Провадження № 22-ц/773/1095/16 Категорія: 27 Доповідач: Русинчук М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 серпня 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Русинчука М.М.,

суддів - Мудренко Л.І., Матвійчук Л.В.,

з участю: секретаря - Губарик К.А.,

представника позивача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, за апеляційною скаргою відповідача на рішення Луцького міськрайонного суду від 07 грудня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 07.12.2015 року позов ОСОБА_2 в даній справі задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 399 650 грн. боргу за договором позики та 3654 грн. судових витрат по справі.

Не погоджуючись з вищевказаним рішенням відповідач ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу в якій, покликаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, виходячи з такого.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_3 в порушення умов договору позики, грошові кошти в розмірі 50 000 доларів США, що за офіційним курсом НБУ України становить 399 650 грн., у визначений строк позивачу ОСОБА_2 не повернув, а тому суд стягнув вказану суму заборгованості за вказаним договором.

Висновки суду відповідають встановленим в судовому засіданні обставинам та нормам матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Стаття 627 ЦК України зазначає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагентів та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Ст. 526 ЦК України передбачає, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строки та в порядку, що встановлені договором.

Як встановлено судом першої інстанції, за період з 2003 по 2005 роки відповідач ОСОБА_3 позичив у батька позивача - ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 50 000 доларів США.

06.10.2008 року батько позивача ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 09.10.2008 року (а.с.8). Після його смерті відкрилась спадщина до складу якої також увійшло право спадкоємців вимагати від відповідача повернення позичених йому спадкодавцем грошових коштів в сумі 50 000 доларів США. Спадщину після смерті спадкодавця прийняла позивач ОСОБА_2, як дочка спадкодавця, про що свідчить свідоцтво про право на спадщину за законом від 29.04.2009 року, яке видане державним нотаріусом Другої Луцької державної нотаріальної контори Волинської області (а.с.7).

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Судом також встановлено, що 06.06.2012 року ОСОБА_3 написав позивачу розписку відповідно до змісту якої визнав, що взяв у борг у батька позивача ОСОБА_4 грошові кошти у сумі 50 000 доларів США, які зобов'язувався повернути до 01.01.2013 року (а.с.5). За змістом цієї розписки, відповідач в рахунок повернення боргу передав у власність добровільно земельну ділянку в с.Липини, згідно державного акту НОМЕР_1, виданого управлінням Держкомзему у Луцькому районі 28, кадастровий номер НОМЕР_2.

Проте, як встановлено місцевим судом, відповідач своїх зобов'язань щодо повернення позичених за договором позики коштів у визначений строк не повернув, у зв'язку з чим його заборгованість перед позивачем згідно розписки становить 50 000 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становить 399 650 грн.

Відповідачем ні в суді першої, ні суді апеляційної інстанції не було надано жодних доказів, які б підтверджували ту обставину, що згадана письмова розписка написана і підписана не ним, а іншою особою.

Таким чином, факт написання розписки та особистий підпис відповідача на ній відповідно до положень ч. 2 ст. 1047 ЦК України є доказом передачі грошей від позикодавця, померлого батька позивача, до позичальника, тому із зазначених підстав не приймаються доводи відповідача про те, що кошти йому не передавались.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Не заслуговують на увагу посилання відповідача на те, що він за згаданою письмовою розпискою не позичав у батька позивача спірної суми грошових коштів, оскільки відповідач у заяві про перегляд заочного рішення (а.с.45-47) сам стверджує про те, що відповідно до домовленості в рахунок погашення заборгованості він передав позивачу зазначену вище земельну ділянку в с. Липини Луцького району і її продаж в будь-якому випадку мав би покрити суму грошових коштів, які він взяв у борг. В цій же заяві відповідач вказує, що у нього перед позивачем будь-яка заборгованість відсутня, а остання в такий спосіб зловживає правами, намагаючись мати на праві власності земельну ділянку та стягнути з нього безпідставно значну суму грошових коштів.

Наведене свідчить, що у даній заяві відповідач визнає факт отримання від батька позивача ОСОБА_4 грошових коштів у борг, а тому на думку суду дана обставина є доведеною і відповідачем вона у відповідності до ст. 60 ЦПК України не спростована.

Передача відповідачем спадкоємиці згаданого позичальника державного акта про право власності на належну йому земельну ділянку не може вважатися належним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором позики, оскільки така дія не свідчить про перехід права власності на вказаний об'єкт нерухомості до позивачки, у якої таке право може виникнути лише на підставі відповідного правочину, якого між сторонами не було вчинено.

Не приймаються до уваги також доводи відповідача про те, що суд безпідставно відмовив у задоволені клопотання його представника щодо призначення в даній справі судової почеркознавчої експертизи, яка б мала підтвердити ту обставину, що дана розписка, а саме абзац в якому зазначено про те, що ним були позичені грошові кошти і він зобов'язується їх повернути у визначений строк, підписано не відповідачем а іншою особою, є безпідставними.

Оскільки в судовому засіданні позивач був відсутній та перебував за межами України на той час коли його представником в судовому засіданні заявлялося дане клопотання, тому з врахуванням тієї обставини, що для визначення належності підпису одній і тій же особі необхідні вільні зразки її підпису, які відібрати у відповідача не виявилося можливим із зазначених вище причин, у зв'язку з чим місцевий суд у відповідності до положень процесуального законодавства підставно відмовив в задоволенні даного клопотання.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

Оскільки відповідач не оспорював в судовому порядку договір позики з підстав його недійсності, а тому відповідно до положень ст. 204 ЦК України такий договір є правомірним і підлягає виконанню.

Крім того, як вже зазначалось, сам відповідач у своїй вищезгаданій заяві про перегляд заочного рішення визнавав факт написання ним зазначеної розписки, що відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України не потребує доказування цієї обставини, яка за наведених умов вважається доведеною.

Отже, відповідно до встановлених в судовому засіданні обставин справи та на підставі норм матеріального права місцевий суд дійшов правильного висновку про задоволення позову в даній справі.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду від 07 грудня 2015 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: