АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№22-ц/796/3004/16 Головуючий у 1 інстанції - Коробенко С.В.
Доповідач - Панченко М.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м.Києва у складі:

головуючого - Панченка М.М.

суддів - Барановської Л.В., Волошиної В.М.

при секретарі - Желепі О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на заочне рішення Солом»янського районного суду м. Києва від 9 грудня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки,-

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2015року позивач Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернувся з позовом до відповідача ОСОБА_1 і просив винести рішення, яким, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №29.28/220С-Н-06 від 22.08.2006 року в розмірі 1.570.425грн.44 коп., звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 шляхом визнання за іпотекодержателем права власності на указану квартиру /а.с.1-5/.

Позивач послався на те, що позичальник та іпотекодавець в одній особі ОСОБА_1 не виконує договірних зобов»язань з погашення кредиту, у зв»язку з чим за ним, на час звернення до суду з цим позовом, утворилась вище зазначена заборгованість.

Заочним рішенням Солом»янського районного суду м. Києва від 9 грудня 2015 року у позові відмовлено з тих підстав, що у позовній заяві позивач просив звернути стягнення на заставлене майно шляхом визнання за ним право власності на це майно. Однак, ні в договорі іпотеки, ні в кредитному договорі сторонами не обумовлено право Банку звертати стягнення на іпотечну квартиру зазначеним способом.

У поданій апеляційній скарзі позивач ПАТ «Дельта Банк» посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі /а.с.77-84/.

Так, скаржник зазначає, що пунктом 4.4. іпотечного договору передбачено, що у випадку, коли виконання пункту 4.3. цього договору унеможливлюється діями або бездіяльністю іпотекодавця, іпотекодержатель має право здійснити звернення стягнення на майно іншим способом, передбаченим чинним законодавством України, в тому числі звернутися до суду за захистом свого права у будь-який час.

Сторони,будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду справи, у судове засідання не з'явилися, клопотання про перенесення судового розгляду не подали, тому відповідно до положень ст. 305 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд за їх відсутності.

Заслухавши доповідь по справі, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» належить відхилити, а рішення залишити без змін з таких підстав.

Відповідно до ст.303 ЦПК України під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено, що 22.08.2006 року за №49.28/220С-Н-06 між кредитором ПАТ «Кредитпромбанк» та позичальником ОСОБА_1 за кредитним договором №29.28/220С-Н-06 від 22.08.2006 року укладено кредитний договір на суму 105.000 дол.США під змінювану відсоткову ставку у розмірі (на час укладання договору) 10,66% річних на термін до 22.08.2031 року/а.с.6-16/.

Відповідно до договірних умов позичальник зобов'язувався повертати кредит та відсотки шляхом щомісячного внесення на рахунок банку ануїтетних платежів. Сума щомісячного платежу, відповідно до п.3.п.5 Кредитного договору складала 1.158,64 дол.США з коригуванням протягом строку дії цього договору при зміні процентної ставки.

Крім того договірними умовами передбачена сплата позичальником комісії за розрахункове касове обслуговування у розмірі 450 грн.

Пунктом 6.1. договору також передбачена сплата позичальником пені на користь банку у розмірі подвійної процентної ставки від суми непогашеної заборгованості за кожен календарний день прострочки платежа.

Таким чином, міжПАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_1 виникли відносини договору кредита, які, відповідно до ст.1054 ЦК України, полягають у тому, що банк (кредитодавець) зобов"язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов"язується повернути кредит та сплатити проценти.

На забезпечення кредитних зобов»язань 22.08.2006 року за №33/220/Н/3-06 між указаними сторонами кредитної угоди укладено договір іпотеки, в силу якого ОСОБА_1 заставив банку належну йому квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 63,3 кв.м. /а.с.17-23/.

Вартість заставленої квартири сторони визначили у розмірі 105.000 дол., що за курсом валют на час укладання договору становить 530.250 грн.

Відповідно до ст.5 Закону України «Про іпотеку» вартість предмета іпотеки визначається за згодою між іпотекодавцем та іпотекодержателем або шляхом проведення оцінки предмета іпотеки відповідним суб»єктом оціночної діяльності.

Отже, між ПАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_1 виникли відносини договору іпотеки, які, врегульовані ст.ст.572, 575 ЦК України і в силу яких кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов»язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Відповідно до ст.627 ЦК України відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв, ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно до ст.526 ЦК України зобов"язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору.

А, відповідно до ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов»язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Встановлено, що, відповідно до 26.06.2013 року між ПАТ»Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за вище зазначеним кредитним договором, в порядку, обсязі та на умовах визначених цим договором /а.с.28-33/.

В силу ст.512 ЦК України кредитор у зобов»язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги являє собою договірну передачу зобов»язальних вимог первісного кредитора новому кредиторові у випадках, встановлених законом.

Відповідно до ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов»язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Оскільки позичальник ОСОБА_1, як слідує із матеріалів справ, не виконував належним чином свої кредитні зобов»язання, за ним, станом на 3.07.2015 року перед новим кредитором ПАТ»Дельта Банк» виникла заборгованість у загальній сумі 1.570.425 грн.44 коп., яка складається із заборгованості: за тілом кредита - 1.300.470 грн.05 коп.; за відсотками - 185.972 грн.70 коп.; за пенею - 38.654 грн.51 коп.; штраф - 40.808 грн.94 коп.; 3% річних за прострочку погашення тіла кредита - 2.036 грн.79 коп.; 3% річних за прострочку сплати відсотків - 2.482 грн.44 коп.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.33 Закону України «Про іпотеку» У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно ст.36 Закону України «Проо іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про

задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

А, відповідно до ст.37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції правомірно виходив із аналізу указаних норм, обгрунтовано вважаючи, що спосіб звернення стягнення на іпотечне майно шляхом набуття права власності на нього іпотеко держателем повинне бути передбачене в договорі іпотеки.

Так, розділом 4 іпотечного договору укладеного між ПАТ»Кредитпробмбанк» та позичальником ОСОБА_1 передбачений порядок звернення стягнення на предмет іпотеки для задоволення вимог іпотекодержателя у випадках, обумовлених положеннями договору кредита, договору іпотеки та вимог чинного законодавства.

Однак, із указаних договорів, як правомірно зазначено судом, не слідує, що сторонами передбачене право іпотекодержателя на звернення стягнення предмета іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю у власність предмета іпотеки, як того, вимагає позивач ПАТ «Дельта Банк».

Такий висновок суду першої інстанції узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України за результатами розгляду справи за №6-124цс13.

Відповідно до ст.360-7 ЦПК України Рішення Верховного Суду України, Висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Доводи скаржника відносно того, що п.4.4. іпотечного договору передбачене право іпотекодержателя у будь-який спосіб звернути стягнення на заставлене в іпотеку майно, колегія суддів не бере до уваги з урахуванням вище викладених положень чинного законодавства.

На підставі викладеного, суд першої інстанції обгрунтовано зазначив, що оскільки сторонами у передбаченому законом порядку не обумовлений такий спосіб звернення стягнення на іпотечне майно, як набуття права власності (передачу у власність) предмета іпотеки, у іпотекодержатедя відсутні передбачені ст.16 ЦК України правові підстави вимагати застосування такого способу звернення стягнення на іпотечне майно.

У зв»язку з цим, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції постановлене на повно з»ясованих обставинах, з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду.

Керуючись ст.ст.307,308 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» відхилити, а рішення Солом»янського районного суду м. Києва від 9 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності негайно, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання чинності шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий

Судді