Справа № 310/3869/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2016 рокум. Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд Запорізької області у складі судді Полянчука Б.І., при секретарі Панченко Л.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Служба у справах дітей Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації про надання дозволу на виїзд дитини,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2, третя особа Служба у справах дітей Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації про надання дозволу на виїзд дитини у якому зазначила, що вона з червня 2012 року проживала однією сім'єю з ОСОБА_2 без шлюбу. Від сумісного життя в них народився син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає з нею. З липня 2014 року відповідач проживає окремо, припинив буд-які стосунки з нею та дитиною, зв'язки не підтримує, з сином не спілкується, у його вихованні та утриманні участі не приймає та не піклується про нього. Їй невідомо де саме відповідач знаходиться в теперішній час, на її телефонні дзвінки не відповідає, постійно змінює номер мобільного телефону. Остання відома їй адреса місця проживання за якою відповідач був зареєстрований Донецька область, м. Шахтарськ, вул. Гагаріна, 16.

Вона та їх спільна малолітня дитина зареєстровані та до лютого 2016 року проживали в Донецькій області за адресою: місто Шахтарськ, вулиця Іркутська,67, але в зв'язку з проведенням у вказаному районі антитерористичної операції вони вимушені були виїхати зі своєї домівки і в теперішній час проживають за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2.

У м. Шахтарськ залишилися її батьки ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які приходяться її сину дідусем та бабусею і допомагали їй доглядати за сином від самого його народження, постійно були поруч та приймали безпосередню участь у його вихованні та розвитку. ОСОБА_6 любить своїх дідуся й бабусю і у зв'язку з переїздом дуже сумує за ними. Її батьки також сумують за ними, але в зв'язку з обставинами, які склалися в їх рідному місті, а також з огляду на їх вік не мають можливості часто навідувати її та онука. З цієї причини та для забезпечення спілкування з близькими родичами та підтримання родинних зв'язків у неї з малолітньою дитиною існує необхідність періодично відвідувати місто Шахтарськ Донецької області.

Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії розмежування» від 07 листопада 2014 року №1085-р місто Шахтарськ Донецької області віднесено до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» та постанови Верховної Ради України №252-УІІІ від 17 березня 2015 року до окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» тимчасово запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, належать райони або їх частини, міста, селища і села, що знаходяться на територіях, які розташовані між державним кордоном України з Російською Федерацією, урізом води Азовського моря та лінією, яка визначена додатком до вказаної постанови Верховної Ради України.

Місто Шахтарськ Донецької області знаходиться в географічних координатах місцевості - населених пунктів, де тимчасово запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, а відтак, згідно п. 1 постанови Верховної Ради України №254-VIII від 17 березня 2015 року, відноситься до тих населених пунктів, які визнано тимчасово окупованими територіями.

Відповідно до пункту 5.1.1 Тимчасового порядку контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів та вантажів (товарів) через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей, затвердженого Наказом першого заступника керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України (керівника Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей) №415ог від 12 червня 2015 року в'їзд на неконтрольовану територію дітей, які не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57.

Пунктом 4 зазначених Правил перетинання державного кордону громадянами України встановлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; або 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема, у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

З огляду на викладене, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо в'їзду неповнолітньої дитини на тимчасово окуповану територію, а лише встановлено певний порядок її в'їзду за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

Вона не має можливості розшукати відповідача, який уникає спілкування і в неї відсутня можливість отримати від нього нотаріально посвідчену згоду на виїзд малолітньої дитини на неконтрольовану територію. Це створює перешкоди для відвідування ними її батьків та інших родичів у м. Шахтарську. Таке вимушене обмеження в спілкуванні ОСОБА_3 зі своїми дідусем та бабусею є перешкодою для повноцінного духовного, морального і соціального розвитку дитини. Окрім того, ситуація що склалася, призводить до порушення права її батьків на виховання онука, встановлених ст. 257 Сімейного кодексу України.

З огляду на положення вищевказаних норм законодавства, які діють на момент її звернення з позовом до суду, зазначені вище обставини (відсутність нотаріально посвідченої згоди батька) перешкоджатимуть виїзду сина на тимчасово неконтрольовану територію України до моменту її деокупації, або до моменту досягнення нашим сином 16-річного віку, тобто до 11 квітня 2029 року (в залежності від того, яка з обставин настане раніше).

Посилалась на ст. 7, ч. 4 ст. 19, ст. 150, ч. 1, 3 ст. 151, ст. 154, 155 СК України, ст. 33 Конституції України, статті 18 Конвенції про права дитини просила надати їй, громадянці України ОСОБА_1 дозвіл на виїзд (вивезення) на тимчасово окуповану територію України - до міста Шахтарськ Донецької області, неповнолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди та супроводу батька - ОСОБА_2 на термін до 11 квітня 2029 року. Стягнути з відповідача на її користь судові витрати у сумі 1176,21 грн.

У судове засідання позивач та її представник ОСОБА_7 не зявились, подали заяви про розгляд справи в їх відсутності.

Відповідач в судове засідання не зявився, про час та місце судового засідання повідомлений згідно ч. 6 ст. 74 ЦПК України телефонограмою. Повідомив, що не заперечує проти виїзду дитини на тимчасово окуповану територію, просив розглянути справу в його відсутності.

Представник служби у справах дітей Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації в судове засідання не зявився, направив до суду листа в якому просив розглянути справу без участі представника та винести рішення відповідно до діючого законодавства з максимальним врахуванням інтересів малолітньої дитини.

Зясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного.

Із копії свідоцтва про народження ОСОБА_8, який народився 11 квітня 2013 року видно, що його батьками є ОСОБА_1 та ОСОБА_2, тобто позивач та відповідач по цій справі (а.с.7).

Згідно копії паспорту позивач зареєстрована з 28.04.2007 року по вул. Іркутській,67 в м. Шахтарську Донецької області (а.с.9-13), але за довідкою від 18.02.2016 року вона взята на облік як внутрішньо переміщена особа і її фактичне місце проживання ІНФОРМАЦІЯ_3. Разом з нею прибули малолітні ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.8).

У відповідності до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів дитини.

Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини.

Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватись про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані поважати дитину.

Згідно ч. 2 ст. 155 СК України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Статтею 3 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27.02.1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення. судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Позивачем долучено до позовної заяви копії паспортів ОСОБА_5 (а.с.14-16), яка проживає в ІНФОРМАЦІЯ_6 та ОСОБА_4 (а.с.17-19), який проживає в ІНФОРМАЦІЯ_7.

Частиною 3 статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і порядок розв'язання спорів у цій сфері регулюється ЗУ «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України».

Згідно ст. 3 зазначеного Закону перетинання громадянами України державного кордону України здійснюється при пред'явленні одного з документів, вказаних в ст. 2 цього Закону. Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших Законів України.

Зазначені правила затверджені постановою КМУ від 27.01.1995 року №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», відповідно до п. 4 яких виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення рішення суду про падання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Згідно з пунктом 5.1.1 «Тимчасового порядку контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів та вантажів (товарів) через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей», затвердженого Наказом № 415ог від 12 червня 2015 року в'їзд на неконтрольовану територію дітей, які не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог передбачених для таких осіб «Правилами перетинання державною кордону громадянами України», затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57.

Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії розмежування» від 07 листопада 2014 року №1085-р місто Шахтарськ Донецької області віднесено до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» та постанови Верховної Ради України №252-УІІІ від 17 березня 2015 року до окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» тимчасово запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, належать райони або їх частини, міста, селища і села, що знаходяться на територіях, які розташовані між державним кордоном України з Російською Федерацією, урізом води Азовського моря та лінією, яка визначена додатком до вказаної постанови Верховної Ради України.

Місто Шахтарськ Донецької області знаходиться в географічних координатах місцевості - населених пунктів, де тимчасово запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, а відтак, згідно п. 1 постанови Верховної Ради України №254-VIII від 17 березня 2015 року, відноситься до тих населених пунктів, які визнано тимчасово окупованими територіями.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Звертаючись з позовом до суду ОСОБА_1 посилалась на складнощі в отриманні згоди відповідача на виїзд дитини на тимчасово окуповану територію і зазначила, що ОСОБА_2 проживає окремо, припинив стосунки з нею та дитиною, з сином не спілкується і звязку не підтримує, участі в його вихованні та утриманні не приймає, його місцезнаходження невідомо і вона не має можливості його розшукати, він уникає спілкування з нею, але не надала суду жодного доказу який ці обставини підтверджує. Разом з тим, зазначила в позовній заяві номер телефону відповідача та його адресу. Згідно телефонограми від 01.08.2016 року ОСОБА_2 зазначив, що не заперечує проти виїзду дитини на тимчасово окуповану територію. Суд вважає, що за таких обставин позивачем не доведено існування перешкод для отримання нотаріально оформленої згоди ОСОБА_2 на виїзд малолітньої дитини до м. Шахтарська, яке розташоване на тимчасово окупованій території в звязку з ухиленням батька від надання такої.

Позивач зазначала про необхідність відвідування нею та малолітнім сином ОСОБА_6 її батьків ОСОБА_5 та ОСОБА_4, які приходяться малолітньому дідусем та бабусею, але не надала суду належного документа, який підтверджує споріднені відносини між нею та ОСОБА_5 та ОСОБА_4.

Крім того, позивачем на надано суду жодного доказу, який підтверджує знаходження у м. Шахтарську інших родичів малолітньої дитини.

Із довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 18.02.2016 року видно, що разом з внутрішньо переміщеною особою ОСОБА_1 прибули двоє мололітніх дітей ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5. Позивач просила надати їй дозвіл на виїзд на тимчасово окуповану територію тільки малолітнього ОСОБА_3 і не надала доказів влаштування ОСОБА_9 на період її переміщення разом з ОСОБА_3 через лінію зіткнення на тимчасово окуповану територію України.

Слід також відмітити, що звертаючись до суду з вимогами про надання дозволу на виїзд малолітньої дитини на тимчасово окуповану територію України на термін до 11 квітня 2029 року ОСОБА_1 не врахувала, що діючим законодавством передбачено можливість ухвалення судом рішення на виїзд, а не постійні виїзди без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, такі поїздки можуть мати разовий характер з певним часовим проміжком перебування у відповідній державі.

Суд вважає, що за викладених обставин підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 відсутні.

Керуючись ст. ст. 60 ч. 1, 208, 212-215 ЦПК України, ЗУ «Про охорону дитинства», ст. ст. 141, 150, ч. 2 ст. 155 СК України, ст. 3 «Конвенції про права дитини», ч. 2 ст.4, ч. 3 ст. 313 ЦК України, ЗУ «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України», постановою КМУ від 27.01.1995 року №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», п. 5.1.1 «Тимчасового порядку контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів та вантажів (товарів) через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей», розпорядженням Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії розмежування», ЗУ «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей», суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване рішення.

Суддя