Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Гончара В.П., Дербенцевої Т.П.,

ДьоміноїО.О., Остапчука Д.О.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про стягнення процентів за вкладами, пені та трьох процентів річних від суми боргу

за касаційними скаргами ОСОБА_3 та його представника на рішення апеляційного суду Полтавської області від 12 травня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

У липні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») про стягнення процентів за вкладами, пені та трьох процентів річних від суми боргу.

Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що 14 травня 2008 року він уклав з банком договір банківського вкладу № 20/02-02/19, на підставі якого передав відповідачу 24 400доларів США строком на 6 місяців з виплатою 21 % річних, який в подальшому був продовжений до 14 травня 2009 року.

01 грудня 2008 року між ними укладено договір банківського вкладу № 20/02-02/18, на підставі якого він передав відповідачу 710 євро строком на шість місяців з виплатою 18 % річних, а 24 лютого 2009 року він уклав з відповідачем договір банківського вкладу № 20/02-02/09, на підставі якого передав відповідачу 20000 доларів США строком на дванадцять місяців (з виплатою 25 % річних.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 12 лютого 2014 року встановлено наведені обставини та стягнуто кошти за вкладами.

Посилаючись на те, що проценти за вкладом та 3% річних на суму боргу повинні сплачуватися банком по день фактичного розрахунку, а рішення суду банком виконано лише 20 лютого 2014 року, позивач просив стягнути із банку пеню за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань у розмірі 0, 05% за кожен день прострочення за період з 29 липня 2013 року по 20 лютого 2014 року, 3% річних від суми боргу за період з 27 лютого 2013 року по 20 лютого 2014 року, а також проценти за вкладами з моменту закінчення строків дії депозитних договорів по день фактичного повернення вкладів.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 29 січня 2015 року позов задоволено. Стягнуто з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на користь ОСОБА_3 за договором на вклад Універсальний №20/02-02/19 від 14 травня 2008 року: проценти у розмірі 24 454, 81 доларів США (386 011, 83 грн за офіційним курсом НБУ станом на 21 січня 2015 року), пеню у розмірі 2 513,20 доларів США (39 670, 10 грн), 3 % річних від суми боргу у розмірі 717,96 доларів США (11 332, 78 грн); за договором на вклад Універсальний № 20/02-02/18 від 01 грудня 2008 pоку: проценти у розмірі 603, 63 євро (11 032, 60 грн); пеню у розмірі 72,10 євро (1 317, 77 грн); 3 % річних від суми боргу у розмірі 20, 89 євро (381, 80 грн); за договором на вклад Універсальний (поточний конвертаційний) № 20/02-02/09 від 24 лютого 2009 pоку: проценти у розмірі 19 945, 20 доларів СІІІА (314 828, 99 грн), пеню у розмірі 2 060 доларів США (32 516, 48 грн), 3 % річних від суми боргу у розмірі 588, 49 доларів США (9 289, 13 грн). Вирішено питання про судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 12 травня 2015 року скасовано рішення суду першої інстанції та ухвалено нове рішення про відмову у позові.

У касаційних скаргах ОСОБА_3 та його представник, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просять скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Встановлено, що 14 травня 2008 року ОСОБА_3 уклав з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» договір банківського вкладу № 20/02-02/19, на підставі якого передав відповідачу 24 400 доларів США строком на 6 місяців (до 14 листопада 2008 року) з виплатою 21 % річних, який в подальшому був продовжений до 14 травня 2009 року.

01 грудня 2008 року між ними укладено договір банківського вкладу № 20/02-02/18, на підставі якого ОСОБА_3 передав банку 710 євро строком на шість місяців (до 01 червня 2009 року) з виплатою 18 % річних, а 24 лютого 2009 року він уклав з відповідачем договір банківського вкладу № 20/02-02/09, на підставі якого передав 20 000 доларів США строком на дванадцять місяців (до 24 лютого 2010 року) з виплатою 25 % річних.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 12 лютого 2014 рокустягнуто з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на користь ОСОБА_3 за договором № 20/02-02/19 від 14 травня 2008 року: суму депозитного вкладу - 24 400 доларів США, несплачені проценти - 4 326,45 доларів США, пеню - 4 453 долари США, 3 % річних - 2 771,57 доларів США, а всього 35 951, 02 долари США; за договором № 20/02-02/18 від 01 грудня 2008 року: суму депозитного вкладу - 710 євро, несплачені проценти - 63,70 євро, пеню - 47, 20 євро, 3 % річних - 79,59 євро, а всього 900,49 євро; за договором № 20/02-0209 від 24 лютого 2009 року: суму депозитного вкладу - 20 000 доларів США, несплачені проценти - 4 996,85 доларів США, пеню - 3 650 доларів США, 3 % річних - 1 800 доларів США, а всього 30 446, 85 доларів США.

Рішення апеляційного суду Полтавської області від 12 лютого 2014 року банком виконано у повному обсязі 19 лютого 2014 року шляхом перерахування коштів ОСОБА_3 на банківський рахунок в іншому банку (а. с. 59, 60, 61). Позивач отримав кошти 20 лютого 2014 року, що підтверджується довідкою Філії-Полтавського облуправління АТ «Ощадбанк» ТВБН №10016/0157 від 24 липня 2014 року (а. с. 22).

Відмовляючи у позові, апеляційний суд виходив із того, що п. 2.4.5. договорів банківського вкладу сторони погодили, що проценти не нараховуються після закінчення строку вкладу, а тому вимоги в цій частині є необґрунтованими. Крім того, рішенням апеляційного суду Полтавської області від 12 лютого 2014 року спір між сторонами з приводу повернення депозитних вкладів з нарахованими процентами, пенею та 3 % річних вирішено, позивач вже використав своє право на захист порушених банком прав вкладника щодо стягнення процентів на вклади, пені та 3 % річних.

Із такими висновками погодитися не можна.

За положеннями статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частини першої статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

За змістом частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно із частиною першою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Відповідно до частини п'ятої статті 1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав.

Згідно із статтею 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Закінчення строку дії договору у разі невиконання зобов'язань не припиняє зобов'язальні правовідносини, а трансформує їх в охоронні, що містять обов'язок відшкодувати заподіяні збитки, встановлені договором чи законом, тобто не звільняє банк від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє вкладника права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору за неналежне виконання його умов, та ЦК України. Періодом нарахування санкцій є час із моменту настання строку повернення вкладу із процентами до дня фактичного отримання цих сум вкладником.

Таке розуміння наведених норм відповідає висновкам Верховного Суду України про їх застосування, викладеним у постановах № 6-1891цс15 від 11 листопада 2015 року, № 6-36цс15 від 10 червня 2015 року, № 6-39цс13 від 29 травня 2013 року, № 6-140цс13 від 25 грудня 2013 року, № 6-247цс14 від 28 січня 2015 року.

Пункт 4.1. договорів банківського вкладу визначає, що у випадку необґрунтованого неповернення банком суми вкладу в строк, визначений у п. 1.1., банк виплачує пеню у розмірі 0, 05 % від неповерненої суми вкладу за кожен день затримки виплати.

Згідноч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Період нарахування й стягнення пені та 3 % річних за рішенням апеляційного суду Полтавської області від 12 лютого 2014 року апеляційний суд у справі, що переглядається, не встановив та обґрунтованість позову про стягнення цих сум за період, що неохоплений рішенням суду від 12 лютого 2014 року, до фактичного повернення вкладів, належним чином не перевірив.

Крім того, згідно із ч. 2 ст. 1070 ЦК України проценти за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.

Договори банківського вкладу у справі не містять визначеного розміру процентної ставки за користування грошовими вкладами у разі неналежного виконання зобов'язань за договорами після закінчення терміну їх дії, у такому разі застосовуються норми ст. 1070 ЦК України, на підставі якої з банку підлягають стягненню проценти за процентною ставкою у розмірі, що зазвичай сплачується банком за вкладом на вимогу (висновки Верховного Суду України, викладені у постановах № 6-1891цс15 від 11 листопада 2015 року, № 6-36цс15 від 10 червня 2015 року).

Апеляційний суд не застосував ст. 1070 ЦК України до спірних правовідносин із порушенням норм матеріального права.

Пункт 2.4.5. договорів банківського вкладу забороняє нараховувати проценти на вклад після закінчення строку вкладу у розмірі, що діяв у період строку вкладу, тобто у розмірі 21 % річних на вклад від 14 травня 2008 року, 18 % річних на вклад від 01 грудня 2008 року та 25 % річних на вклад від 24 лютого 2009 року. Разом з тим, умов щодо встановлення іншого розміру процентної ставки після закінчення строку дії договорів банківського вкладу сторони не визначили, тому до спірних правовідносин застосовуються положення ст. 1070 ЦК України.

Наявність у ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» обов'язку перед ОСОБА_3 виконати зобов'язання щодо повернення вкладів у встановлений договорами депозиту строк та прострочення такого виконання встановлено рішенням апеляційного суду Полтавської області від 12 лютого 2014 року (ст. 61 ЦПК України), а тому висновки апеляційного суду про те, що банк дізнався про наявність зобов'язань лише після ухвалення рішення суду від 12 лютого 2014 року, як про підставу звільнення від відповідальності за порушення грошового зобов'язання, є необґрунтованими.

З урахуванням викладеного, рішення апеляційного суду скасовується із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції відповідно до ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, -

у х в а л и л а :

Касаційні скарги ОСОБА_3 та його представника задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Полтавської області від 12 травня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: В.П. Гончар

Т.П. Дербенцева

О.О. Дьоміна

Д.О. Остапчук