Провадження № 2/537/15/2016
Справа № 537/1701/15-ц
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25.05.2016 року Крюківський районний суд міста Кременчука Полтавської області в складі: головуючої судді Зоріної Д.О., при секретарі Чернявській А.Л., розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сімєю, визнання майна обєктом права спільної сумісної власності та визнання права власності,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2І в якій просив суд постановити рішення яким встановити факт спільного проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу в період з квітня 2005 року по 7 серпня 2010 року; визнати приватний будинок № 25 розташований по вулиці Кахнівській в місці Кременчуці Полтавської області обєктом права спільної сумісної власності позивачки та відповідача і в порядку розподілу майна подружжя визнати за позивачем право власності на ? частину зазначеного вище майна.

Свої позовні вимоги мотивував тим, що він спільно проживав з відповідачкою ОСОБА_2 однією сімєю з квітня 2006 року, зазначаючи при цьому, що вони мали спільний побут, взаємні права та обовязки, але відносини не реєстрували. Під час спільного проживання ними було придбано незакінчений будівництвом житловий будинок, розташований за адресою: Полтавська область місто Кременчук вулиця Кохнівська будинок № 2, в якому позивачем особисто був зроблений ремонт і проведенні значні покращення останнього. Оскільки позивачка чинить непереборні перешкоди у користуванні спільним майном, перешкоджає позивачу мешкати в зазначеному вище приміщенні, останній вимушений був звернутися до суду за захистом та відновленням порушеного відповідачкою, його визначеного чинним сімейним та цивільним законодавством права як співвласника зазначеного домоволодіння.

В судовому засіданні позивач та його представник неодноразово змінювали та уточнювали позовні вимоги і остаточно прохали суд ухвалити рішення, яким встановити факт спільного проживання сторін однією сімєю без реєстрації шлюбу в період з квітня 2006 року по 7 серпня 2010 року; визнати незавершений будівництвом житловий будинок, розташований за адресою: Полтавська область місто Кременчук провулок Новохатського будинок № 33 обєктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2; позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання за позивачем право власності на ? частину зазначеного вище майна залишити без розгляду.

24 травня 2016 року ухвалою Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання за ним права власності на ? частину будинку № 33 розташованого по провулку Новохатському в місці Кременчуці Полтавської області залишено без розгляду.

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, посилаючись на зазначені вище обставини.

Відповідачка ОСОБА_2 та її представник адвокат ОСОБА_4 вважають, що позовні вимоги ОСОБА_1 є незаконними та необґрунтованими і такими, що не підлягають до задоволення, оскільки сторони однією сімєю не проживали, спільного господарства з позивачем не вели та спільного бюджету не мали, одночасно в судовому засіданні відповідачка підтвердила факт знайомства з відповідачем та їх близького спілкування в період 2008-2009 років. Як зазначила ОСОБА_2, їх з позивачем зустрічі відбувалися в квартирі АДРЕСА_1 Дніпрова в місці Кременчуці Полтавської області, власником цього приміщення була рідна сестра ОСОБА_1, яка тривалий період часу мешкала в Італії, одночасно додавши, що в зазначеному приміщенні, окрім позивача, також мешкав його неповнолітній племінник, рідний син власниці житла, яка і оплачувала комунальні послуги, шляхом надсилання грошей на адресу останнього. Відповідачка наполягає на тому, що будь яких своїх особистих речей до зазначеного вище приміщенні вона не перевозила та не зберігала, ніякого майна за спільні кошти вони не придбавали і майже весь період час, якій передував до офіційного укладання шлюбу з позивачем в серпні 2010 року, ОСОБА_2 мешкала разом зі своє матірю, за місцем проживання останньої. Щодо придбання у власність в лютому 2010 року незавершений будівництвом житловий будинок, розташований за адресою: Полтавська область місто Кременчук провулок Новохатського будинок № 33, відповідачка стверджує, що вказаний обєкт нерухомого майна був придбаний за її особисті кошти, які вона накопичила та кошти її матері, яка саме з цією метою зняла останні зі своїх рахунків відкритих у банківських установах, а тому із врахуванням викладених нею обставин і вимог чинного законодавства, вважає, що на зазначене позивачем майно, статус спільного майна подружжя не поширюється.

Суд, вислухавши пояснення сторін та свідків, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, приходить до наступних висновків.

Як встановлено судом і не оспорюється сторонами по справі, за відповідачкою ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище ОСОБА_5І.) зареєстровано право власності на незавершений будівництвом житловий будинок, розташований за адресою: Полтавська область місто Кременчук провулок Новохатського будинок № 33, що підтверджується договором купівлі продажу від 27 лютого 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу ОСОБА_6 в реєстрі за № 1087 та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 36-38).

7 серпня 2010 року між сторонами по справі був укладений шлюб, якій 20 лютого 2015 року за рішенням Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області був розірваний (а.с. 42)

Відповідно до частини 1 статті 60 ЦК України кожна сторона зобовязана довести ті докази, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 ЦК України.

Суд вирішуючи питання щодо доведеності в судовому засіданні факту спільного проживання сторін однією сімєю приймає до уваги покази допитаних в судовому засіданні свідків з боку обох сторін, встановлені судом обставини та підтвердженні належними в розумінні вимог ЦПК доказами.

Так, свідок ОСОБА_7 пояснила, суду, що позивача по справі ОСОБА_1 знає близько 12 років, як брата її сусідки, що є власницею квартири № 213 по вулиці Набережна лейтенанта Дніпрова в місці Кременчуці, яка приблизно у 2007 році поїхала на заробітки до Італії. В зазначеній вище кватирі залишилися мешкати ОСОБА_1 та неповнолітній син власниці квартири, відповідачка ОСОБА_2 стала проживати там вже пізніше, зі слів сторін, свідку стало відомо про те, що вони в скорому часі збираються одружитися. Свідок зазначила, що квартира в якій мешкали позивач та відповідачка була в хорошому стані, містила усі необхідні речі та не потребувала ремонту, щодо будь яких сумісних покупок сторін їй не відомо, одночасно зазначила, що за дорученням сестри позивача вона особисто, від імені власниці квартири, сплачувала за комунальні послуги.

Свідок ОСОБА_8 пояснив суду, що він є другом позивача з дитинства, приблизно з 2006 року останній став зустрічатися, а пізніше і проживати разом з ОСОБА_2 в квартирі сестри позивача, розташованої у будинку № 72 по вулиці Набережна лейтенанта Дніпрова в місці Кременчуці, оскільки свідок мешкає неподалік, то він неодноразово зустрічав їх разом в продуктовому магазині «АТБ»; підтвердив факт придбання зазначеними вище особами будинку, зазначивши, що він бував на території домоволодіння у 2013 році і навіть допомагав позивачу будувати паркан.

Свідок ОСОБА_9 пояснив суду, що сторін по справі знає близько десяти років, двічі вони разом приїжджали до нього в гості в квартиру у місті та неодноразово на дачу. Свідок, зазначив, що він також бував в них в гостях, коли вони, ще мешкали в квартирі сестри позивача ОСОБА_10, підтвердивши, що квартира в якій мешкали позивач та відповідачка була в хорошому стані, містила усі необхідні речі та не потребувала ремонту, щодо будь яких сумісних покупок сторін саме в квартиру йому не відомо, одночасно додавши, що комунальні послуги за квартиру сплачувалися за особисті кошти сестри позивача, які остання пересилала із за кордону. Як зазначив свідок, в період 2009-2010 років позивач звернувся до нього з проханням допомогти в пошуках будинку, підібравши необхідний варіант, свідок також допоміг оформити документи повязанні з купівлею продажу будинку, будучи присутнім при укладання угоди, зазначив при цьому, що кошти знаходилися у ОСОБА_2 і саме вона розраховувалась з продавцями майна, і саме з нею укладався договір купівлі продажу будинку.

Свідок ОСОБА_11 пояснив суду, що протягом десяти років підтримує з позивачем дружні відносини, неодноразово бував в нього з ОСОБА_2 в гостях, коли вони ще мешкали в квартирі його сестри, розташованої в будинку по вулиці Набережна лейтенанта Дніпрова в місці Кременчуці. Як зазначив свідок зі слів позивача йому стало відомо про купівлю будинку, в якому на прохання ОСОБА_1, свідок неодноразово допомагав в проведенні ремонтних робіт.

ОСОБА_12 яка є матірю відповідачки, категорично заперечувала факт сумісного проживання її доньки з позивачем однією сімєю до укладання шлюбу, зазначаючи при цьому, що спільного господарства з позивачем вони не вели та спільного бюджету не мали, одночасно підтвердивши, що її донька дійсно підтримувала близькі стосунки з ОСОБА_1 і навіть неодноразово залишалася в нього ночувати, однак наполягаючи, на тому, що, постійним місцем проживання відповідачки була квартира, в якій вона мешкала разом зі своєю матірю. Щодо придбання у власність відповідачки в лютому 2010 року незавершений будівництвом житловий будинок, розташований за адресою: Полтавська область місто Кременчук провулок Новохатського будинок № 33, свідок пояснила, що це фактично була її ініціатива і гроші на придбання останнього були її заощадженнями, які вона згодом передала доньки для укладання зазначеного вище правочину та подальшого будівництва придбаного майна.

Свідок ОСОБА_13 пояснила суду, що з відповідачкою вона фактично перебуває у родинних стосунках, оскільки її померлий чоловік був рідним братом ОСОБА_2, і оскільки її квартира знаходиться на одному сходинковому майданчику з квартирою матері відповідачки, їй достеменно відомо про те, що до укладання шлюбу з позивачем, ОСОБА_2 постійно мешкала разом зі своєю матірю, іноді залишаючись ночувати у позивача, сумісного бюджету з відповідачем в них не існувало і майже усі покупки вони вчиняли окремо. Щодо придбання відповідачкою в лютому 2010 року незавершений будівництвом житловий будинок, свідок пояснила, що гроші на придбання останнього були заощадженнями матері відповідачки, які вона згодом передала останній, питання щодо придбання цього майна вирішувалося сумісно за участю членів родини відповідачки, а саме її брата, матері та самого свідка.

За приписами частини 2 статті 3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Тобто, поняття сім'ї дається через формулювання її ознак, головною з яких є наявність між її членами взаємних прав та обов'язків, що зумовлені їхнім спільним проживанням.

Відповідно до розяснень, що містяться в пункті 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при застосуванні судами статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ним склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

З врахуванням показів свідків, письмових доказів по справі, суд вважає не доведеним факт спільного проживання як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в період з квітня 2006 року по 7 серпня 2010 року виходячи з наступного.

Допитані в судовому засіданні свідки фактично підтвердили лише факт близького спілкування сторін, висновок останніх про проживання зазначених вище осіб однією сімєю без реєстрації шлюбу є субєктивною думкою свідків і виходячи з пояснень наданих суду, був зроблений останніми, виходячи із неодноразових зустрічей з відповідачкою за місцем проживання позивача та їх сумісних відвідувань спільних знайомих. Разом з цим, приймаючи до уваги покази свідків обох сторін, суд приходить до висновку що знаходження відповідачки в квартирі де мешкав позивач, мало тимчасовий та непостійний характер, жоден свідок не підтвердив суду вчинення сторонами сумісно будь яких покупок, здійснення подорожей тощо.

Приймаючи до уваги, наведені вище норми чинного законодавства та розяснення, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року, суд приходить до висновку, що надані свідками пояснення з приводу існуючих в період з квітня 2006 року по серпень 2010 року між сторонами відносини, не є такими, що притаманні подружжю в розумінні стаття 3 Сімейного Кодексу України, а тому суд вважає не доведеним в судовому засіданні факт спільного проживання як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у визначений в позові період часу.

Крім цього, в якості доказу проживання однією сім»єю позивач посилається на встановлений судом факт укладання відповідачкою 27 серпня 2008 року з ТОВ «Сетілайт» договору про надання послуг доступу до мережі Інтернет, за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 231т.2). Однак в розумінні вимог чинного цивільного процесуального законодавства, що регламентує визначення поняття доказу, надані стороною позивача відомості щодо укладення відповідачкою в 2008 році зазначеного вище договору на думку суду, жодним чином не підтверджує факту сумісного проживання позивача та відповідача однією сімєю.

Що стосується визнання незавершений будівництвом житловий будинок, розташований за адресою: Полтавська область місто Кременчук провулок Новохатського будинок № 33 обєктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2, слід зазначити наступне.

Відповідно до статті 74 Сімейного кодексу України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Тобто, при застосуванні статті 74 СК України слід виходити з того, що ця норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, які притаманні подружжю.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, упродовж якого було придбане спірне майно.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Норма статті 60 СК України може бути застосована лише, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Відповідно до статті 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Дослідивши та надавши оцінку доказам, приймаючи до уваги факт придбання спірного майна до укладання шлюбу та не доведення в судовому засіданні факту спільного проживання сторін як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період з квітня 2006 року по серпень 2010 року, суд вважає, що вимоги в частині визнання незавершений будівництвом житловий будинок, розташований за адресою: Полтавська область місто Кременчук провулок Новохатського будинок № 33 обєктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є незаконними та необґрунтованим та такими, що не підлягають до задоволення.

Аналогічна позиція щодо застосування норм статей 57, 60 СК України визначена в постановах Верховного Суду України від 01 липня 2015 року, 25 листопада 2015 року та 16 грудня 2015 року.

Відповідно до вимог статті 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з позивача, понесені відповідачкою витрати повязанні з проведенням судової будівельно-технічної експертизи в сумі 1 500 грн., що підтверджується квитанцією № 12/7-15 від 3 березня 2016 року.

Керуючись статтями 10,60,79,88,212-215 ЦПК України, статтями 3,57,60,61,74 Сімейного Кодексу України, суд ,-

у х в а л и в :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сімєю, визнання майна обєктом права спільної сумісної власності відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати, повязані з проведенням судової будівельно-технічної експертизи в сумі 1 500 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Полтавської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя : Д.О. Зоріна