11.02.2016 Єдиний унікальний номер 205/8848/15-ц
Справа №2/205/590/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2016 року м. Дніпропетровськ

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючої судді Шавули В.С.

при секретарі Перцевій М.В.

за участю позивача ОСОБА_1, адвоката ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 міської ради третя особа Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції про визнання обєктів самочинного будівництва законними та визнання права власності на самочинне будівництво, -

В С Т А Н О В И В :

18 грудня 2015 року позивачка звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_4 міської ради третя особа Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції про визнання обєктів самочинного будівництва законними та визнання права власності на самочинне будівництво (а.с.3-8).

В обґрунтування своїх вимог зазначила, що на підставі свідоцтва про право на спадщину від 17.09.2015 року вона набула право власності на домоволодіння, розташоване за адресою: м. Дніпропетровськ, вул.. Промислова, буд. 50, що складається із : житлового будинку літ.А-1, сараю літ.Б, сараю літ.В, сараю літ.Г, вбиральні літ.З, входу у погріб літ.И, споруд 1-6, І-ІІІ, загальною площею будинку 51,8 кв.м., житловою 30,4 кв.м.

Згідно технічного паспорту від 09.10.2015 року загальна площа житлового будинку літ.А-1 становить 60,1 кв.м., житлова площа 36,2 кв.м.,така зміна відбулась у зв'язку із здійсненням прибудови літ. а1-1 та переобладнання в житловому будинку літ. А-1. Також, на території домоволодіння було самочинно збудовано сарай літ. Ж площею 12,3 кв.м.

З метою приведення документів на нерухоме майно у належний стан, позивачка 23.10.2015 року звернулась до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно із заявою про державну реєстрацію права власності на домоволодіння № 50 по вул.. Промислова у м. Дніпропетровську. Але, державним реєстратором було відмовлено у реєстрації права власності на дане домоволодіння, у зв'язку із тим, що визнання права власності відноситься до компетенції суду.

Посилаючись на викладені у позові обставини, позивачка просила суд визнати самочинні будівництва та проведене перепланування житлового будинку, позначеного в технічній документації літ. А-1 та який складається з перебудованої кімнати 1-2, площею 19,6 кв.м., кімнат 1-1 площею 6,9 кв.м., 1-3 площею 8,7 кв.м., 1-4 площею 16,6 кв.м., самочинно побудованої прибудови літ. а1-1, яка складається з кімнат 1-5 площею 5,7 кв.м., 1-6 площею 2,6 кв.м., та сарай літ. Ж, що розташовано за адресою: Дніпропетровська область, м. Дніпропетровськ, вулиця Промислова (Ленінський (Новокодацький) район), будинок 50 законним та такими, що не порушує будівельних норм; визнати за ОСОБА_1 податковий номер НОМЕР_1 право власності на самочинно проведене переобладнання домоволодіння літ. А-1, будівництво прибудови літ. а1-1 та сараю літ. Ж, розташоване не земельній ділянці за адресою: Дніпропетровська область, м. Дніпропетровськ, вулиця Промислова (Ленінський (Новокодацький) район), будинок 50.

У судовому засіданні позивачка та її представник за договором адвокат ОСОБА_2, позовні вимоги підтримали та просили позов задовольнити у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_4 міська рада в особі свого представника за довіреністю ОСОБА_3, у судовому засіданні проти вимог позову заперечувала. У задоволенні позову просила відмовити.

Вступна та резолютивна частини рішення проголошені у судовому засіданні. Повний текст рішення складений 15 лютого 2016 року.

За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства.

Відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права уразі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст.16 ЦК України, одними із засобів захисту цивільних прав та інтересів судом є визнання права та визнання правочину недійсним.

Підставою звернення до суду позивача із даним позовом до суду є захист майнових прав та інтересів, повязаних із обмеженням його можливості належної реалізації права власності нерухомим майном.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню за наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на підставі свідоцтв про право на спадщину від 17 вересня 2015 року є власницею домоволодіння №50 по вул.. Промислова у м. Дніпропетровську, яке складається із: житлового будинку літ.А-1, сарай літ.Б, сарай літ.В, сарай літ.Г, вбиральня літ.З, вхід у погріб літ.И, споруди 1-6, І-ІІІ. Загальна площа житлового будинку 51,8 кв.м., житлова площа 30,4 кв.м. (а.с.9), а також земельної ділянки площею 0,1122 га, наданої для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована на території Ленінського району м. Дніпропетровська по вул.. Промислова, буд. № 50 (а.с.19).

Право приватної власності на дане домоволодіння та земельну ОСОБА_1 на підставі свідоцтв про право на спадщину від 17 вересня 2015 року зареєструвала в Державному реєстрі прав на нерухоме майно, про що свідчить витяг з реєстру від 17.09.2015 року (а.с.10,20).

У відповідності з технічним паспортом виготовленим 09.10.2015 року на земельній ділянці загальною площею 0,1122 га по вул.. Промислова, буд. 50 у м. Дніпропетровську, розташовані: житловий будинок літ.А-1, загальною площею 60,1 кв.м., житловою площею 36,2 кв.м., який складається із: коридору площею 6,9 кв.м., житлової площею 19,6 кв.м., прихожої площею 8,7 кв.м., житлової площею 16,6 кв.м., кухні площею 5,7 кв.м., коридору площею 2,6 кв.м.; сарай літ.Б площею 13,3 кв.м., сарай літ.В площею 9,1 кв.м., сарай літ. Г площею 5,6 кв.м., сарай літ. Ж площею 12,3 кв.м., вбиральня літ.З площею 1,2 кв.м., вхід у погріб літ.И площею 3,9 кв.м., огорожі, споруди, замощення №1-5, І-ІІІ (а.с. 11-16).

Згідно ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до ст.ст. 316, 317 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст..319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства.

На підставі ч.1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Таким чином, виходячи зі змісту цієї норми самочинним є будівництво обєкта нерухомого майна за наявності будь-якої з умов, зазначених у ній.

Отже, відсутність дозволу на будівництво, проекту або порушення умов, передбачених у цих документах, тягне визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України.

Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього, як на обєкт нерухомості (частина друга статті 376 ЦК України).

Слід зазначити, що в розумінні частини першої статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений обєкт, а й обєкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого обєкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій обєкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності . Усі об'єкти нерухомого майна, які зведені після одержання акта приймання в експлуатацію, незалежно від того, значились вони до одержання акта приймання в проектній документації чи ні, вважаються самочинними (пункт 3.4.1. Методичних рекомендацій з питань технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України від 5 вересня 2003 року № 146.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 04.12.2013 року.

Згідно п.4,6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгялду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами ст.376 ЦК України» №6 від 30.03.2012 року, самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Самочинним також вважається будівництво хоча і на підставі проекту, але за наявності істотних порушень зазначених норм та правил як у самому проекті, так і при будівництві, за наявності рішень спеціально уповноважених органів про усунення порушень.

Право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці. Права спадкоємців щодо самочинно збудованого майна визначаються судом відповідно до положень статті 1218 ЦК та з урахуванням роз'яснень, наданих у пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування".

Це майно не є об'єктом права власності, воно не може бути предметом поділу та встановлення порядку користування в судовому порядку; на нього не може бути звернено стягнення за виконавчими документами, у тому числі продаж його з прилюдних торгів.

Згідно ч. 5 ст. 376 ЦК України, на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

У відповідності до вимог ст. 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, споруди, будівлі, тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом встановлено прийняття нерухомого майна в експлуатацію, право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна має право предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

На підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 23 травня 2011 року № 553 «Про затвердження порядку здійснення державного архітектурно-будівельного контролю», визначено процедуру здійснення заходів, спрямованих на дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил під час виконання підготовчих і будівельних робіт та ліцензійних умов провадження господарської діяльності, повязаної із створенням обєктів будівництва.

Згідно ст. 14 Закону України «Про основи містобудування» від 16 листопада 1992 року, до компетенції виконавчих органів сільських, селищних, міських рад у сфері містобудування належать: визначення території для містобудівних потреб згідно з рішенням відповідної ради; встановлення в межах своїх повноважень на відповідній території режиму використання та забудови земель, на яких передбачена перспективна містобудівна діяльність; надання відповідно до закону містобудівних умов і обмежень забудови земельних ділянок; забезпечення в установленому законодавством порядку розробки і подання на затвердження відповідних рад місцевих містобудівних програм, генеральних планів, детальних планів, планів червоних ліній; проведення робіт з прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів у порядку, встановленому законодавством; організація охорони культурної спадщини; організація робіт, пов'язаних із створенням і веденням містобудівного кадастру населених пунктів; забезпечення в установленому законом порядку державного контролю за дотриманням законодавства, затвердженої містобудівної документації під час планування та забудови відповідних територій; зупинення у випадках, передбачених законом, будівництва, яке проводиться з порушенням містобудівної документації та проектів окремих об'єктів, а також може заподіяти шкоду навколишньому природному середовищу; здійснення контролю за забезпеченням надійності та безпечності експлуатації будинків і споруд незалежно від форми власності в районах, що зазнають впливу небезпечних природних і техногенних явищ та процесів.

Відповідно до ст. 5 Закону України "Про основи містобудування", при здійсненні містобудівної діяльності повинні бути забезпечені: розробка містобудівної документації, проектів конкретних об'єктів згідно з вихідними даними на проектування, з дотриманням державних стандартів, норм і правил, розміщення і будівництво об'єктів відповідно до затверджених у встановленому порядку містобудівної документації та проектів цих об'єктів.

За ст. 9 Закону України "Про архітектурну діяльність" встановлено, що будівництво об'єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку, визначеному Законом України "Про регулювання містобудівної діяльності".

Згідно ч.9 ст. 37 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", виконання будівельних робіт без відповідного документа, який дає право виконувати такі роботи, вважається самочинним будівництвом і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Отже, визнання будівництва та перепланування житлового будинку законними та такими, що не порушують будівельних норм, не входить до компетенції суду, а тому вирішення даного питання здійснюється відповідно до порядку зазначеного вищевказаними нормами.

Достовірно встановлено, що позивачка являється власницею як домоволодіння так і земельної ділянки, розташованих за адресою: м. Дніпропетровськ, вул.. Промислова, буд. №50, її право власності жодна із сторін не заперечує. Виходячи із технічної характеристики домоволодіння було самочинно здійснено переобладнання житлового будинку та збудовано прибудову на території земельної ділянки, а саме: сарай літ. Ж, прибудова літ. а1-1, що призвело до збільшення загальної та житлової площі житлового будинку літ. А-1. Із матеріалів справи вбачається, що позивачкою не доведено та не надано жодних достатніх, достовірних та належних доказів у підтвердження того, чи вирішувалось питання оформлення права власності на самочинне будівництво та переобладнання будинку компетентним державним органом, рішення якого чи його відсутність давали б підстави вважати про наявність спору про право.

У відповідності зі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у праві. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Суд, оцінивши здобуті по справі докази, за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності звязку у сукупності, розглянувши спір в межах заявлених позовних вимог, приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки є безпідставними, незаконними, необґрунтованими, недоведеними, а тому не підлягають задоволенню у повному обсязі.

Вирішуючи питання щодо судових витрат, відповідно до ст..88 ЦПК України, суд приходить висновку, що із ОСОБА_1 на користь держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 5 603 грн. 00 коп.

На підставі викладеного та керуючись Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004р., постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгялду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами ст.376 ЦК України» №6 від 30.03.2012 року, ст.ст. 15-16, 316-319, 376 ЦК України, ст. ст. 10-11, 59-60, 88, 212, 213-215, 218, 222 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 міської ради третя особа Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції про визнання обєктів самочинного будівництва законними та визнання права власності на самочинне будівництво, - відмовити.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у сумі 5 603 грн. 00 коп. (пять тисяч шістсот три грн. 00 коп.).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо скаргу про апеляційне оскарження не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя В.С. Шавула