Справа № 461/9148/15 Головуючий у 1 інстанції: Радченко В.Є.
Провадження № 22-ц/783/388/16 Доповідач в 2-й інстанції: Струс Л. Б.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді - Струс Л.Б.

суддів: Шандри М.М., Шумської Н.Л.

секретаря: Юзефович Ю.І.

за участю: представника ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ПАТ «Дельта Банк» та представника ОСОБА_3 - ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 28 вересня 2015 року у справі за позовом ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність,

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 28 вересня 2015 року позовні вимоги задоволено частково.

В рахунок погашення кредитних зобов'язань на користь ПАТ «Дельта Банк» за кредитним договором № 0, укладеним між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_3 в сумі 3 016 597,01 гривень, яка складається із наступного: 2 794 202,46 грн. тіло кредиту; 185 097,88 грн. відсотки; 35 276,45 грн. пеня; 2 020,22 грн. 3% інфляційних;за кредитним договором №0 укладеним між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_3 в сумі 151 450,96 гривень, яка складається із наступного: 136 807,96 грн. тіло кредиту; 12 657,69 грн. відсотки; 1 881,88 грн. пеня; 103,43 грн. 3% інфляційних:та за кредитним договором №0, укладеним між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_3 в сумі 680 479,49 гривень, яка складається із наступного: 621 472,14 грн. тіло кредиту; 47 840,09 грн. відсотки; 10 612,14 грн. пеня; 555,12 грн. 3% інфляційних.

Звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 що належать ОСОБА_3 на праві власності та нежитлове приміщення, що на плані позначене цифрами АДРЕСА_3, що належить ОСОБА_3 на праві власності шляхом надання ПАТ «Дельта Банк» права продажу будь-якій особі-покупцеві предмету іпотеки з додержанням процедури, встановленої ст. 38 Закону України «Про іпотеку». Стягнуто з ОСОБА_3 в дохід держави 3 654 гривень судового збору. В решті позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_3 відмовлено.

Дане рішення оскаржив представник ПАТ «Дельта Банк» - ОСОБА_4 подавши апеляційну скаргу, у якій покликається на ч.3 ст. 33, ст. 36 ч.1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» згідно яких іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Звертає увагу, що оскаржуване рішення не містить мотивів, з яких суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог банку про зобов'язання здійснити державну реєстрацію права, припинення права власності, припинення права користування.

Просить скасувати рішення Галицького районного суду м. Львова від 28 вересня 2015 року в частині визнати право власності за ПАТ «Дельта Банк» на нерухоме майно, а саме: квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та нежитлове приміщення, що на плані позначене цифрами АДРЕСА_3 та постановити нове, яким звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності за ПАТ «Дельта Банк» на нерухоме майно, а саме: квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та нежитлове приміщення, що на плані позначене цифрами АДРЕСА_3.

Також рішення Галицького районного суду м. Львова від 28 вересня 2015 року оскаржив представник ОСОБА_3 - ОСОБА_2 подавши апеляційну скаргу, у якій зазначає, що вважає рішення незаконним та необґрунтованим, оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають дійсним обставинам справи, неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, а також судом неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, крім цього не надано належної оцінки доказам, які є в матеріалах справи. Вказує, що суд першої інстанції не дослідив фактичну адресу проживання та реєстрації відповідача, не звертався до адресного бюро, чим порушив принцип змагальності. Звертає увагу, що відповідно до положень договору іпотеки від 14.11.2007 року та 16.08.2006 року сторони передбачали право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття на нього права власності тільки у випадку здійснення позасудового врегулювання, що в свою чергу не мало місце. Також зазначає, що районний суд вирішив звернути стягнення на предмет іпотеки, що належить ОСОБА_3 на праві власності шляхом надання ПАТ «Дельта Банк» права продажу будь-якій особі-покупцеві предмету іпотеки, незважаючи на те, що така вимога позивачем не ставилась.

Просить рішення Галицького районного суду м. Львова від 28 вересня 2015 року скасувати, і ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити повністю.

Представник ПАТ «Дельта Банк» в судове засідання не з'явився, хоча про розгляд справи був повідомлений належний чином, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (т.2 а.с. 38), про причини неявки суд не повідомив та з клопотанням про відкладення розгляду справи не звертався, тому розгляд справи відповідно до ч.2 ст. 305 ЦПК України здійснюється колегією суддів за відсутності осіб, які беруть участь у справі.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача ОСОБА_5, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам.

Судом встановлено, що 14.11.2007 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (правонаступник АТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір №0, згідно умовами якого банк надав відповідачці кошти у розмірі 342000 доларів США з розрахунку 12,4% річних на строк з 14.11.2007 року по 14.11.2031 року.

14.11.2007 року між АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір №0, згідно умовами якого банк надав відповідачці кошти у розмірі 19 908,20 доларів США з розрахунку 12,4% річних на строк з 14.11.2007 року по 14.11.2031 року.

16.08.2006 року між АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір №0, згідно з умовами якого банк надав відповідачці кредитні кошти у розмірі 131 000 доларів США, з розрахунку 13% річних на строк з 16.08.2006р. по 16.08.2016 року.

Матеріалами справи встановлено, що з метою забезпечення виконання грошових зобов'язань 14.11.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 було укладено іпотечний договір, згідно якого ОСОБА_3 передала в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 що належить ОСОБА_3 на праві власності. (а.с. 36-41) та 16.08.2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 було укладено іпотечний договір, згідно якого ОСОБА_3 передала в іпотеку нерухоме майно, а саме: нежитлове приміщення, що на плані позначене цифрами АДРЕСА_3, що належить ОСОБА_3 на праві власності. (а.с. 145-150)

В п.п. 4.4, 4.5 договору іпотеки від 14.11.2007 року зазначено, що звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду здійснюється відповідно до чинного законодавства. Звернення стягнення на предмет іпотеки з застосуванням позасудового врегулювання здійснюється відповідно до розділу 5 цього договору та відповідно до Закону України "Про іпотеку".

Розділом 5 передбачено, що позасудове врегулювання здійснюється одним з наступних способів звернення стягнення на предмет іпотеки: - передача іпотеко держателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку встановленому Законом України "Про іпотеку"; - отримання права продати предмет іпотеки будь-якій іншій особі.

08.12.2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даних договором, АТ «УкрСиббанк» передає АТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитами та забезпечувальними договорами, внаслідок чого АТ «Дельта Банк» замінює АТ «УкрСиббанк» як кредитора у зазначених зобов'язаннях, а внаслідок передачі від АТ «УкрСиббанк» до АТ «Дельта Банк» прав вимоги до боржників, до АТ «Дельта Банк» переходить право вимагати від боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитами та забезпечувальними договорами.

Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, і одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст.ст. 546, 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, яка, в свою чергу, є одним із видів забезпечення виконання зобов'язання.

Як встановлено матеріалами справи, що відповідачем ОСОБА_3 сплачувалась заборгованість по вищезазначених кредитних договорах відповідно до довідок позивача-Банку, отже виконувались умови кредитних договорів. (т.2 а.с. 1-5)

Позов ПАТ «Дельта Банк» про стягнення заборгованості поданий у Шевченківський районний суд м. Львова лише 15.08.2015 року де відповідачами є ОСОБА_3, ОСОБА_6 ОСОБА_7 лише по кредитному договору № від 14.11.2007р. (т.2 а.с.19-21) та рішення не прийнято.

Згідно з ст. 1 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Частиною першою статті 33 та статті 39 Закону України "Про іпотеку" передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов'язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно із ст.36 Закону України "Про іпотеку"сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Задовольняючи частково позовні вимоги районний суд виходив з того, що іпотекодержатель своє право на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом укладення окремого договору в позасудовому порядку не реалізував, а тому позивачем обрано невірний спосіб захисту порушених прав.

Колегія суддів погоджується із зазначеним в тій частині висновком суду першої інстанції.

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

При вирішенні даної категорії справ судам слід встановити наявність чи відсутність згоди іпотекодавця на позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань, а також здійснення виконавчого напису нотаріусом, як правову підставу для реєстрації права власності іпотекодержателя, якщо такі умови передбачені умовами договору іпотеки.

Вищенаведена правова позиція викладена також в постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851цс15, яка в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Однак як встановлено судом, що такого позасудового врегулювання між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_3 не було.

Згідно з роз'ясненнями, в п.38 Постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» у випадку, якщо іпотекодержатель не реалізував способів позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, шляхом укладення договору про задоволення вимог іпотеко держателя, який передбачив би передачу іпотеко держателю права власності на предмет іпотеки, у рахунок виконання основного зобов'язання (ст.37 Закону України «Про іпотеку»), він має право звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до ст.39 цього Закону, а не з вимогами про визнання права власності на нерухоме майно.

Відповідно до вимог ст.6 ЦК України, сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Положення частин першої, другої і третьої цієї статті застосовуються і до односторонніх правочинів.

Отже, виходячи зі змісту зазначених норм закону, не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки тільки у випадку, якщо між сторонами є окремий договір про задоволення вимог кредитора у такий спосіб або в іпотечному договорі міститься застереження про передачу іпотеко держателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Як вбачається зі змісту договорів іпотеки від 14.11.2007 року та 16.08.2006 року, укладеного між сторонами, в розділі 4 обумовлено право заставодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки у разі порушення іпотекодавцем будь-якого зобов'язання за цим договором на підставі: рішення суду, виконавчого напису нотаріуса, позасудового врегулювання відповідно до умов договору та Закону України "Про іпотеку".

Доводи апеляційної скарги представника банку про те, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, колегія суддів вважає такими, що спростовуються матеріалами справи та не можуть слугувати підставою для задоволення позову.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до вимог ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до абзацу ч.3 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» право способу судового захисту належить позивачеві.

Відповідно до правової позиції висловленій у Постанові Верховного Суду України від 03 вересня 2014 року у справі № 6-84цс14, відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Вирішуючи спір та задоволюючи частково позовні вимоги а саме звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 що належать ОСОБА_3 на праві власності та нежитлове приміщення, що на плані позначене цифрами АДРЕСА_3, що належить ОСОБА_3 на праві власності шляхом надання ПАТ «Дельта Банк» права продажу будь-якій особі-покупцеві предмету іпотеки з додержанням процедури, встановленої ст. 38 Закону України «Про іпотеку» Галицький районний суд м.Львова вийшов за межі позовних вимог, оскільки позивач не заявляв таких вимог.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог суд першої інстанції у порушення ст.ст.212-215 ЦПК України на вказані обставини уваги не звернув, належним чином не встановив фактичних обставин справи, які мають суттєве значення для її вирішення.

Таким чином, повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, визначивши правовідношення сторін та застосувавши норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, колегія суддів скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалює нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність .

Згідно до п.1 ч.1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.209, 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, ст..ст.309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» задовольнити частково.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 28 вересня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позові ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність АТ «Дельта Банк» відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий Л.Б. Струс

Судді М.М. Шандра

Н.Л. Шумська