Справа № 202/774/16-ц
Провадження № 2/202/924/2016
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

14 березня 2016 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді Зосименко С.Г.

при секретарі Журавльов А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Дніпропетровська цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання переважного права,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання переважного права посилаючись на те, що з 1994 року вона разом із чоловіком ОСОБА_4 проживала у ІНФОРМАЦІЯ_1, яка належить на праві власності матері чоловіка - ОСОБА_2 позивачка за власні кошти повністю утримувала квартиру, купувала за власні кошти меблі, зробила капітальний ремонт у квартирі. У 2014 році шлюб між позивачкою та ОСОБА_4 було розірвано. В послідуючому відповідачкою було відчужено квартиру АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_3 без повідомлення позивачки про намір здійснити відчуження цього майна на користь іншої особи. Вважає, що зазначені дії вчинені відповідачкою в порушення вимог ч. 2 ст. 822 ЦК України та порушують її переважне право на придбання цієї квартири, яке передбачено ч. 2 ст. 777 ЦК України та ч. 1 ст. 369 ЦК України. Просила визнати за нею переважне право на придбання нерухомого майна квартири, розташованої у АДРЕСА_2 та покласти судові витрати на відповідачку ОСОБА_2

Позивачка у судове засідання зявилася. Позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_2 у судове засідання не з'явилася, про час і місце судового засідання повідомлена належним чином. Подала до суду заяву про розгляд справи без її участі та письмові заперечення, згідно яких позовні вимоги не визнала та у задоволенні позову просила відмовити. Посилається на те, що позивачка є її колишньою невісткою. Вже вшосте позивачка звертається з різними позовами до суду. Вважає, що позивачка до квартири АДРЕСА_1 не має ніякого відношення, оскільки дана квартира їй ніколи не належала, в квартирі вона ніколи не була зареєстрована, проживала там зі згоди відповідачки, як колишнього власника квартири, без договору найму, оскільки перебувала у шлюбі з її сином. Шлюб було розірвано 04.07.2014 року і з того часу позивачка перестала бути членом родини її сина. Позивачка має у праві власності квартиру за адресою: м. Дніпропетровськ, пр.. Слобожанський, 70-а, кв. 22.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не зявився, повідомлений належним чином. Подав до суду заяву від 12.03.2016 року про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги не визнав, у задоволенні позову просив відмовити.

Третя особа ОСОБА_4 у судове засідання не з'явився, повідомлений належним чином. Із заяви ОСОБА_4П від 22.02.2016 року слідує. що третя особа просить слухати справу без нього.

Третя особа ОСОБА_5 у судове засідання не з'явився, повідомлений належним чином, причину неявки суду не повідомив.

Суд, заслухавши пояснення позивачки, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню за наступних підстав.

Як встановлено у судовому засіданні, ОСОБА_2 на підставі ордеру № 059 від 28.06.1986 року, реєстраційного посвідчення від 26.05.194 року належала на праві власності квартира АДРЕСА_3. Вона надала згоду на проживання в спірній квартирі без реєстрації позивачці, як дружині її сина ОСОБА_4 Даний факт встановлений рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 травня 2014 року. Позивачка проживає у квартирі з 1993 року по теперішній час.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 липня 2014 року та ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 січня 2015 року було встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 будь-яких договорів оренди (найму) квартири АДРЕСА_3 не укладалося.

Шлюб між позивачкою та ОСОБА_4 було розірвано на підставі ухвали апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 жовтня 2014 року.

Згідно договору купівлі-продажу від 23 липня 2014 року квартира АДРЕСА_3 була відчужена ОСОБА_2 ОСОБА_3

Рішенням АНД районного суду м. Дніпропетровська від 10 листопада 2015 року, яке набрало законної сили згідно ухвали апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 лютого 2016 року, було усунуто перешкоди ОСОБА_3 у здійснення ним права користування квартирою № 201 в будинку № 5 по вул. Шолохова в м. Дніпропетровську шляхом виселення ОСОБА_1, ОСОБА_5

Відповідно до ч. 2 ст. 822 ЦК України у разі продажу житла, яке було предметом договору найму, наймач має переважне перед іншими особами право на його придбання.

Зазначена норма закону зобовязує наймодавця до продажу житла запропонувати наймачеві придбати житло, вказавши ціну та інші умови, на яких він його продає. Якщо наймач відмовився від здійснення переважного права купівлі чи не здійснив цього права щодо нерухомого майна протягом строку, встановленого від дня отримання ним повідомлення, продавець має право продати житло іншій особі. Тому і в таких випадках наймач може звернутися до суду з позовом до наймодавця і покупця про переведення на нього прав та обовязків покупця. Стаття 822 ЦК Кодексу не встановлює форму повідомлення наймача про продаж житла, строк, протягом якого таке повідомлення має бути доведено до наймача (час після спливу строку договору), форму і строк відмови від здійснення наймачем переважного права купівлі. Рішеннями судів, які відповідно до статті 61 ЦПК України, мають преюдиційне значення, встановлено, що між позивачкою та відповідачкою ОСОБА_2 не було укладено договору найму житла, а саме спірної квартири, а позивачка проживала у квартирі як член сімї сина власника житла. Однак подібними за змістом є цивільні відносини, врегульовані статтею 362 ЦК України про переважне право купівлі частки у праві спільної часткової власності. Застосування такої аналогії відповідає одній із загальних засад цивільного законодавства справедливості, добросовісності та розумності.

Відповідно до ч. 1 ст. 362 ЦК України у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів.

Відповідно до ч. 4 ст. 362 ЦК України у разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може предявити до суду позов про переведення на нього прав та обовязків покупця. Одночасно позивач зобовязаний внести на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором повинен сплатити покупець. До таких вимог застосовується позовна давність в один рік.

Позивачка звернулася до суду з позовом про визнання за нею переважного права на придбання нерухомого майна квартири, розташованої у АДРЕСА_2, а не з позовом про переведення на неї прав та обовязків покупця. Позивачкою на депозитний рахунок суду не внесено суму у розмірі 319383 грн., за яку була продана квартира АДРЕСА_1.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги щодо визнання за позивачкою переважного права на придбання нерухомого майна квартири, розташованої у АДРЕСА_2, є не обґрунтовані та не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України не підлягають стягненню на користь позивачки з відповідачки сплачені судові витрати.

Керуючись ст. ст. 362, 822 ЦК України, ст. ст. 11, 15, 60, 61, 212, 213, 214, 215 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя С.Г. Зосименко