РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2016 року Хмельницький міськрайонний суд

Хмельницької області в складі:

головуючої судді Мороз В.О.,

за участю секретаря Козельської Г.В.

позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Хмельницькому цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення невиплаченої заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку,

встановив :

19 липня 2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Хмельницького міськрайонного суду з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення невиплаченої заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку, мотивуючи свої вимоги тим, що 17 жовтня 2012 року він влаштувався на роботу на посаду юрисконсульта до ФОП ОСОБА_3 При прийнятті його на роботу відповідач пообіцяв виплачувати мінімальну заробітну плату визначену Законом. Взяті на себе зобов'язання в частині виплати заробітної плати роботодавцем виконувались не в повному обсязі. За період з жовтня місяця 2012 року по травень місяць 2015 року заробітна плата не виплачувалась взагалі у зв'язку з відсутністю коштів. Відповідач взяв на себе зобов'язання погасити заборгованість по заробітній платі та належним чином оформити трудові відносини після надходження коштів для погашення заборгованості. Проте зобов'язання відповідач не виконав не зважаючи на надходження коштів. У зв'язку з невиконанням відповідачем взятих на себе зобов'язань в частині погашення заборгованості по заробітній платі 01.07.2016 року з займаної посади він звільнився. Вказує, що заробітна плата ним не отримувалась з жовтня місяця 2012 року по травень місяць 2015 року - а саме: жовтень, листопад 2012 р - 2236,00 грн.; грудень 2012 р. - 1134,00 грн.; січень, листопад 2013 р. -12617,00 грн.; грудень 2013 р. - 1218,00 грн.; січень-грудень 2014 р. - 14616,00 грн.; січень-квітень 2015 р. - 4872,00 грн., а всього 36393,00 грн.

Також зазначає, що за весь час роботи відпустка йому не надавалась, а отже відповідно до ч. 1 ст. 83 КЗпП, відповідач зобов'язаний був при звільненні виплатити компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 3554,00 грн. У зв'язку з тим, що відповідач належним чином не оформив трудові відносини, однак він фактично виконував обов'язки юриста відповідно до ст. 24 ч. 3 КЗпП України. А тому просить стягнути з фізичної особи підприємця ОСОБА_3 на його користь кошти, а саме 36393,00 грн. заборгованості по заробітній платі, 3554,00 грн. компенсації за невикористану відпустку, а всього 39947,00 грн.

В судовому засіданні позивач вимоги позовної заяви підтримав та просив задовольнити. Додатково пояснив, що працював в орендованому приміщенні відповідача, де використовував його техніку та обладнання, а потім у себе дома.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечив щодо заявлених позовних вимог, вказавши, що твердження позивача не відповідають фактичним взаємовідносинам сторін і не доводять факту укладення між сторонами трудового договору у відповідності до ч.3 ст.24 КЗпП України. В дійсності ж між сторонами даної справи ніколи не існувало трудових відносин і ніколи не укладалося трудового договору ні у письмовій, ні в усній формі. Взаємовідносини сторін ніколи не мали характеру трудових відносин і за своїм юридичним змістом не свідчать про наявність укладеного 17 жовтня 2012 року трудового договору, який міг породжувати у роботодавця обов'язок виплачувати працівнику заробітну плату та грошову компенсацію за час невикористаної відпустки у відповідності до ст.21 КЗпП України. В дійсності ж між мною ФОП ОСОБА_3 та позивачем ОСОБА_1 мало місце укладення 2-х цивільно-правових договорів доручення, що у відповідності до ст.1003 ЦК України було офіційно оформлено письмовими довіреностями на вчинення повіреним ОСОБА_1 від імені довірителя ФОП ОСОБА_3 певних юридичних дій. При цьому будь-якої грошової винагороди за вчинення таких юридичних дій ні в письмовій довіреності ні в усній угоді щодо умов даного договору доручення визначено не було, оскільки фактичною оплатою наданих в межах даного договору послуг було тривале безкоштовне використання позивачем робочого місця, обладнаного офісними меблями, оргтехнікою та доступом до бази даних інтернет ресурсу законодавства України. Вказує, що позивач займався власною юридичною практикою у офісі відповідача та на його оргтехніці. Відтак, між сторонами даного цивільного спору було укладено кілька договорів доручення на умовах, які виконувались обома сторонами і влаштовували обидві сторони. При цьому дотримуючись вказаних умов позивач не заявляв ніяких грошових вимог. Вказує, що усі наведені обставини та докази свідчать про те, що у відповідача з позивачем ніколи не існувало трудових відносин і між нами ніколи не укладалося трудового договору.

Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову, внаслідок наступного.

Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Так судом встановлено, ОСОБА_3 є фізичною особою підприємцем, що вбачається із виписки з єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців від 11.03.2013 р.

26.02.2013 р. ОСОБА_3 видано свідоцтво про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого.

Відповідно до довіреностей від 11.12.2015 р. та від 05.02.2016 р. арбітражний керуючий-ліквідатор ЗАТ «Білогірський комбінат хлібопродуктів № 1» та ТОВ «ДПЗКУ-МТС» ОСОБА_3 керуючись ч.5 п.2 ст. 41 Закону України «Про відновлення платоспроможності божника або визнання його банкрутом» уповноважив ОСОБА_1, бути його представником в господарських, адміністративних судах та судах загальної юрисдикції всіх інстанцій, органах державної реєстрації, органах внутрішніх справ, банківських установах, у відповідних відділеннях пенсійного фонду, фонді зайнятості, державній податковій інспекції, міліції, фінансовому відділі, дозвільній системі, органах соцстраху, статистики, прокуратури, юстиції, а також в інших державних установах, організаціях, підприємствах усіх форм власності по справам, які виникають з кримінальних, цивільних, господарських, адміністративно-правових відносин з питань моєї діяльності. Для чого йому надається право подавати різного роду заяви, позови, скарги, підписувати від мого імені заяви та інші документи, вчиняти дії, що надані позивачу, відповідачу, третій особі, з правом підпису мирових угод, визнання або відмови повністю або частково позовних вимог, оскарження рішень, постанов та ухвал суду, подачі виконавчих документів до виконання, з правом одержувати довідки, свідоцтва, ліцензії та інші документи, здійснювати реєстрацію ліцензійних угод, вносити необхідні дані до реєстраційної картки, а також вчиняти всі необхідні дії пов'язані з виконанням доручення. Довіреності видавалися терміном на один рік.

Згідно даних довіреностей, позивач представляв інтереси відповідача в судах та в інших органах, що вбачається із копій ухвал Білогірського районного суду Хмельницької області, Господарського суду Хмельницької області, протоколу № 5 зборів комітету кредиторів.

Свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в судовому засіданні показали, що позивач ОСОБА_1 працював у відповідача ФОП ОСОБА_3 юристом, вказавши що представляв його інтереси в судах та займався організаційною роботою в офісі відповідача. При цьому вказали, що не знають чи укладався між ними трудовий договір, а знають що була довіреність.

Відповідно до ст. 1000 ЦК України, за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя. Договором доручення може бути встановлено виключне право повіреного на вчинення від імені та за рахунок довірителя всіх або частини юридичних дій, передбачених договором. У договорі можуть бути встановлені строк дії такого доручення та (або) територія, у межах якої є чинним виключне право повіреного.

Статтями 1002,1003 ЦК України передбачено, що Повірений має право на плату за виконання свого обов'язку за договором доручення, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо в договорі доручення не визначено розміру плати повіреному або порядок її виплати, вона виплачується після виконання доручення відповідно до звичайних цін на такі послуги. У договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними.

Відповідно до ст. 1007 ЦК України, довіритель зобов'язаний видати повіреному довіреність на вчинення юридичних дій, передбачених договором доручення. Довіритель зобов'язаний, якщо інше не встановлено договором: забезпечити повіреного засобами, необхідними для виконання доручення; відшкодувати повіреному витрати, пов'язані з виконанням доручення. Довіритель зобов'язаний негайно прийняти від повіреного все одержане ним у зв'язку з виконанням доручення. Довіритель зобов'язаний виплатити повіреному плату, якщо вона йому належить.

При цьому, відповідно до вимог ст. 43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

За змістом ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Статтею 24 КЗпП України передбачено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим: при організованому наборі працівників; при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров'я; при укладенні контракту; у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; при укладенні трудового договору з неповнолітнім; при укладенні трудового договору з фізичною особою; в інших випадках, передбачених законодавством України. При укладенні трудового договору громадянин зобов'язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров'я та інші документи. Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Особі, запрошеній на роботу в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації за погодженням між керівниками підприємств, установ, організацій, не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Забороняється укладення трудового договору з громадянином, якому за медичним висновком запропонована робота протипоказана за станом здоров'я.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Аналізуючи докази надані позивачем в їх сукупності та законодавство яке регулює спірні правовідносини, суд приходить до висновку, що правовідносини які склалися між сторонами регулюються главою 68 Цивільного кодексу України, а саме договором доручення. Тобто між ФОП ОСОБА_3 та позивачем ОСОБА_1 мало місце укладення 2-х цивільно-правових договорів доручення, що у відповідності до ст.1003 ЦК України було офіційно оформлено письмовими довіреностями на вчинення повіреним ОСОБА_1 від імені довірителя ФОП ОСОБА_3 певних юридичних дій. При цьому будь-якої грошової винагороди за вчинення таких юридичних дій в письмовій довіреності не визначено.

Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їхнього порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Разом з тим, однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно положень ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

У відповідності до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Положеннями ст.58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Позивач зазначає, що між сторонами - позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ФОП ОСОБА_3 з 17 жовтня 2012 року існували трудові відносини без юридичного їх оформлення, з посиланням на норму ч.3 ст.24 КЗпП України.

Проте, такі твердження позивача не відповідають фактичним взаємовідносинам сторін і не доводять факту укладення між сторонами трудового договору у відповідності до ч.3 ст.24 КЗпП України.

Взаємовідносини сторін, на які посилається позивач не мають характеру трудових відносин і за своїм юридичним змістом не свідчать про наявність укладеного 17 жовтня 2012 року трудового договору, який міг породжувати у роботодавця обов'язок виплачувати працівнику заробітну плату та грошову компенсацію за час невикористаної відпустки у відповідності до ст.21 КЗпП України.

Позивач не надав суду жодного доказу того, що між сторонами існували відносини, які мають характер трудових відносин.

Підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення невиплаченої заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 1000-1008 ЦК України, ст. ст. 21, 24 КЗпП України, ст.ст. 10, 11, 60, 212-215 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення невиплаченої заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку, - відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга протягом 10 днів до Апеляційного суду Хмельницької області через Хмельницький міськрайонний суд з дня проголошення рішення суду. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя