміст договору споживчого кредиту за відсутності таких умов суперечить положенням п.8 ч.2 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», відсутні.

Крім того, відповідно п.2.3, п.4.14, п.6.1.9, п.7.1.1, п.7.1.5, п.8.1.1., п. 10.4, п.12.4, п.12.6, п.12.7, 12.12, 12.8 оспорюваного Кредитного договору передбачені умови щодо внесення змін та доповнень до договору та припинення його дії, а тому доводи позивача про те, що умовами оспорюваного Кредитного договору не передбачено порядок зміни та припинення його дії є необґрунтованими.

Також є необґрунтованими доводи позивача про те, що умови оспорюваного Кредитного договору не містять детального розпису загальної вартості кредиту та річної відсоткової ставки кредиту.

Відповідно до умов п.12.11 оспорюваного Кредитного договору, шляхом укладання і підписання Позичальником цього Договору Позичальник підтверджує факт письмового повідомлення його Фінансовою установою про умови надання Кредиту, а також про всі збори, проценти, тарифи,комісії або інші елементи вартості Кредиту за цим Договором відповідно до пункту 2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Крім того, відповідно до умов п.1.1., 1.2, 1.3 оспорюваного Кредитного договору передбачено загальна сума кредиту, строк його надання та річний розмір відсотків у розмірі 42 % річних.

Також суд, на підставі ст.61 ЦПК України, приймає до уваги обставини, встановлені рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02.07.2014, відповідно до яких позивач ОСОБА_1 визнав, що усвідомлював факт укладення оспорюваного Кредитного договору та Договору іпотеки від 31.01.2011, їх наслідки, волевиявлення його було вільним, правочини були спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, позивач сподівався, що матиме можливість випалити ти кредит.

Доводи позивача про те, що умови пункту 9.1. оспорюваного Кредитного договору суперечать положенням ч.10 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки містить більш широкий перелік випадків, коли у відповідача виникає право дострокового повернення кредиту, ніж передбачено цим Законом, суд находить обґрунтованими в частині умов п.9.1.2-9.1.5 оспорюваного Кредитного договору, разом з тим, недійсність цих положень згідно ст.217 ЦК України не має наслідком недійсності оспорюваного Кредитного договору в цілому, оскільки враховуючи зміст істотних умов оспорюваного Договору, можливо припустити, що даний Кредитний договір був би укладений і без включення до його змісту цих умов.

Доводи позивача про те, що умови п.9 оспорюваного Кредитного договору є одночасно дискримінаційними та несправедливими згідно ст.18 цього Закону є також необґрунтованими та безпідставними.

Як вбачається з умов п.9 оспорюваного Кредитного договору, їх зміст не зводиться до змісту умов, передбачених ч.3 ст.18 цього Закону як несправедливих.

Поряд з тим, відсутні підстави стверджувати про їх несправедливість і на підставі ч.4 ст.18 цього Закону, оскільки відповідно до змісту умов п.9 оспорюваного Кредитного договору право достроково вимагати повернення кредиту Фінансова установа отримує у разі недобросовісної повідки Позичальника, порушенні чи неналежному виконанні ним своїх зобов'язань за цим договором, зміст умов п.9 не позбавляє та не обмежує прав позичальника за договором.

Відсутні і підстави для визнання недійсним оспорюваного Кредитного договору в цілому на підставі ч.6 ст.18 цього Закону, оскільки недійсність вказаних умов п.9 оспорюваного Кредитного договору не зумовлює зміну інших положень цього договору.

Також, необґрунтованими та безпідставними є доводи позивача, що умови п.7.1.5. оспорюваного Кредитного договору є несправедливими відповідно до ч.3 ст.18 вказаного Закону.

Умовами п.7.1.5. оспорюваного Кредитного договору передбачено порядок внесення змін до Договору за згодою сторін, з повідомленням Позичальника, у разі зміни кон'юнктури ринку за ініціативою Фінансової установи, а не в односторонньому порядку Фінансовою установою як стверджує позивач, та право Фінансової установи розірвати договір у разі відсутності згоди сторін щодо внесення змін до Договору.

Вказані умови також за своїм змістом також не зводяться до умов, передбачених ч.3 ст.18 цього Закону як несправедливих, поряд з тим, ці умови викладені з дотриманням принципу свободи договору, визначеного ст.627 ЦК України, та передбаченого ч.1 ст.651 ЦК України права сторін визначити в договорі право сторони розірвати договір в односторонньому порядку.

Також, необґрунтованими є доводи позивача про те, що умови п.12.6.3 оспорюваного Кредитного договору є дискримінаційними і такими, що суперечать ч.3 ст.11 цього Закону, як такі що ґрунтуються на хибному тлумаченні умов як таких, що передбачають право Фінансової установи щодо розкриття інформації про позичальника та розмір його заборгованості третім особам.

Так, умовами п.12.6.3 оспорюваного Кредитного договору передбачено право передачі Фінансовою установою передачі своїх прав та зобов'язань за договором, тощо третій особі без згоди позичальника, що не суперечить положенням Закону України «Про захист прав споживачів», а також за змістом відповідає положенням ст.516 ЦК України, відповідно до якої не потрібно згоди боржника на заміну кредитора у зобов'язанні, якщо інше не передбачено договором або законом.

Також, необґрунтованими та безпідставними є твердження позивача про несправедливість згідно ч.1, ч.5 ст.11, п.5 ч.3 ст.18 цього Закону умов Розділу 10 оспорюваного Кредитного договору, яким передбачено відповідальність позивача за порушення зобов'язань за договором, розмір якої, на твердження позивача, перевищує 50% вартості тіла кредиту за оспорюваного Кредитного договору.

Так, умови Розділу 10 оспорюваного Кредитного договору за своїм змістом не суперечать положенням ч.1 ст.11 цього Закону, якою передбачено визначення договору про надання споживчого кредиту, а також не містять умов, які передбачені ч.5 ст.11 цього Закону як несправедливі умови для даного виду договору.

Відповідно до п.5 ч.3 ст.18 цього Закону передбачено, що встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором.

Як вбачається зі змісту умов Розділу 10 оспорюваного Кредитного договору, пунктами 10.1, 10.2 та 10.3 передбачено сплата Позичальником пені та штрафів окремо у розмірі в залежності від зобов'язання за Договором, яке порушено Позичальником.

Відповідно до ст.ст.546, 549 ЦК України пеня і штраф - є неустойкою - одним із видів забезпечення зобов'язання, суть якого полягає у визначенні в договорі грошової суми або іншого майна, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення

боржником зобов'язання.

Підстави тлумачити неустойку як компенсацію вартості продукції у разі невиконання боржником зобов'язань за договором відсутні.

Крім того, як вбачається зі змісту умов Розділу 10 оспорюваного Кредитного договору, твердження позивача про те, що сукупний розмір пені та штрафів за кожне з порушень перевищує 50% вартості кредиту є необґрунтованим.

Так, у разі вчинення Позичальником одночасно всіх передбачених умовами п. 10.1, 10.2 та 10.3 Розділу 10 оспорюваного Кредитного договору порушень зобов'язань, він має сплатити штрафів усього у сукупному розмірі 30 % від суми кредиту, а також пеню у розмірі 2% від суми кредиту за кожен день прострочки. При цьому, сукупний розмір пені, визначеної сторонами у розмірі 2% від суми кредиту за кожен день прострочки, який буде належати до сплати у разі порушення, залежить від періоду прострочки і відповідно може становити суму меншу за 20 % суми кредиту.

Твердження позивача про те, що умови п.1.1. оспорюваного Кредитного договору, яким визначено тіло кредиту у розмірі 134 000, 00 грн. суперечать положенням ст.18 цього Закону та ст.1051 ЦК України, оскільки позивач вважає, що відповідач безпідставно стягнув 2010,00 грн., також належним чином необґрунтовані та безпідставні. Зокрема, позивачем не зазначено обставин та не надано доказів на їх підтвердження, які б містили дані про наявність підстав, передбачених ст.1051 ЦК України.

Необґрунтованими та безпідставними є твердження позивача про укладення оспорюваного Кредитного договору у формі договору про приєднання, яка передбачена ст.634 ЦК України, оскільки відповідних умов зміст договору не містить. Крім того, відповідно до п.12.15 оспорюваного Кредитного договору договір укладено за згодою сторін після досягнення згоди з усіх істотних умов, і з застереженням, що не існує будь-яких інших умов, які можуть бути істотними та необхідними для сторін поза змістом цього договору.

У зв'язку з чим, необґрунтовані і доводи позивача про недійсність оспорюваного Кредитного договору з підстав, визначених ст.230 ЦК України та ч.1 ст.15, ч.1, ч.2, ч.6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», як укладеного під впливом обману та з використанням нечесної підприємницької практики, у томі числі у формі недобросовісної конкуренції згідно п.14 ст.1 цього Закону, ст.1, ст.15-1 Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції», ст.32 ГК України.

Так, оспорюваний Договір не містить умов, які за своїм змістом є поширенням інформації, що вводить в оману, та проявом недобросовісної конкуренції, передбачених відповідно до ст.1, ст.15-1 Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції», ст.32 ГК України, а відтак відсутні і підстави стверджувати про використання відповідачем нечесної підприємницької практики при укладенні оспорюваного Договору.

Також необґрунтовані та безпідставні твердження позивача про те, що зміст оспорюваного Кредитного договору суперечить положенням ст.1, ч.4 ст.8, ст.ст.10, 11 Закону України «Про кредитні спілки» та його недійсність на підставі ст.227 ЦК України, оскільки суду не надано даних про те, що відповідач є кредитною спілкою за законодавством України.

Оскільки підставою вимог позивача про визнання недійсними Договору комісії №3101002/000-КФІ/11 від 31.01.2011 та Договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 31.01.2011 є твердження про недійсність оспорюваного Кредитного договору, яке не знайшло свого підтвердження протягом розгляду, ці вимоги також задоволенню не підлягають.

Поряд з цим, слід зазначити, що виходячи зі змісту ст.546-548 ЦК України комісія не є одним із видів забезпечення зобов'язань, а тому підстави та наслідки недійсності, передбачені ст.548 ЦК України не можуть бути застосовані до даного виду договору.

Таким чином, суд надходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають у зв'язку з їх безпідставністю та необґрунтованістю.

Виходячи з вищевикладеного та на підставі ст.ст.4, 7, п.8.ч.1 ст.6, ст.34 Закону «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», в редакції, чинній станом на 31.01.2011; ст.ст.11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції, чинній станом на 31.01.2011; ст.1, ст.15-1 Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції», в редакції, чинній станом на 31.01.2011; ст.1, ч.4 ст.8, ст.ст.10, 11 Закону України «Про кредитні спілки», в редакції, чинній станом на 31.01.2011; ст.32 ГК України, в редакції, чинній станом на 31.01.2011; ст.ст. 203, 215, 227, 230, 516, 546, 548, 549, 627, 628, 1051 ЦК України, в редакції, чинній станом на 31.01.2011; ст.ст. 6, 10-11, ст.ст.57-60, ст.61, ст.88, ст.208-ст.209, ст.ст.212-215, ст.218, ст.223, ст.ст.292, 294 ЦПК України, суд-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Народна позика», ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: ОСОБА_5 про захист прав споживачів та визнання недійсними кредитного договору № 3101002/000-КФ/11, договору комісії № 3101002/000-КФІ/11 від 31.01.2011 та договору про задоволення вимог іпотеко держателя від 31.01.2011, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано у строк, встановлений ст. 294 ЦПК України. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду м. Києва через Печерський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Печерського

районного суду м.Києва К.О.Москаленко