Провадження №22-ц/784/1224/16
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 490/7120/14-ц Головуючий І інстанції Гуденко О.А.
Провадження № 22-ц/784/1224/16 Доповідач Темнікова В.І.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2016 року судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Миколаївської області в складі :

головуючого Темнікової В.І.,

суддів Прокопчук Л.М., Маляренко І.Б.,

за участю секретаря Гавор В.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства (далі - ПАТ) «Перший український міжнародний банк» на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 03 березня 2016 року у справі за позовом ПАТ «Перший український міжнародний банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ПАТ «Перший український міжнародний банк», третя особа - ОСОБА_1 про припинення поруки, -

В С Т А Н О В И Л А :

В червні 2014 року позивач звернувся з зазначеним позовом, в якому посилався на те, що між ПАТ «Перший український міжнародний банк» та ОСОБА_1 12.05.2008 року був укладений кредитний договір № 6411454, відповідно до умов якого відповідачу ОСОБА_1 було надано кредит у розмірі 14315 доларів США, який він зобов'язався повернути в строк до 12.05.2015р. З метою забезпеченням виконання зобов'язання ОСОБА_1 за даним договором був укладений договір поруки з ОСОБА_2, яка поручилася перед Банком за виконання ОСОБА_1 зобовязань за кредитним договором відповідно до договору поруки № 6413007 від 12.05.2008 р. 31.01.2012 року та 08.08.2012 року між відповідачами та Банком було укладено додаткові угоди відповідно до яких змінено Додаток № 1 «Графік повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом». На протязі тривалого часу, а саме з 12.12.2012 року свої зобов'язання за Кредитним договором позичальник не виконує, чим порушує порядок та строки повернення основної суми кредиту та процентів за користування кредитом, передбачені графіком повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом. Починаючи з 23.02.2013 р. позичальник взагалі не здійснює погашення заборгованості за основною сумою кредиту. Крім того, станом на сьогоднішній день, ОСОБА_2 також не виконує взятих на себе зобовязань за договором поруки перед позивачем. 21.01.2014 року Банком на адресу ОСОБА_1 було надіслано лист-вимогу про дострокове повернення всієї суми кредиту та сплату процентів за користування кредитом. Вищевказана вимога була повернута з відміткою «за закінченням зберігання». В звязку з порушенням відповідачами умов кредитного договору утворилась заборгованість. Тому позивач просив суд стягнути на користь ПАТ «Перший український міжнародний банк» в солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором № 6411454 від 12.05.2008 року та договором поруки № 6413007 від 12.05.2008 р. в розмірі 7806,10 доларів США, 602,73 долари США та 7600 грн., з яких: заборгованість за сумою кредиту - 6700,93 доларів США, заборгованість за несплаченими відсотками - 1105,17 доларів США, сума пені 459,58 доларів США, сума штрафів 143,15 доларів США та 7600 грн., а також судові витрати 1066,14 грн.

В січні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Перший український міжнародний банк» про припинення поруки, в якому посилалась на те, що 12.05.2008 р. ОСОБА_1 уклав кредитний договір № 6411454 з ПАТ «Перший Український ОСОБА_3» на отримання коштів для придбання автомобіля Chevrolet Aveo ТС 58 U, 2008 р.в., реєстраційний номер BE 2004 АМ. Згідно даного кредитного договору ОСОБА_1 отримав від банку 14315 доларів США, що еквівалентно 113088 гривень. В забезпечення виконання зобов'язань позичальника за даним договором, вона, в цей же день, уклала із ПАТ «Перший український міжнародний банк» договір поруки № 6413007, згідно умов якого у разі порушення зобов'язання боржником, кредитор направляє поручителю письмову вимогу щодо виконання зобов'язання. ОСОБА_1 не здійснював платежі за кредитом починаючи з 23 січня 2013 року згідно графіку повернення кредиту та сплати процентів. В період з 23.01.2013 р. до 24.01.2014 р. кредитор не направив поручителю таку вимогу. 08.08.2012 р. між Банком та нею була укладена Додаткова угода № 6413007/20120808. Пункт 3 цієї угоди передбачає, що «Ця Додаткова угода набирає чинності з моменту її підписання Сторонами та скріплення печаткою кредитора та діє протягом дії Договору поруки». Строк дії Договору поруки не був встановлений ні в Договорі поруки, ні в Додатковій угоді. Таким чином, ні строк дії Договору, ні строк припинення поруки Договором та Додатковою угодою не узгоджено. Тому, на підставі зазначеного, просила суд припинити поруку ОСОБА_2 перед ПАТ «Перший український міжнародний банк» за виконання зобов'язання боржником ОСОБА_1, які виникли з Договору поруки № 6413007 від 12.05.2008 р. та додаткової угоди № 6413007/20120808 від 08.08.2012 р.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 03 березня 2016 року позов ПАТ «Перший Український ОСОБА_3 банк» - задоволено частково. Судом стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Перший Український ОСОБА_3 банк» заборгованість за кредитним договором № 6411454 від 12.05.2008 року у розмірі 7662,95 доларів США (еквівалент 205 443 грн. 69 грн.), яка складається з: заборгованості за сумою кредиту 6700,93 доларів США, заборгованість за несплаченими відсотками - 1105,17 доларів США, пеня - 459,58 доларів США, а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 1066,14грн.

Зустрічний позов ОСОБА_2 - задоволено. Судом визнано поруку ОСОБА_2 за договором поруки № 6413007 від 12.05.2008 року, укладеним між нею та ЗАТ «Перший Український ОСОБА_3 банк» в забезпечення зобов'язань за кредитним договором № 6411454 від 12.05.2008 року, - припиненою з жовтня 2013 року та стягнуто з ПАТ «Перший Український ОСОБА_3 банк» на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 487 грн. 60 коп.

Не погодившись з зазначеним рішенням, ПАТ «Перший Український ОСОБА_3 банк» звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалите нове рішення, яким позов ПАТ «Перший Український ОСОБА_3 банк» задовольнити в повному обсязі, а в задоволені зустрічного позову ОСОБА_2 відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні представник відповідачів не визнав доводи апеляційної скарги, просив її відхилити, а рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Інші учасники процесу до судового засідання не зявилися, хоча про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав:

Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.

Як убачається з матеріалів справи, судом під час розгляду цієї справи дані вимоги закону в повній мірі виконані не були.

Приймаючи рішення по справі суд виходив з того, що 12 травня 2008р. між ЗАТ «Перший український міжнародний банк та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 6411454, відповідно до пункту 1.1 якого банк зобов'язався надати останньому кредит в розмірі 14315,00 доларів США під 13,49 відсотків річних, цільове призначення кредиту - купівля транспортного засобу «Шевролє Авео», строк повернення кредиту - 12.05.2015р. Також між сторонами було укладено додаткові угоди до вказаного кредитного договору - додаткова угода №13812811 від 31.01.2012р. та №16563702 від 08.08.2012 р., якими було уточнено графік повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом. Відповідно до кредитного договору № 6411454 від 12.05.2008р., зокрема п.1.3 договору - проценти з користування кредитом: процентна ставка за користування кредитом становить 13,49 процентів річних. Проценти сплачуються Позичальником в порядку і на умовах, визначених цим договором. Відповідно до п.2.3.2 Договору - надання кредиту відбувається шляхом перерахування суми кредиту з позичкового рахунку №220371127 в філії ПУМБ м. Миколаєві, МФО 326126, який відкривається банком для обліку сум, наданих позичальникові в кредит за цим договором, картковий рахунок позичальника №4799, відкритий в гривнях в філії ПУМБ в м. Миколаєві, МФО 326126, відкривається позичальнику банком. Відповідно до п.3.1.1 Договору - за користування кредитом позичальник зобовязаний сплачувати банку проценти за ставкою зазначеною в п.1.3 цього Договору, в порядку і на умовах, обумовлених п.3.1.2 та 3.1.3 цього Договору, а у випадку порушення зобовязань з повернення кредиту за ставкою та на умовах, зазначених в п.3.1.4. цього Договору. Відповідно до п.3.1.4. договору - у випадку порушення зобовязань з повернення кредиту, нарахування процентів на заборгованість за основною сумою кредиту, яку не було своєчасно повернуто позичальником відповідно до графіку повернення кредиту та сплати процентів користування кредитом, закріпленим в Додатку №1 до цього Договору, здійснюється щоденно на суму такої заборгованості за ставкою 13,49 процентів річних, виходячи з 360 днів у році. Відповідно до п.3.2.1. Договору - позичальник зобовязний здійснювати повернення кредиту частинами в розмірі та в строки передбачені графіком повернення кредиту та сплати процентів за користуванням кредитом, закріпленим в Додатку №1, який підписується сторонами і є невідємною частиною Договору. Відповідно до п.3.5.2. Договору - позичальник має право у будь-який час достроково повністю або частково повернути кредит. Достроково надані банку кошти спрямовують у рахунок повернення кредиту виключно в день чергового платежу в рахунок погашення заборгованості цим договором, що визначаються графіком повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом, наведеному у Додатку №1 до цього Договір, при цьому з цього дня пропорційно зменшуються всі наступні кредити, які підлягають поверненню Позичальникові відповідно до графіку наведеному у Додатку №1 до цього договору. Відповідно до п.5.2. договору - у разі порушення позичальником строків виконання зобовязань з повернення кредиту та/або сплати процентів за користування кредитом позичальник зобовязаний сплатити на вимогу банку пеню у розмірі подвійної облікової стану Національного банку України, що діяла у відповідний період, від суми прострочених виконання зобовязань за кожен день прострочення. Крім того, відповідно до п.5.4. Договору - за кожний випадок порушення позичальником обовязків щодо поновлення дії договорів страхування передбачених п.4.3. цього Договору позичальник зобовязаний сплатити на вимогу банку на його користь штраф у розмірі 10% мінімальної страхової суми, на яку відповідно до з вимогами зазначеного пункту Договору має бути укладений договір страхування.

Судом було досліджено виписку по картковому рахунку ОСОБА_1, що обслуговується в відділенні ПУМБ м. Миколаїв по договору № 6411454 від 12.05.2008р. за період з 12.05.2008р. по 30.04.2014р. , згідно якої позивачем зараховано грошові кошти на картковий рахунок відповідача для оплати за договором купівлі-продажу автомобіля №877 від 08.05.2008р. Відповідно до розрахунку заборгованості, наданої позивачем, загальна заборгованість за кредитом станом на 30.04.2014р. складає 7806,10 доларів США, яка складається з: заборгованості за сумою кредиту 6700,93 доларів США, заборгованість за несплаченими відсотками - 1105,17 доларів США, пеня - 459,58 доларів США, штраф відповідно до п.п.4.3.2-4.3.6 договору - 143,15 доларів США, штраф щодо порушення обов'язків за договором страхування 7600 грн.

Тому суд дійшов висновку, що відповідачі умови кредитного договору та договору поруки належним чином не виконують, у звязку з чим утворилася заборгованість перед Банком у зазначеному розмірі.

Проте суд вважав за необхідне відмовити у задоволенні вимог Банку в частині стягнення штрафу у розмірі 143,15 доларів США за порушення пп.4.3.2-4.3.6 Кредитного договору, виходячи з того, що цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Отже, оскільки штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, то їх одночасне застосування за одне й те саме порушення, передбачене Умовами та правилами, свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Також суд дійшов до висновку про необхідність відмови у задоволенні вимог позивача щодо стягнення нарахованого штрафу у розмірі 7600 грн. за порушення відповідачем обовязку щодо поновлення дії договорів страхування через відсутність вини відповідача. При цьому суд виходив з того, що заставний автомобіль був застрахований за Договором добровільного страхування транспортного засобу з 22 литопада 2010 року по 21 листопада 2011 року. Як вбачається з постанови про порушення кримінальної справи від 05.05.2012 року та постанови від 22.08.2012 року ст. слідчого Комсомольського РВ ХМУ УМВС України в Херсонській області, заставний автомобіль, який перебував на законних підставах у ОСОБА_4, і який належить ОСОБА_1, був шахрайським шляхом викрадений не встановленою особою. Станом на 2014 рік справа перебуває на стадії розгляду, винну особу оголошено в розшук, автомобіль не знайдено. Тому суд вважав безпідставним нарахування штрафу за порушення умов своєчасності укладання договору страхування заставного автомобіля за умови його викрадення і вибуття із законного володіння власника ОСОБА_1

Проаналізувавши зазначені обставини по справі у їх сукупності, суд, виходячи з меж заявлених позовних вимог, дійшов висновку, що стягненню на користь банку підлягає заборгованість за кредитним договором у розмірі 7662,95 доларів США, яка складається з: заборгованості за сумою кредиту 6700,93 доларів США, заборгованості за несплаченими відсотками - 1105,17 доларів США, пені - 459,58 доларів США.

Що стосується вимог зустрічного позову, то задовольняючи його, суд виходив з того, що згідно розрахунку заборгованості позичальник припинив виконувати зобовязання з своєчасного погашення заборгованості з лютого 2013 року. В січні 2014 року відповідачам було надіслано вимогу про дострокове повернення всієї суми кредиту протягом 30 календарних днів, яку ОСОБА_2, отримала 24 січня 2014 року.

Проаналізувавши в сукупності зазначені обставини по справі та положення ч. 1, 2 ст. 251, ч. 1,2 ст. 252 ЦК України , ч. 1 ст. 553 ЦК України, ч. ч. 1, 2 ст. 543 ЦК України, ч. 1,2 ст. 554 ЦК України, ч. 4 ст. 559 ЦК України, ч. 2 ст. 1054, ч. 2 ст. 1050 ЦК України, п. 24 постанови пленуму ВССУ від 30 березня 2012 р. № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», а також те, що в договорі поруки не встановлено строку, після якого порука припиняється, а умова договору поруки (пункт 6.1) про його дію до повного виконання боржником своїх зобов'язань перед банком за кредитним договором не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить частині першій статті 251 та частині першій ст. 252 ЦК України, суд дійшов висновку, що в цьому разі слід застосувати норми частини четвертої ст. 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Також суд виходив з того, що у зв'язку з порушенням боржником виконання зобов'язання за кредитним договором банк відповідно до частини другої ст. 1050 ЦК України отримав право на дострокове стягнення усієї суми заборгованості та предявлення відповідних вимог до позичальника та поручителя з лютого-березня 2013 року. Перебіг шестимісячного строку для пред'явлення Банком вимог до поручителя розпочався в березні та закінчився у вересні 2013 року. У вказаний проміжок часу ОСОБА_3 у будь-якій формі вимог до поручителя не пред'явив. Крім того, судом було встановлено, що з позовом про стягнення заборгованості до суду позивач звернувся тільки у червні 2014 року. Тому суд вважав доведеним, що позов до поручителя подано з пропуском встановленого шестимісячного строку.

Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини по справі та матеріали справи, апеляційний суд вважає, що висновки суду не в повній мірі відповідають вимогам закону та матеріалам справи.

Що стосується висновку суду щодо необхідності відмови у задоволенні вимог Банку в частині стягнення штрафу у розмірі 143,15 доларів США за порушення пп.4.3.2-4.3.6 Кредитного договору, то він відповідає, як матеріалам справи, так і діючому законодавству, яке регулює спірні правовідносини, а саме ст. 549 ЦК України, згідно якої неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України). За положеннями ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Тобто, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення, передбачене Умовами та правилами, свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Такий же правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року в справі № 6-2003цс15.

В звязку з викладеним доводи апеляційної скарги щодо невідповідності рішення суду в цій частині матеріалам справи та вимогам закону, є помилковими.

Не відповідають матерілам справи та вимогам діючого законодавства, яке регулює спірні правовідносини, також доводи апеляційної скарги щодо помилковості висновків суду про необхідність відмови у задоволенні вимог позивача щодо стягнення нархованого штрафу розмірі 7600 грн. за порушення відповідачем обовязку щодо поновлення дії договорів страхування, так як саме по собі не поновлення відповідачем договору страхування заставного автомобіля та не надання позивачу копії поновленого договору страхування на суму не менше, ніж сума поточної заборгованості за основною сумою кредиту і не менше ніж дійсна вартість майна на момент укладення договору страхування, з урахування конкретних обставин по справі, не свідчить про наявність вини відповідача в порушенні умов кредитного договору, а саме п. 4.3.1.

Як пояснив представник відповідачів в судовому засіданні, відповідач передав заставний автомобіль в користування ОСОБА_4 за довіреністю від 22.08.2010р. з дозволу працівників позивача. Тому саме ОСОБА_4 уклав останній договір страхування даного автомобіля від 02 листопада 2010р. ( а. с. 29). Строк дії даного договору страхування зазначено з 22.11.2010р. по 21.11 2011р. Те, що позивач прийняв даний договір як належне виконання умов кредитного договору та посилається на нього в апеляційній скарзі, підтверджує пояснення представника відповідачів про те, що відповідач ОСОБА_1 передав заставний автомобіль у користування ОСОБА_4 з дозволу працівників позивача. В період дії зазначеного договору страхування заставного автомобіля, а саме 28.06.2011р. даний автомобіль було викрадено шахрайським способом у ОСОБА_4 громадянином ОСОБА_5, що підтверджується постановою про порушення кримінальної справи від 05.05.2012р. та постановою про зміну умов порушення кримінальної справи від 22.08.2012р. (а. с. 108,109).Згідно повідомлення Комсомольського районного суду м. Херсона ( а. с. 110) кримінальна справа відносно ОСОБА_5 перебуває на розгляді в суді, вирок по даній справі не винесено, так як ОСОБА_5 перебуває у розшуку. Заставний автомобіль не знайдено. За таких обставин, ні відповідач ОСОБА_1, ні ОСОБА_4 після викрадення автомобіля не мали реальної можливості укласти договір страхування автомобіля, адже укладання договору страхування транспортного засобу без його наявності свідчило б про порушення страхувальником законодавства, яке регулює правовідносини стосовно укладання договорів страхування транспортних засобів.

Проаналізувавши зазначені обставини, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду щодо відмови у задоволенні вимог позивача про стягнення нархованого штрафу у розмірі 7600 грн. за порушення відповідачем обовязку щодо поновлення дії договорів страхування.

В той же час доводи апеляційної скарги про безпідставне перерахування заявленої до стягнення з відповідачів грошової вимоги в частині заборгованості за сумою кредиту та несплаченими відсотками за користування кредитом з іноземної валюти ( доларів США) на гривні України, є обгрунтованими.

Як установлено судом першої інстанції, валютою кредиту відповідно до умов кредитного договору № 6411454 від 12.05.2008р. є долар США. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.Згідно зі статтею 192 ЦК України законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.Відповідно до частини другої статті 533 ЦК України, якщо в зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.Грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частини перша та третя статті 533 ЦК України). Згідно зі статтею 2 Закону України від 7 грудня 2000 року № 2121-III "Про банки і банківську діяльність" кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків з розміщення, залучення коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.Статтею 5 Декрету операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України (далі НБУ). Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету.Крім того, Національним банком України на виконання положень статті 11 Декрету прийнято Положення. Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких НБУ видав йому банківську ліцензію та генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). Відповідно до розяснень, викладених у пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі" суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192, частина третя статті 533 ЦК України, Декрет. Отже, якщо в кредитному договорі виконання зобовязання визначено у вигляді грошового еквіваленту в іноземній валюті (стаття 533 ЦК України), то за наявності хоча б в однієї зі сторін зобовязання (у банку-отримувача або в ініціатора платежу) індивідуальної або генеральної ліцензії на використання іноземної валюти на території України (стаття 5 Декрету), суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. На момент видачі кредиту позивач мав Банківську ліцензію №8, Дозвіл № 8-1 та Додаток до дозволу № 8-1 від 02 жовтня 2006р., видані НБУ, що надавали йому право виконувати банківські операції, передбачені ст. 47 Закону України «Про банки і бінківську діяльність», в тому числі зазначені в п.3 ч.1 ст. 47 Закону, а саме: розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик ( згідно ст.2 цього Закону, коштами є гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент).

Такий же правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 10 лютого 2016 року в справі № 6 - 1680цс15 та від 24 вересня 2014 року № 6-145цс14.

За таких обставин рішення суду першої інстанції про стягнення заборгованості за кредитним договором у гривнях є безпідставними та не узгоджуються з вимогами частини другої статті 533 ЦК України, тому рішення суду в цій частині слід скасувати та ухвалити нове про стягнення зазначеної заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті.

Правомірними є також доводи апеляційної скарги про безпідставне задоволення позовних вимог за зустрічним позовом, виходячи з наступного.

Так, судом правильно було зазначено в рішення суду, що відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 543 ЦК України, у разі солідарного обов'язку боржників, кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Кредитор, який одержав виконання обов'язку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників, має право вимагати неодержане від решти солідарних боржників. Солідарні боржники залишаються зобов'язаними доти, доки їхній обов'язок не буде виконаний в повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України, за договором поруки, поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель, відповідно до ч. 1,2 ст. 554 ЦК України, відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Правильно було судом також зазначено, що згідно з ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Відповідає вимогам закону також ствердження суду про те, що особливо важливим при застосуванні ч. 4 ст. 559 ЦК України є встановлення строку виконання основного зобовязання, після спливу шестимісячного строку якого в разі непредявлення вимог до поручителя порука є припиненою. Це повязано з тим, що згідно з ч. 2 ст. 1054, ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Відлік шестимісячного строку для предявлення вимоги до поручителя починається у разі зміни кредитором строку виконання основного зобовязання (наприклад, направленням вимоги про дострокове погашення кредиту), але за умови, що в договорі поруки такий строк не встановлено. Це випливає з аналізу змісту ч. 4 ст. 559 ЦК України. При вирішенні спорів, що стосуються припинення поруки внаслідок закінчення строку, встановленого в договорі поруки, судам слід звертати увагу на те, що строки, встановлені в ч. 4 ст. 559 ЦК України (шість місяців, один рік), не є строками позовної давності, до них не застосовуються положення глави 19 ЦК України, оскільки вони встановлені для виконання зобовязання, а не для захисту порушеного права. Під виконанням сторонами зобовязання слід розуміти здійснення ними дій з реалізації прав і обовязків, що випливають із зобов'язання, передбаченого договором. Отже, "основне зобовязання" - це не зміст кредитного договору, а реально існуючі правовідносини, зміст яких складають права та обовязки сторін кредитного договору.

З договору поруки вбачається, що в ньому не встановлено строку, після якого порука припиняється, а умова договору поруки (пункт 6.1) про його дію до повного виконання боржником своїх зобов'язань перед банком за кредитним договором не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить частині першій статті 251 та частині першій ст. 252 ЦК України, тому в цьому разі слід застосувати норми частини четвертої ст. 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, сплив цього строку припиняє суб'єктивне право кредитора. Це означає, що строк поруки відноситься до преклюзивних. Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може. Отже, вимогу до поручителя про виконання взятого ним зобов'язання має бути пред'явлено в межах строку дії поруки (6 місяців).

Проте, пославшись в рішенні суду на правильні нормативні акти, які регулюють спірні правовідносини сторін, суд першої інстанції зробив невірні висновки стосовно встановлення строку виконання основного зобовязання, після спливу шестимісячного строку якого в разі непредявлення вимог до поручителя порука є припиненою.

При цьому суд першої інстанції не врахував того, що у звязку з порушенням боржником виконання зобовязання за кредитним договором банк відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України та умов кредитного договору використав право достроково вимагати стягнення з позичальника та поручителя заборгованості за кредитним договором, надіславши 21 січня 2014 року повідомлення про дострокове повернення всієї суми кредиту й повязаних із ним платежів (а.с.38-41), змінивши таким чином строк виконання основного зобовязання. В разі, якщо кредитор змінює на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строк виконання основного зобовязання, то передбачений частиною четвертою статті 559 цього Кодексу шестимісячний строк предявлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум повинен обчислюватись від наступного дня після настання дати дострокового повернення заборгованості. ОСОБА_2 отримала дане повідомлення 24.01.2014р. Позивач згідно тексту вимоги вимагав дострокового повернення коштів у 30-денний строк з моменту отримання даної вимоги. Таким чином, строк виконання заявником умов кредитного договору щодо повного повернення отриманих кредитних коштів та виконання інших зобовязань настав 24 лютого 2014 року. Перебіг шестимісячного строку для предявлення Банком вимог до поручителя розпочався 25 лютого 2014 року та закінчувався 24 серпня 2014 року. Саме у вказаний проміжок часу ОСОБА_3 і звернувся з позовними вимогами про стягнення заборгованості як до боржника, так і до поручителя, а саме 03 червня 2014 року.

Аналогічні правові висновки містяться в постановах Верховного Суду України від 20 квітня 2016р. № 6-2662цс15, від 10 вересня 2014р. № 6-28цс14, від 11 листопада 2015р. № 6-2056цс15.

З урахуванням зазначених правових норм та встановлених судом обставин справи, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позов до поручителя подано з пропуском встановленого шестимісячного строку та визнав поруку припиненою.

При цьому суд хоч і зазначив в тексті рішення про те, що строки, встановлені в ч. 4 ст. 559 ЦК України (шість місяців, один рік), не є строками позовної давності, що до них не застосовуються положення глави 19 ЦК України, оскільки вони встановлені для виконання зобовязання, а не для захисту порушеного права, однак, при прийнятті рішення по справі помилково виходив з того, що строк для звернення з вимогою до поручителя слід вираховувати з лютого - березня 2013 року, оскільки боржник остаточно перестав виконувати свої зобовязання за кредитним договором з 23 лютого 2013р., про що було відомо позивачу. При цьому суд не врахував, що даний строк є початком строку позовної давності для звернення позивачем до суду за захистом свого порушеного права, а не початком шестимісячного строку предявлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум.

Проаналізувавши зазначені обставини по справі у їх сукупності, колегія суддів вважає, що рішення суду в частині задоволення позовних вимог за зустрічним позовом слід скасувати та ухвалити в цій частині позовних вимог нове рішення про відмову у їх задоволенні.

Приймаючи остаточне рішення по справі, колегія суддів враховує також те, що відповідачами під час розгляду справи не були подані заяви про застосування строку позовної давності, а заявлення поручителем вимог про визнання поруки припиненою з моменту, коли позивач дізнався про порушення свого права боржником, не є тотожнім з заявою про застосування строку позовної давності.

З урахуванням викладеного поручитель та боржник повинні нести солідарну відповідальність перед позивачем та з них підлягає стягненню вся сума заборгованорсті в солідарному порядку.

Правомірність рішення суду в частині нарахування пені в доларах США ніким із учасників процесу в установленому законом порядку не оскаржене. Тому розглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги, у колегії суддів не має правових підстав давати аналіз правильності такого нарахування.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду в в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення на користь Публічного акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» штрафу у розмірі 7600 грн. та 143,15 доларів США слід залишити без змін. В іншій частині рішення суду слід скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» про визнання поруки ОСОБА_2 за договором поруки № 6413007 від 12 травня 2008р., укладеним між нею та ПАТ «Перший український міжнародний банк» припиненою відмовити через його необгрунтованість, а також стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в солідарному порядку на користь Публічного акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» заборгованість за кредитним договором № 6411454 від 12 травня 2008року у розмірі 7806,10 доларів США, яка складається з заборгованості за сумою кредиту у розмірі 6700,93 долара США, заборгованості за несплачені відсотки у розмірі 1105,17 доларів США та пені у розмірі 459,58 доларів США.

У звязку з частковим задоволенням позовних вимог з урахуванням принципу пропорційності, закріпленому в ст. 88 ЦПК України, та з урахуванням конкретних витрат, понесених позивачем на сплату судового збору, з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у розмірі 533 грн. 07 коп. з кожного.

Керуючись ст. 303, 307, 309, 310, 314, 316 ЦПК України, судова колегія, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» задовольнити частково.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 03 березня 2016 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення на користь Публічного акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» штрафу у розмірі 7600 грн. та 143,15 доларів США залишити без змін.

В іншій частині рішення суду скасувати та ухвалити нове.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» про визнання поруки ОСОБА_2 за договором поруки № 6413007 від 12 травня 2008р., укладеним між нею та ПАТ «Перший український міжнародний банк» припиненою відмовити через його необгрунтованість.

Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в солідарному порядку на користь Публічного акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» заборгованість за кредитним договором № 6411454 від 12 травня 2008року у розмірі 7806,10 доларів США, яка складається з заборгованості за сумою кредиту у розмірі 6700,93 долара США, заборгованості за несплачені відсотки у розмірі 1105,17 доларів США та пені у розмірі 459,58 доларів США.

Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» судовий збір у розмірі 533 грн. 07 коп. з кожного.

Рішення набирає законної сили негайно після його проголошення, але може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів після його проголошення в касаційному порядку.

Головуючий

Судді