Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 серпня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючого судді: ОСОБА_1,

суддів Малько О.С., Рожина Ю.М.,

секретар судового засідання Мельник С.Ю.,

з участю представника позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 06 травня 2016 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_3 про стягнення боргу,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 06 травня 2016 року вказаний позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4, ОСОБА_3 солідарно на користь ПАТ «КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 212 248 грн. 62 коп. заборгованості та 3 183 грн. 73 коп. судового збору.

Вважаючи рішення суду таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, без всебічного зясування обставин справи та з невідповідністю їм висновків суду, ОСОБА_3 оскаржив його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі зазначає, що він не був повідомлений у встановленому законом порядку про час та місце розгляду справи, чим порушено його процесуальні права на висловлення своєї думки у судовому засіданні. Звертає увагу, що наявні в матеріалах справи докази, які подані позивачем, не завірені, а тому не можуть вважатися належними доказами. Стверджує, що не підписував з позивачем ні договору кредиту, ні договору поруки, а підписи в цих договорах, хоч і схожі на його підпис, проте виконані іншою особою. Заперечує отримання коштів від позивача за кредитним договором і відповідний висновок суду першої інстанції вважає передчасним і таким, що не ґрунтується на доказах. Вказує, що наявні в матеріалах справи розрахунки заборгованості за договором не ґрунтуються на первинних бухгалтерських документах щодо видачі кредиту, його часткового погашення (платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки та ін.), а тому відсутні підстави вважати, що такий розрахунок є достовірним та слугує підставою для задоволення вимог позивача про стягнення сум. Судом взагалі не відображено у рішенні розрахунків суми, яка стягнута, хоча вона складається з різних видів нарахувань, як-то: сума основного боргу, відсотків за користування коштами, пеня, комісія, штрафи, тощо, а також не враховано, що заборгованість по пені стягується виключно за один рік, а не за весь період, як це зробив суд. Переконує, що його зобовязання за договором поруки припинилися в контексті ч. 4 ст. 559 ЦК України та правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові від 17.09.2014р. № 6-125цс14. Вказує, що місцевий суд не зясував предмет позову та не уточнив позовні вимоги, в результаті чого вийшов за їх межі: в повідомленні ПАТ КБ «ПриватБанк»

від 06.11.2015р. зазначено про отримання ОСОБА_5 кредиту в розмірі 3 600 доларів США,

_________________________________________________________________________

Справа № 559/462/16-ц Головуючий в суді І інстанції ОСОБА_6

Провадження № 22-ц 787/1203/2016 Суддя-доповідач ОСОБА_1

тоді як у позовній заяві ставиться вимога про стягнення 8 204,23 доларів США. Не погоджується із солідарним стягненням з відповідачів судового збору, оскільки це не встановлено жодною правовою нормою. З наведених підстав просить скасувати рішення

суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, беручи до уваги пояснення представника позивача, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Згідно ч. 1, 3 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення.

Судом встановлено, що 23 квітня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 було укладено договір № 0804/90, за умовами якого Банк зобовязався надати кредит у розмірі 3 600 доларів США з кінцевим строком повернення не пізніше 11 квітня 2011 року на (а.с. 12-14), а ОСОБА_4 повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами, комісію відповідно до умов договору та Графіку погашення кредиту, відсотків та винагороди (а.с. 15).

На забезпечення виконання зобовязань ОСОБА_4 за даним договором 23 квітня 2008 року між Банком та ОСОБА_3 було укладено договір поруки № 0804/90/ДП, згідно умов якого останній взяв на себе обовязок відповідати перед банком як солідарний боржник за договором кредиту за неналежне виконання його умов (а.с. 17).

Спірні відносини між сторонами виникли з приводу невиконання відповідачем ОСОБА_4 умов кредитного договору і, як наслідок, утворення заборгованості, сума якої відповідно до наданого позивачем розрахунку станом на 03 лютого 2016 року склала 8 204,43 доларів США, та включала в себе: 2 041,36 доларів США заборгованість за кредитом; 2 358,94 доларів США заборгованість по процентах за користування кредитом; 3 404,24 доларів США пеня за несвоєчасне виконання зобовязань за договором; 9,66 доларів США штраф (фіксована частина), 390,23 доларів США штраф (процентна складова).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції керувався передбаченим законом обовязком позичальника повернути позикодавцеві отримані за договором кредиту кошти разом з відсотками та сплатою штрафних санкцій, та виходив з того, що у звязку з порушенням останнім своїх зобовязань за договором у Банку виникло право примусового стягнення суми заборгованості, відсотків, плати за обслуговування кредиту та штрафних санкцій, а також взяв до уваги договір поруки, за яким передбачена солідарна відповідальність поручителя і боржника.

Проте колегія суддів з таким висновком суду не може погодитись повністю.

За змістом ст.ст. 1054 і 526 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного судочинства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як вбачається із п.1.3 кредитного договору № 0804/90 від 23.04.2008р., позичальник зобовязувався повернути кредит, відсотки і винагороди відповідно до графіку погашення кредиту, але не пізніше 11 квітня 2011 року (а.с. 12).

У відповідності до п.2 договору поруки № 0804/90/ДП від 23.04.2008р. поручитель відповідає перед кредитором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом, винагороди, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків.

Згідно із частиною четвертою статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Умови договору поруки про його дію до повного припинення всіх зобовязань боржника не свідчать про те, що договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя.

Строк поруки не є строком позовної давності для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя після закінчення цього строку припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Таким чином, вимогу до поручителя про виконання взятого ним зобов'язання має бути пред'явлено в межах строку дії поруки (6 місяців, 1 року чи будь-якого іншого строку, встановленого сторонами в договорі). Тому навіть якщо в межах строку дії поруки була пред'явлена претензія, і поручитель не виконав указані в ній вимоги, кредитор не має права на задоволення позову, заявленого поза межами вказаного строку, оскільки із закінченням строку припинилося матеріальне право.

Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом України в постанові від 24 лютого 2016 року у справі № 6-2239цс15 та у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс16 і згідно вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Таким чином, позовна вимога до поручителя ОСОБА_3 про солідарне стягнення заборгованості за договором кредиту була заявлена ПАТ КБ «ПриватБанк» поза межами строку дії договору поруки, який припинив свою дію зі спливом шестимісячного строку після настання строку виконання основного зобовязання, визначеного у кредитному договорі 11 квітня 2011 року, тобто 11 жовтня 2011 року, а відтак дана позовна вимога не підлягає до задоволення.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ зясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обовязку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Оскільки оскаржуване рішення винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом неповно зясовані обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3.

Згідно ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а тому, на користь ОСОБА_3 слід стягнути з позивача 3 502,10 гривень судових витрат.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 303, 309, 313, 316 Цивільного процесуального кодексу України, частиною 4 ст.559 Цивільного кодексу України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 06 травня 2016 року в частині стягнення ОСОБА_3 боргу за кредитним договором на користь публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» скасувати.

В задоволенні позову публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення боргу відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути з публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 3 502 (три тисячі пятсот дві) гривні 10 копійок судових витрат.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий суддя підпис ОСОБА_1

Судді : підпис ОСОБА_7

підпис ОСОБА_8

Копія вірна: суддя-доповідач ОСОБА_1