Справа № 302/1068/15-ц
У Х В А Л А

Іменем України

22 серпня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів БОДНАР О.В., ІГНАТЮКА Б.Ю.

при секретарі ШУКАЛЬ О.Я.

за участю сторін розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Районної станції юних натуралістів Міжгірського району Закарпатської області та Відділу освіти Міжгірської районної державної адміністрації Закарпатської області про поновлення на роботі та оплату вимушеного прогулу, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Міжгірського районного суду від 24 грудня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

02.10.2015 ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом до Районної станції юних натуралістів Міжгірського району. Ухвалою Міжгірського районного суду від 12.11.2015 залучено до участі в справі Відділ освіти Міжгірської райдержадміністрації в якості співвідповідача. Позов мотивувався наступним.

У кінці 2009 року позивача було прийнято на роботу охоронцем (сторожем) Районної станції юних натуралістів. Позивач сумлінно виконував свої трудові обов'язки, зауважень чи претензій з цього приводу до нього не було. 03.09.2015 наказом № 16 директора Районної станції юних натуралістів позивача було звільнено з роботи на підставі ст. 40 ч. 1 п. 1 КЗпП України - у зв'язку зі скороченням чисельності (штату) працівників. Звільнення є незаконним.

Так, відповідно до ст. 49-2 п. 1 КЗпП України про наступне звільнення позивача належало повідомити за два місяці, чого не було зроблено. Роботодавець порушив і норми ст. 42 п. 3 КЗпП України щодо необхідності врахування переважного права позивача на залишення на роботі. З наказом про звільнення позивача не було ознайомлено, копію наказу йому було надіслано поштою і з 03.09.2015 до одержання наказу позивач продовжував працювати. Вимоги ст. 43 ч. 1 КЗпП України щодо одержання попередньої згоди первинної профспілкової організації, членом якої є позивач, на його звільнення теж не були дотримані. Про надання такої згоди йому нічого не відомо, участі у засіданні профкому, де б розглядалося відповідне питання, позивач не брав, згоди на розгляд в його відсутність - не надавав.

Посилаючись на ці обставини, позивач просив поновити його на роботі сторожа (0,5 окладу) в Міжгірській районній станції юних натуралістів з 03.09.2015 та виплатити йому компенсацію за час вимушеного прогулу.

Рішенням Міжгірського районного суду від 24.12.2015 у позові відмовлено.

Позивач ставить в апеляції питання про скасування рішення суду та задоволення позову. На обґрунтування скарги зазначає, що на відміну від опонента, який залишився на роботі (ОСОБА_4), він проживає в ізольованому службовому приміщенні в адмінбудинку станції юних натуралістів, тому може більш ефективно здійснювати охорону майна. Тобто, не було враховано його більш високу кваліфікацію та продуктивність праці. Крім того, з часу незаконного звільнення позивача з роботи на території станції проводиться незаконна вирубка лісу, що свідчить про неналежне виконання службових обов'язків охоронця ОСОБА_4 Ці обставини не були взяті судом до уваги, а тому суд неповно з'ясував обставини справи та прийняв неправильне рішення.

У письмових запереченнях на апеляцію відповідач Районна станція юних натуралістів Міжгірського району вказує на її необґрунтованість, просить скаргу відхилити, рішення суду - залишити без змін. Сторона зазначає, зокрема, що позивача, який має основне місце роботи, а також є пенсіонером, було звільнено з роботи за сумісництвом, тоді як для ОСОБА_4 посада сторожа є постійним місцем роботи, де він працював і до прийняття за сумісництвом на роботу позивача. Крім того, за приписами ст. 43-1 КЗпП України звільнення позивача допускалося без одержання попередньої згоди органу профспілки.

Заслухавши доповідь судді, пояснення: позивача ОСОБА_1, який апеляцію підтримав, представників відповідача Районної станції юних натуралістів Міжгірського району ОСОБА_5 і ОСОБА_6, які скаргу не визнали, представника відповідача Відділу освіти Міжгірської РДА Микуліна М.М., який апеляцію позивача визнав, обговоривши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з його необґрунтованості та недоведеності. Рішення суду відповідає вимогам закону, обставинами справи та ґрунтується на її матеріалах і доказах, яким дано правильну оцінку.

Встановлено, що ОСОБА_1 має постійне місце роботи, де працює на посаді інженера по техніці безпеки групи централізованого обслуговування шкіл району при Відділі освіти Міжгірської райдержадміністрації, на яку його було переведено наказом по відділу освіти від 31.07.2014 № 497-к з посади інженера по техніці безпеки групи з централізованого обслуговування управління освіти, молоді та спорту Міжгірської РДА, на якій він працював раніше (а.с. 47). За місцем постійної роботи ОСОБА_1 виплачувалася заробітна плата (а.с. 50).

Наказом по Районній станції юних натуралістів Міжгірського району від 01.11.2010 № 44 ОСОБА_1 на підставі його заяви з цього дня було призначено на посаду сторожа станції юних натуралістів на 0,5 ставки (а.с. 14, 45). На цій посаді ОСОБА_1 працював за сумісництвом, одержував відповідну заробітну плату (а.с. 35, 49).

Ці факти окрім того, що підтверджуються указаними вище та іншими матеріалами справи (зокрема, листом голови профкому Відділу освіти Міжгірської РДА Н.М. Чепари від 08.12.2015 № 01-18/1337 на адресу Міжгірського районного суду (а.с. 54)), визнані сторонами.

Наказом від 18.06.2015 № 91 по Відділу освіти Міжгірської РДА було передбачено скорочення чисельності працівників освіти навчальних закладів району, зокрема, й Районної станції юних натуралістів (а.с. 34). Виданню наказу передували організаційні заходи з оптимізації структури навчальних закладів, перерозподілу педагогічного навантаження у зв'язку зі змінами в організації навчально-виховного процесу та скороченням фінансування закладів освіти, що здійснювалися на загальнодержавному та обласному рівнях і реалізувалися через відповідні розпорядження і вказівки Мінфіну України, підрозділів Закарпатської ОДА та Міжгірської РДА (а.с. 61-64).

На виконання наказу від 18.06.2015 № 91 по Районній станції юних натуралістів Міжгірського району був 22.06.2015 виданий наказ № 15 «Про скорочення працівників (штату) Міжгірської районної станції юних натуралістів», яким було передбачено скорочення чисельності працівників техперсоналу на 2 особи: сторож - 0,5 окладу і завгосп - 0,5 окладу, скорочення цих посад із виключенням їх зі штатного розпису (а.с. 57).

26.06.2015 було складено повідомлення сторожу станції юних натуралістів ОСОБА_1 про наступне (через два місяці після отримання цього повідомлення) розірвання трудового договору відповідно до ст. 40 ч. 1 п. 1 КЗпП України у зв'язку зі скороченням бюджетного фінансування закладу (а.с. 15). Повідомлення було 30.06.2015 направлено позивачу рекомендованим поштовим відправленням із повідомленням про вручення та було йому вручене 03.07.2015, що стверджується його особистим підписом на поштовому документі, а також листом начальника відділення зв'язку № 2 від 23.12.2015, яким підтверджується факт вручення поштового відправлення у відділенні зв'язку адресату особисто (а.с. 16, 71). Твердження позивача в апеляційному суді про те, що він не отримував указаного вище повідомлення, не беруться до уваги як необґрунтовані і такі, що суперечать обставинам справи та спростовуються наявними в ній доказами.

Наказом від 03.09.2015 № 16к ОСОБА_1 звільнено з посади (0,5 окладу) сторожа Міжгірської районної станції юних натуралістів цим днем на підставі ст. 40 ч. 1 п. 1 КЗпП України у зв'язку зі скороченням чисельності працівників (штату), копію наказу надіслано позивачу поштою (а.с. 24, 25). ОСОБА_1 факт одержання наказу поштою визнав, проте, зазначав, що до моменту його одержання (не вказуючи, втім, відповідну дату) продовжував працювати.

04.09.2015 був затверджений новий штатний розпис Районної станції юних натуралістів Міжгірського району, де на відміну від попередніх штатних розписів, які передбачали одну повну ставку сторожа, передбачено вже лиш 0,5 ставки сторожа (а.с. 58-60). На посаді сторожа із 0,5 ставки посадового окладу після звільнення ОСОБА_1 продовжує працювати ОСОБА_4, для якого ця посада є постійним місцем роботи, що ніким не заперечується.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України). Доводи позивача про продовження його роботи на станції юних натуралістів після видачі наказу про звільнення не підтверджуються жодними доказами, суперечать даним про оплату праці (а.с. 35, 49) і фактичним обставинам справи, є припущеннями, що обґрунтовано заперечуються роботодавцем.

Таким чином, є доведеним, що зміни в організації праці Районної станції юних натуралістів Міжгірського району внаслідок скорочення чисельності і штату працівників реально мали місце, тому у роботодавця виникли підстави, передбачені ст. 40 ч. 1 п. 1 КЗпП України, для звільнення сторожа з посади.

11.08.2016 на адресу апеляційного суду надійшов лист директора Районної станції юних натуралістів Міжгірського району ОСОБА_5 від 05.08.2016 № 01-09/36 про те, що станом на 03.09.2015 на час звільнення ОСОБА_1 у станції юних натуралістів не було первинної профспілкової організації. Ця обставина не заперечується.

Апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції (ст. 303 ч. 1 ЦПК України).

За наведених вище обставин, суд першої інстанції правильно застосував до спірних правовідносин положення ст. 40 ч. 1 п. 1 КЗпП України та інші норми трудового законодавства в редакції, що була чинною на час їх виникнення. Позивача було повідомлено про наступне звільнення із дотриманням вимог ст. 49-2 ч. 1 КЗпП України. Міркування позивача про порушення порядку звільнення через відсутність згоди на таке первинної профспілкової організації безпідставні, позаяк закон пов'язує такий порядок звільнення з попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) саме первинної профспілкової організації, що діє в установі і членом якої є працівник (зокрема, ст. 43 КЗпП України, ст. 1 абз. 3, 7 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності»), тоді як на час звільнення позивача такої первинної профспілкової організації за місцем його роботи за сумісництвом не було і протилежного не доведено.

Істотним є те, що позивач працював на станції юних натуралістів реалізуючи своє право на укладання одночасно кількох трудових договорів (ст. 21 ч.ч. 1, 2 КЗпП України) і маючи основне місце роботи та, крім того, будучи, за його власним визнанням в апеляційному суді, й пенсіонером, сторожем позивач працював за сумісництвом. Відповідно до положень ст. 43-1 ч. 1 КЗпП України, п. 1 Постанови КМ України від 03.04.1993 № 245 «Про роботу за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій», п.п. 1, 8 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затвердженого спільним наказом Мінпраці України, Мінюсту України та Мінфіну України від 28.06.1993 № 43 (реєстрація в Мінюсті України від 30.06.1993 за № 76), звільнення з роботи за сумісництвом провадиться з підстав, передбачених законодавством, а також у разі прийняття працівника, який не є сумісником, чи обмеження сумісництва у зв'язку з особливими умовами та режимом праці, коли звільнення провадиться з ініціативи роботодавця без попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) і без виплати вихідної допомоги.

У сенсі цих положень та за їх змістом, у разі скорочення чисельності (штату) працівників, які працюють на відповідних посадах за основним місцем роботи та за сумісництвом, перевага на зайняття посади, що залишається (перевага на залишення на посаді) надається, за відсутності для того передбачених законом перешкод (обмежень), особі, яка працює (залишається працювати) за основним місцем роботи. Право особи, яка працює лише за сумісництвом, на працю як таке не може порушуватися і не порушується тим, що за наявності для того законних підстав ця особа підлягає звільненню із роботи за сумісництвом (зокрема, й у разі прийняття на роботу працівника, який не є сумісником), а її основне місце роботи зберігається.

Апеляція позивача не містить жодних доводів, які б спростовували законність, обґрунтованість і справедливість рішення суду першої інстанції. Посилання сторони на залишення поза увагою переважного права на залишення на роботі (ст. 42 КЗпП України) поза тим, що не враховує обставин справи та характеру спірних правовідносин, невірне й по суті, оскільки місце мешкання позивача у даному випадку жодним чином не є доказом його більш високої кваліфікації та продуктивності праці як сторожа порівняно з іншим працівником. Інші доводи апеляції не стосуються обставин, з яких виник спір, і предмету позову. Визнання апеляційної скарги відповідачем Відділом освіти Міжгірської РДА не береться до уваги, оскільки, по-перше, належним відповідачем у справі передусім є роботодавець - Районна станція юних натуралістів Міжгірського району, яка є юридичною особою, стороною трудового договору та самостійним учасником спірних відносин, який заперечує позов, а відділ освіти не є стороною трудового договору, з якого виник спір (ст.ст. 80, 91, 92 ЦК України, ст. 21 КЗпП України, ст.ст. 26, 28-30 ЦПК України), по-друге, і таке визнання суперечить установленому в справі, порушує законні права роботодавця та не може тягти задоволення ані апеляції, ані позову (ст. 174 ч. 4, ст. 300 ч. 5 ЦПК України).

Відтак, на підставі ст. 308 ЦПК України апеляцію слід відхилити, рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст. 307 ч. 1 п. 1, ст.ст. 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, рішення Міжгірського районного суду від 24 грудня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді