Справа № 296/376/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"26" травня 2016 р. м.Житомир

Корольовський районний суд м. Житомира в складі:

головуючого Бондарчука В.В.

секретаря Тузенко А.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину удаваним, визнання ознак іншого правочину, визнання права власності на автомобіль ,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 в січні 2016 року звернувся до суду з позовом, вимоги якого уточнював (а.с. 18-19), та в якому просив визнати правочин, укладений 02.11.2011 між ним та ОСОБА_2, удаваним та визнати за ним право власності на автомобіль ВАЗ 21121, 2006 року випуску, сірого кольору шасі (кузов, рама) НОМЕР_2, тип ТЗ легковий комбі - В, реєстраційний номер НОМЕР_1.

В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали з тих же підстав та просили його задовольнити у повному обсязі.

Відповідач до суду не з"явився, надіслав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнав (а.с. 42).

Свідки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснили, що були присутні під час передачі грошей за автомобіль в сумі 5600 дол. США, гроші передавалися ОСОБА_2 в автомобілі, на території Академмістечка в м.Києві. Тобто, фактично спірний автомобіль було придбано позивачем у відповідача.

Представник ВДВС Корольовського району Житомирського МУЮ при вирішенні спору поклалася на розсуд суду.

Суд заслухав пояснення сторін, свідків, дослідив матеріали справи та встановив наступне.

Як стверджує ОСОБА_1 (надалі - позивач), 02.11.2011 він придбав у ОСОБА_2 (надалі - відповідач) автомобіль ВАЗ 21121, 2006 року випуску, сірого кольору шасі (кузов, рама) НОМЕР_2, тип ТЗ легковий комбі - В, реєстраційний номер НОМЕР_1, свідоцтво про реєстрацію ТЗ серія НОМЕР_3, видане та зареєстроване Житомирським ОРЕВ УДАІ 15.07.2006. При цьому договір купівлі - продажу автомобіля не укладався, а відповідач видав на ім»я позивача, а також на ОСОБА_4 та ОСОБА_3, довіреність від 02.11.2011, яка зареєстрована в реєстрі за №4025 та посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 (а.с. 4). Вказаною довіреністю відповідач уповноважив позивача, а також ОСОБА_4 та ОСОБА_3 "... бути його представниками …. з усіх без винятку питань, пов"язаних з експлуатацією та розпорядженням (продати, при умові сплати всіх податків та платежів), належним йому автомобілем…", для чого надав право на вчинення ряду дій (а.с. 4).

Однак, ця довіреність дає позивачеві право розпорядження спірним автомобілем, але не дає права власності на автомобіль. Дана довіреність є чинною та ніким не відміненою.

21.08.2015, на 27-км траси Київ-Десна спірний автомобіль було затримано співробітниками УДАІ ГУМВС України в Київській області та направлено на арештмайданчик, при цьому співробітник ДАІ послався на постанову державного виконавця Корольовського ВДВС Житомирського МУЮ про арешт майна ОСОБА_2, накладеного за борги перед податковою інспекцією та банківськими установами.

Позивач вказує, що не переоформив спірний автомобіль на своє ім"я в зв"язку із зайнятістю, оскільки за характером своєї роботи він багато часу проводить за межами м.Києва, тому просить визнати укладений правочин удаваним та визнати за ним право власності на спірний автомобіль.

Заслухавши пояснення сторін, свідків та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

В силу приписів ст.60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Для визнання правочину удаваним слід встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо.

Згідно зі ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обов'язок доказування покладено на сторони.

За правовою природою, визначальною ознакою договору купівлі - продажу є оплатне та безповоротне відчуження продавцем майна (товару) і перехід його у власність покупця, а за інших обставин відносини за договором уже буде неможливо кваліфікувати як купівлю - продаж.

Виходячи із змісту коментованої статті (655 ЦК України), можна дійти висновку, що договір купівлі-продажу завжди є:

сплатним - при набутті майна у власність покупець сплачує за нього продавцеві ціну, обумовлену в договорі;

двостороннім - у кожної зі сторін виникають права та обов'язки (продавець зобов'язаний передати покупцеві товар і при цьому має право вимагати за це сплату певної ціни, а покупець повинен сплатити її, одночасно набуваючи право вимагати передачу йому проданого товару);

консенсуальним - права та обов'язки виникають у сторін саме з моменту досягнення ними згоди щодо істотної умови договору (найменування товару, що становить предмет договору в його кількості), але при цьому слід враховувати, що для окремих видів договорів купівлі-продажу законодавством встановлено спеціальні правила їх оформлення, без додержання яких укладений договір не може вважатися дійсним - наприклад, договір купівлі-продажу земельної ділянки, житлового будинку (квартири) та іншого нерухомого майна підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню та державній реєстрації (ст. 657 ЦК).

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що укладаючи довіреність від 02.11.2011, сторони діяли добровільно та розуміли значення своїх дій, уклали саме довіреність і свідомо не уклали договору купівлі - продажу. Крім того, суду не надано розписки про отримання коштів відповідачем, клопотань про витребовування такої розписки позивачем не заявлялося. Таким чином, передача коштів за автомобіль підтверджена лише показами свідків, а оскільки вони є близькими родичами позивача, суд не бере ці покази до уваги.

Таким чином, судом не встановлено, що між сторонами виникли права та обов'язки, які є характерними саме для договору купівлі - продажу, а не для уповноваження на вчинення певних дій відповідно до довіреності від 02.11.2011, а також не встановлено судом і настання наслідків та/або вчинення дій, які б свідчили про вчинення саме договору купівлі - продажу, тому суд відмовляє в задоволенні позову за необгрунтованістю.

Керуючись ст. ст. 3, 10, 60, 208, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину удаваним, визнання ознак іншого правочину. визнання права власності на автомобіль за необґрунтованістю.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Житомирської області через Корольовський районний суд протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Cуддя В. В. Бондарчук