Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 травня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючого судді: Максимчук З.М.

суддів: Собіни І.М., Хилевича С.В.

секретар судового засідання: Мельник С.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Акцент - Банк" на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 24 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Акцент - Банк" про відшкодування шкоди,

у с т а н о в и л а:

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 24 березня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ПАТ «А - Банк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 8560,00 гривень.

У поданій на рішення апеляційній скарзі відповідач покликався на його незаконність і необґрунтованість через невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального і процесуального права.

На її обґрунтування зазначив, що притягнення до цивільно-правової відповідальності можливе лише за певних, передбачених законом, умов, сукупність яких формують склад правопорушення, що є підставою цивільно-правової відповідальності. Складовими правопорушення, необхідними для відповідальності у вигляді відшкодування збитків, є суб»єкт та об»єкт правопорушення, а також суб»єктивна та об»єктивна сторони. Суб»єктом правопорушення є боржник, а об»єктом правопорушення - зобов»язальні правовідносини кредитора та боржника. Суб»єктивну сторону становить вина боржника, а об»єктивну - протиправна поведінка боржника, наявність збитків у майновій сфері кредитора, причинний зв»язок між протиправною поведінкою боржника та збитками. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Посилаючись на вимоги ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України щодо принципів рівності перед ________________________________________________________________________________________________Справа № 569/16800/15-ц Головуючий у суді 1 інстанції- Харечко С.П. Провадження № 22-ц/787/871/2016 Суддя-доповідач - Максимчук З.М.

законом і судом, змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства, переконував про недоведеність позову, адже позивачка особисто передала персональну інформацію щодо реквізитів карти та персональних даних клієнта /номер телефону, CVV2- код, термін дії, номер картки, підтверджуючий код, який надійшов в смс - повідомленні на номер мобільного телефону третій особі/.

Вказує, що вина ПАТ «А - Банк» у протиправному привласненні грошових коштів третьою особою відсутня, а тому підстав для відшкодування шкоди немає.

З цих підстав просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове - про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В запереченні на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_1- ОСОБА_4 вважає, що рішення суду ухвалено у відповідності до вимог чинного законодавства України,а апеляційна скарга відповідача є безпідставною та необґрунтованою. Просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі і з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку про задоволення апеляційної скарги.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не належно надав банківські послуги позивачу при користуванні платіжною карткою, не забезпечив належної охорони інформації, необхідної для проведення платіжних операцій, отримавши повідомлення позивача про розголошення нею персональних відомостей та прохання заблокувати картку, яка була прив»язана до її фінансового телефону, відповідач не вжив усіх заходів щодо збереження коштів клієнта на рахунку, допустивши певну недбалість, видавши нову картку, яка була прив»язана до того ж самого фінансового телефону клієнта, що призвело до заволодіння грошовими коштами позивача третіми особами.

Проте з такими висновками суду колегія суддів погодитися не може.

З матеріалів справи вбачається, що в 2012 році між ОСОБА_1 і ПАТ «А- Банк» укладено договір про надання банківських послуг /копія договору в матеріалах справи відсутня/.

В межах зазначеного договору позивачем отримана в користування банківська платіжна картка № 803565.

13.08.2015 року позивач самостійно розголосила персональну інформацію щодо реквізитів картки, яка була надана банком в її користування та свої персональні дані, номер фінансового телефону невідомій особі, проте в той же день звернулась до банку з проханням заблокувати платіжну картку, що і було виконано банком.

14.08.2015 року банк видав ОСОБА_1 нову картку за НОМЕР_1, проте, шляхом блокування SIM - картки фінансового телефона позивачки третьою особою, отримавши інформацію про реквізити картки ОСОБА_1 було переведено грошові кошти в розмірі 8560, 00 гривень на іншу картку.

Спірні правовідносини виникли з приводу звернення позивачки до банку з вимогою повернути їй викрадені грошові кошти з картрахунку.

Згідно зі ст. 627 ЦК України відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Стаття 629 ЦК України визначає обов'язковість договору для виконання сторонами.

Пункти 1, 1.2.11.1 Умов і правил надання банківських послуг, з якими позивачка ознайомилась і з Умовами яких погодилась при укладанні договору про надання банківських послуг, передбачають, що у випадку, якщо держателю картки відомо щодо незаконного використання картки, останній зобов'язаний у триденний термін після усної заяви про втрату картки, стикера PayPass, PIN-кода та відомості щодо їх незаконного використання.

Відповідно до постанови Національного банку України від 20.04.2004 року №223 "Про здійснення операцій з використанням спеціальних платіжних засобів" і пунктів 6.7., 6.8., 7.11., 10.1 Положення "Про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням" емітент у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред'явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Згідно із п. 6.1 Умов і правил надання банківських послуг відповідач зобов'язалася не передавати картку та не повідомляти ПІН-код третім особам.

Між тим, матеріалами справи достовірно встановлено і не оспорено позивачкою, що вона особисто 13 серпня 2015 року повідомила третій особі реквізити та її персональні дані (номер картки; прізвище, ім'я, по батькові; кодове слово; ІПН; номер телефону; надала свій фінансовий телефон в руки третій особі для здійснення телефонних дзвінків/. Ця особа, відновила її телефонний номер і отримала всі реквізити нової платіжної картки та здійснила неправомірний переказ грошей.

Матеріали справи містять /а.с. 37/ ухвалу слідчого судді Рівненського міського суду Рівненської області від 21.08.2015 року, з якої вбачається, що до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0004917 15.08.2015 року внесено відомості за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 КК України за заявою ОСОБА_1

Тобто викладені докази в їх сукупності об'єктивно стверджують про те, що позивач своїми діями порушила вимоги Умов і правил надання банківських послуг.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Норми ст. 212 ЦПК України зобов'язують суд оцінити докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Правовою позицією, що висловлена Верховним Судом України у постанові від 14 листопада 2012 року у справі №6-122цс12, встановлено, що за змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Згідно з абз. другим ч. 1 ст. 360 (7) ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Всупереч вимогам ст.ст.10, 60 ЦПК України позивач не надала доказів на обґрунтування своїх позовних вимог та яким чином відповідач порушив її права. Твердження позивачки про те, що вина банку полягає в тому, що надаючи 15.08.2015 року нову платіжну картку банк прив»язав її до того ж фінансового телефону, тобто не вжив усіх заходів щодо збереження коштів клієнта на рахунку, допустивши певну недбалість є безпідставними.

Як убачається, суд першої інстанції уваги на наведені обставини не звернув, що призвело до ухвалення рішення, яке не може залишатися чинним та відповідно до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

В силу вимог ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тобто до стягнення з позивачки на користь банку підлягають 535,92 гривень судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 316, 324-325 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» задовольнити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 24 березня 2016 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» судові витрати в розмірі 535 /п»ятсот тридцять п»ять / гривень 92 копійки .

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: З.М.Максимчук

Судді: І.М. Собіна

С.В. Хилевич