Справа№592/8836/15-ц
Провадження №2/592/201/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2016 року м.Суми

Ковпаківський районний суд м. Суми в особі судді Князєва В.Б., за участю секретаря судових засідань ОСОБА_1, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Обєднаної первинної організації профспілки працівників машинобудування та металообробки ПАТ «Сумське НВО» про зобовязання до вчинення дій,-

встановив:

Позивач звернувся до суду та свої вимоги мотивує тим, що з 03.03.2003 р. перебуває у трудових відносинах з відповідачем. Відповідач всупереч вимогам ст.24 КЗпП України належним чином не оформив його зарахування на роботу з 03.03.2003 р. по 01.03.2008 р. 25.08.2015 р. він звернувся до відповідача з письмовою заявою з вимогою оформлення трудових відносин в строк до 28.08.2015 р., однак відповідач не ознайомив його з документом про зарахування його на роботу з 03.03.2003 р. У звязку з цим, позивач просить суд зобовязати відповідача оформити трудові відносини за період часу з 03.03.2003 р. по 01.03.2008 р., видавши відповідний документ про зарахування його на роботу 03.03.2003 р. по 01.03.2008 р., зобовязати відповідача нарахувати та виплатити заробітну плату у розмірі не нижче середньої зарплати за відповідним видом економічної діяльності у регіоні за період з 03.03.2003 р. по 01.03.2008 р., без урахування фактично виплаченої зарплати; нарахувати та сплатити відповідно до законодавства податок на доходи фізичних осіб та суми єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування за період з 03.03.2003 р. по 01.03.2008 р. та стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду у розмірі 1000 грн.

В судовому засіданні позивач підтримав свої позовні вимоги у повному обсязі та дав пояснення аналогічні вищевикладеному.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, зазначив, що позивачем пропущено строк позовної давності .

Вислухавши позивача, представника відповідача, дослідивши надані докази у справі, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 43 Конституції України,- кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

За умовами ч.1 ст.3 ЦПК України,- кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

25.08.2015 р. позивач звернувся до відповідача із заявою про оформлення трудових відносин з 03.03.2003 р. в строк до 28.08.2015 р. (а.с.13).

Положеннями п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» визначено, що згідно зі ст. 24 КЗпП укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника підприємства, установи, організації чи уповноваженого ним органу. Фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи з відома власника або уповноваженого ним органу.

Питання змісту та порядку укладення трудових договорів регламентовано Главою ІІІ КЗпП України, відповідно до ч. 1 ст. 21 якого трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 24 КЗпП України,- трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим, в тому числі, при укладенні трудового договору з фізичною особою (п. 6 ч. 1 ст. 24 КЗпП України).

Згідно з ч. 2 ст. 24 КЗпП України,- при укладенні трудового договору громадянин зобов'язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров'я та інші документи.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України - ч. 3 ст. 24 КЗпП України.

Як встановлено в судовому засіданні між ОСОБА_2 та Обєднаною первинною організацією профспілки працівників машинобудування та металообробки ВАТ «Сумське НВО ім. М.В. Фрунзе» 03.03.2003 р. було укладено договір №1, згідно якого останнього було прийнято на посаду консультанта з правових питань, строком до 31.12.2003 р., з умовою оплати в сумі 150 грн. (а.с.36).

Як вбачається з розпорядження Обєднаної первинної організації профспілки працівників машинобудування та металообробки ПАТ «Сумське НВО ім. М.В. Фрунзе» за № 01/06-09 від 22.03.2012 р., на підставі того, що Апеляційний суд визнав договір 2003 р. з ОСОБА_2 трудовим, відповідачем період роботи позивача з 03.03.2003 р. по 01.03.2008 р. був включений до трудового стажу позивача (а.с. 5).

Так відповідно до частин 1, 3 та 4 статті 24 КЗпП України,- трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи. Таким чином, фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи з відома власника або уповноваженого ним органу.

Враховуючи все вище викладене, суд приходить до висновку, що між сторонами було укладено трудові відносини, про що свідчить договір №1, від 03.03.2003 р., укладений між ОСОБА_2 та Обєднаною первинною організацією профспілки працівників машинобудування та металообробки ВАТ «Сумське НВО ім. М.В. Фрунзе» та розпорядження №01/06-09 від 22.03.2012 р.

Рішенням Апеляційного суду Сумської області від 18.03.2015 р. було скасовано рішення Ковпаківського районного суду м.Суми від 25.11.2014 р. та ухвалено нове рішення, яким відмовлено ОСОБА_2 у внесенні запису до дублікату трудової книжки про прийом на роботу з 03.03.2003 р. та стягненні моральної шкоди у звязку з його необґрунтованістю (а.с.37-38, 39-41).

Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України,- працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Суд вважає, що вимога про оформлення трудових відносин не підлягає задоволенню, так як позивачем пропущено строк позовної давності, про що свідчить копія трудової книжки ОСОБА_2 Так з копії трудової книжки вбачається, що перший запис був здійснений в 2008 р., а у березні 2011 р. його було звільнено, отже він не був позбавлений можливості звернутися з позовною заявою про оформлення трудових відносин ще у 2011 р. (а.с.42-46).

Суд не бере до уваги твердження представника відповідача про те, що позивачем пропущено строк звернення до суду з приводу позовних вимог про виплату заробітної плати.

Відповідно до ч. 3 ст. 233 КЗпП України,- у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

За таких обставин суд вважає, що позивачем не пропущено строк звернення до суду з позовними вимогами про зобовязання нарахувати та виплатити заробітну плату.

Так, з копії довідки №94 від 04.04.2012 р. вбачається, що позивач отримував у відповідача заробітну плату в розмірі: з 03.03.2003 р. по 31.12.2003 р. 150 грн. за календарний місяць; з 01.01.2004 р. по 31.12.2004 р. 180 грн. за календарний місяць; з 01.01.2005 р. по 31.01.2005 р. 180 грн. за календарний місяць; з 01.02.2005 р. по 31.12.2005 р. 220 грн. за календарний місяць; з 01.01.2006 р. по 31.12.2006 р. 304 грн. за календарний місяць; з 01.01.2007 р. по 31.12.2007 р. 304 грн. за календарний місяць; з 01.01.2008 р. по 01.03.2008 р. 304 грн. за календарний місяць (а.с.8).

Отже, дана вимога щодо нарахування та виплати заробітної плати є необґрунтованою, так як позивач працював лише три дні на тиждень (понеділок, середа, п'ятниця) з 16-00 до 18-00 год., тобто на умовах неповного робочого тижня та неповного робочого дня, та отримував відповідну заробітну плату, що підтверджується рішенням Апеляційного суду Сумської області від 03.02.2012 р. та копією довідки №94 від 04.04.2012 р. про отримання заробітної плати відповідно до договору №1 (а.с.3-4).

Відповідно до п.п.9, 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» за № 4 від 31 березня 1995 р.,- розмір відшкодування моральної шкоди визначається в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеню вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації.

З урахуванням викладеного, також не підлягають задоволенню вимоги позивача про відшкодування йому моральної шкоди, оскільки, відповідно до статті 23 ЦК України, обов'язковою умовою відшкодування моральної шкоди є протиправність дій особи, яка її заподіяла, а відповідно до ст. 237-1 КЗпП України така шкода відшкодовується, якщо були порушені законні права працівника, однак судом встановлено, що відповідач діяв в межах закону.

Згідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України,- кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

З урахуванням викладеного, враховуючи, що позивачем не було доведено протиправності дій відповідача й не надано доказів порушення його трудових прав по позовним вимогам про нарахування та виплату заробітної плати, стягнення моральної шкоди, також судом не встановлено незаконності дій відповідача щодо таких обставин, а з приводу оформлення трудових відносин пропущено строк звернення до суду, тому в задоволенні позовних вимог позивача слід відмовити повністю.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 57 - 60, 62, 64, 209, 212-215, 218, 223, 294 ЦПК України, ст. 233 КЗпП України,суд, -

ухвалив:

В позові ОСОБА_2 до Обєднаної первинної організації профспілки працівників машинобудування та металообробки ПАТ «Сумське НВО» про зобовязання до вчинення дій відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Сумської області через Ковпаківський районний суд м. Суми. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В.Б. Князєв