Справа № 348/362/16-ц
Провадження № 22-ц/779/1388/2016
Головуючий у 1 інстанції Вінтоняк М.Б.
Суддя-доповідач Горейко М.Д.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Горейко М.Д.

суддів: Вакарук В.М., Проскурніцького П.І.

секретаря Драганчук У.М.

з участю апелянта ОСОБА_2, її представника ОСОБА_3,відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_4, їх представника ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6, ОСОБА_4 про стягнення коштів на лікування внаслідок ушкодження здоров'я в результаті дорожньо-транспортної пригоди за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Надвірнянського районного суду від 18 травня 2016 року, -

в с т а н о в и л а :

В лютому 2016 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_4 про стягнення коштів на лікування внаслідок ушкодження здоров'я в результаті дорожньо-транспортної пригоди.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 26.10.2008 року з вини відповідача ОСОБА_6, вона отримала тілесні ушкодження, які згідно висновку судово-медичної експертизи відносяться до тяжких тілесних ушкоджень. Вироком Надвірнянського районного суду від 02.02.2009 року відповідача ОСОБА_6 було визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ст.ст. 286 ч. 2, 135 ч. 1 КК України. Згідно вироку суду її цивільний позов про відшкодування матеріальної і моральної шкоди залишено без розгляду, оскільки сторони дійшли згоди про врегулювання спору в добровільному порядку. Відповідач ОСОБА_6 добровільно відшкодував їй 20 000 грн. моральної шкоди і 27 700 грн. матеріальної шкоди. Крім того, протягом 2009 року ним було відшкодовано вартість пластичних операцій. Брат відповідача ОСОБА_6 - ОСОБА_4 також зобов'язувався надавати їй матеріальну допомогу на лікування. На даний час у неї стався рецидив травм, у зв'язку з чим вона проходила лікування в Надвірнянській ЦРЛ. Крім того, згідно довідки ЛКК Надвірнянської ЦРЛ №69 від 27.04.2016 року їй рекомендовано лікування в санаторіях «Немирів» або «Карпати» Закарпатської області.

У зв'язку з наведеним та з урахуванням уточнених позовних вимог позивач просила позов задовольнити та стягнути з відповідачів в солідарному порядку 6 437,90 грн. витрат на придбання медичних препаратів та 11 952 грн. на лікування в санаторії «Карпати» Закарпатської області.

Рішенням Надвірнянського районного суду від 18 травня 2016 року задоволено частково позов ОСОБА_2. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 2024,96 грн. коштів на лікування. В позові ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення коштів на лікування внаслідок ушкодження здоров'я в результаті дорожньо-транспортної пригоди відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з'ясування судом обставин справи, неналежну оцінку доказів, порушення норм матеріального та процесуального права.

Зокрема апелянт зазначає, що задовольняючи частково її позовну вимогу про стягнення витрат на лікування, суд першої інстанції зіслався на відсутність чеків на придбання ліків та вказав, що довідка Надвірнянської ЦРЛ №254 від 21.04.2016 року про перелік медикаментів та виробів медичного призначення, придбаних нею за власні кошти, не є належним доказом. Однак такого висновку суд дійшов безпідставно, оскільки предметом даного позову є стягнення вартості медикаментів, придбаних на лікування конкретної особи, визначених та затверджених лікарською документацією. Водночас у фіскальних чеках не зазначається конкретна особа, що придбала медикаменти, їх призначення та застосування, у зв'язку з чим вони не можуть бути належними доказами в силу ст. 58 ЦПК України та не можуть братися судом до уваги.

Також апелянт вказує, що в резолютивній частині оскаржуваного рішення суд не ухвалив рішення щодо позовної вимоги про стягнення 11 952 грн. на лікування в санаторії «Карпати», хоча в мотивувальній частині рішення зазначив про відмову в задоволенні цієї вимоги. При цьому суд зіслався на те, що вона не проходила санаторно-курортного лікування, не вказано термін лікування та не доведено необхідність попередньої оплати його вартості. Однак, необхідність попередньої оплати підтверджується листом управління соцзахисту від 27.05.2016 року та актом обстеження матеріально-побутових умов сім'ї. Крім того, в судовому засіданні судом було оглянуто оригінал пенсійного посвідчення її чоловіка ОСОБА_7, який є інвалідом другої групи, та оригінал свідоцтва про народження сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1. Вказані документи в сукупності вказують на її важке матеріальне становище та необхідність попередньої оплати вартості санаторно-курортного лікування.

Крім того, судом, на думку апелянта, не взято до уваги, що брат відповідача ОСОБА_6 - ОСОБА_4 добровільно та в письмовій формі взяв на себе зобов'язання відшкодовувати їй витрати, пов'язані з подальшим лікуванням, а тому безпідставно відмовив в частині позовних вимог щодо ОСОБА_4.

З наведених підстав апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В засіданні апеляційного суду апелянт та його представник доводи апеляційної скарги підтримали з наведених у ній мотивів.

Відповідачі та їх представник в судовому засіданні доводи апеляційної скарги не визнали, посилаючись на обґрунтованість висновків суду, просили в задоволенні скарги відмовити.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити з наступних підстав.

Судом першої інстанції установлено та вбачається з матеріалів справи, що 26 жовтня 2008 року приблизно о 17-00 год. ОСОБА_6, керуючи по довіреності легковим автомобілем марки «Рено-19», реєстраційний номер НОМЕР_1, перебуваючи в стані алкогольного сп'яніння, рухаючись по вул. Грушевського в с. Лісна Тарновиця Надвірнянського району в напрямку с. Парище Надвірнянського району, порушив п.п. 2.9 «а», 12.1, 12.3 Правил дорожнього руху України, внаслідок чого відбулась дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої ОСОБА_2 були спричинені тілесні ушкодження у вигляді відкритої черепно-мозкової травми з переломами лицевого склепіння та основи черепа, забою головного мозку тяжкого ступеня, крововиливів під оболонки в речовину головного мозку та ран лобної ділянки голови, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, як таких, що є небезпечними для життя в момент спричинення.

Вироком Надвірнянського районного суду від 02.02.2009 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ст.ст. 286 ч. 2, 135 ч. 1 КК України та призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі. Із застосуванням ст.75 КК України його звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки та позбавлено права керувати транспортними засобами строком на 2 роки. Вирок суду набрав законної сили (а.с. 72-76).

Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили є обов'язковим для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Таким чином суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що не потребує доказування в судовому засіданні факт вчинення ОСОБА_6 ДПТ, внаслідок якої ОСОБА_2 завдано тяжкі тілесні ушкодження.

Також судом встановлено, що у зв'язку з отриманими тілесними ушкодженнями Івано-Франківською МСЕК позивачу було встановлено другу групу інвалідності загального захворювання, яка після повторного огляду була продовжена до 16.07.2016 року (а.с. 67).

Згідно консультаційного висновку спеціаліста Івано-Франківської ОКЛ від 27.11.2015 року та від 02.02.2016 року позивачу рекомендовано два рази в рік стаціонарне лікування під наглядом невропатолога (а.с. 6, 7).

Внаслідок стійких наслідків черепно-мозкової травми, отриманої під час ДТП, ОСОБА_2 неодноразово перебувала на лікуванні, в тому числі на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділі Надвірнянської ЦРЛ з 13.11.2014 року по 24.11.2014 року, що підтверджується випискою №7526 із медичної картки стаціонарного хворого (а.с. 71); з 21.01.2015 року по 30.01.2015 року, що підтверджується випискою №429 із медичної картки стаціонарного хворого (а.с. 68); з 26.10.2015 року по 06.11.2015 року, що підтверджується випискою №6455 із медичної картки стаціонарного хворого (а.с. 69) та з 30.11.2015 року по 14.12.2015 року, що підтверджується випискою №7326 із медичної картки стаціонарного хворого (а.с. 70).

Задовольняючи частково позов ОСОБА_2, суд першої інстанції, врахувавши, що шкоду позивачу заподіяно відповідачем ОСОБА_6, виходив з того, що саме він повинен нести відповідальність за спричинену шкоду здоров'ю позивача та відшкодувати їй витрати на лікування в розмірі 2024,96 грн., оскільки саме на таку суму позивачем представлено чеки на придбання медикаментів.

Такий висновок суду відповідає встановленим обставинам справи, доказам, які маються в матеріалах справи, та узгоджується з нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Спірні правовідносини врегульовані положеннями ст.ст. 1166, 1187, 1195 ЦК України.

В силу дії ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

За змістом положень ч. 1 ст. 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я фізичній особі, зобов'язана відшкодувати потерпілому, зокрема, додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

Згідно ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Зі змісту наведених положень слідує, що позовні вимоги мають бути підтверджені належними доказами, зокрема, понесення витрат доводиться оригіналами квитанцій чи інших платіжних документів.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач 30.11.2015 року, 02-07.12.2015 року та 09.12.2015 року придбавала ліки, на які витратила 2093,43 грн., що підтверджується фіскальними чеками (а.с. 9-10, оригінали вказаних чеків на а.с. 99-100).

Давши оцінку зазначеним доказам та правильно застосувавши норми закону, які регулюють спірні правовідносини, суд першої інстанції обгрунтовано дійшов висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_2 та стягнення з відповідача ОСОБА_6 на її користь коштів на лікування в розмірі 2024,96 грн., не врахувавши при цьому кошти на придбання мукалтину та імуновіту С в розмірі 32,10 грн. (фіскальний чек від 04.12.2015 року - а.с. 9), кошти на придбання мукалтину в розмірі 5,90 грн. (фіскальний чек від 06.12.2015 року - а.с. 10) та кошти на придбання ентерожерміну в розмірі 29,59 грн. (фіскальний чек від 07.12.2015 року - а.с. 10), оскільки вказані препарати призначені для лікування захворювань дихальних шляхів, підвищення імунітету, лікування і профілактики кишкового дисбактеріозу та згідно виписки №7326 із медичної картки стаціонарного хворого та консультаційного висновку спеціаліста від 02.02.2016 року позивачу не призначались (а.с. 7, 70).

Доводи апелянта про те, що в резолютивній частині оскаржуваного рішення суд не ухвалив рішення щодо позовної вимоги про стягнення 11 952 грн. на лікування в санаторії «Карпати», хоча в мотивувальній частині рішення зазначив про відмову в задоволенні цієї вимоги, не заслуговують на увагу, оскільки в резолютивній частині рішення судом зазначено, що позов задоволено частково та вказано в якій частині задоволено, а в мотивувальній частині обґрунтовано безпідставність позовної вимоги про стягнення витрат на санаторно-курортне лікування та зроблено висновок про відмову в позові в цій частині.

Інші доводи апеляційної скарги в основному зводяться до переоцінки доказів, що не узгоджується з положеннями ч. 2 ст. 303 ЦПК України, відповідно до якої суд апеляційної інстанції не вправі переоцінювати докази, які судом першої інстанції досліджені у встановленому законом порядку, а апеляційна скарга не містить посилання на нові докази, що давало б підставу для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.

Розглянувши справу в межах заявленого позову та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що фактичні обставини справи судом першої інстанції з'ясовано, дано їм вірну правову оцінку, а рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Отже, відповідно до положень ст. 308 ЦПК України апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Надвірнянського районного суду від 18 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з часу проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з часу набрання законної сили.

Головуюча Горейко М.Д.

Судді: Вакарук В.М.

Проскурніцький П.І.