Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

17 серпня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах

апеляційного суду Закарпатської області у складі:

головуючої Боднар О.В.,

суддів Куштана Б.П., Кондора Р.Ю.,

за участі секретаря Волощук В.І.,

представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_2 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 18 березня 2016 року справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, встановлення місця проживання дитини та стягнення аліментів, -

у с т а н о в и л а :

У серпні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, в якому, зазначаючи, що спільне з відповідачем життя не склалося, шлюбні відносини фактично припинені, розлад в сім'ї носить тривалий характер, намагання досягти примирення виявилися безрезультатними, на підставі ст.ст. 104-105, 110, 113, 141, 180-181, 183, 191 СК України просила:

-розірвати шлюб, укладений між нею та відповідачем, зареєстрований 16 листопада 1991 року відділом ЗАГСу Тячівського райвиконкому, актовий запис № 100, свідоцтво серії НОМЕР_1,

-встановити місце проживання разом з нею для неповнолітньої ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1,

-стягнути з відповідача на свою користь аліменти на утримання ОСОБА_5 в розмірі ? від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з дня подання позову і до досягнення дитиною повноліття,

-допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах платежу за один місяць.

У листопаді 2015 року відповідач подав зустрічний позов (а.с. 28-31) в якому просив розірвати укладений між ним по ОСОБА_4 шлюб; визначити з ним місце проживання для неповнолітньої ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, який ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 04 лютого 2016 року за заявою його представника був залишений без розгляду (т.1, а.с.73).

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 18 березня 2016 року (т.1, а.с. 155-158) позовні вимоги задоволено.

Розірвано шлюб, зареєстрований між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 16 листопада 1991 року у відділі ЗАГСу Тячівського райвиконкому Закарпатської області, актовий запис № 100.

Визначено місце проживання неповнолітньої дитини сторін ОСОБА_5 з матір'ю - ОСОБА_4

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання доньки ОСОБА_5, в розмірі ? частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 31 серпня 2015 року і до її повноліття.

Допущено негайне виконання рішення суду в межах суми платежу за один місяць.

Вирішено питання щодо судових витрат.

В апеляційній скарзі (т.1, а.с. 169-173) відповідач та його представник просять скасувати рішення суду першої інстанції як незаконне та необґрунтоване та ухвалити нове рішення з врахуванням викладених у скарзі обставин.

Зазначають, що відповідач не оскаржує резолютивну частину рішення, проте не погоджується із доводами суду, наведеними в мотивувальній частині рішення, щодо дня, місяця, року припинення шлюбних відносин.

Вказує на те, суд першої інстанції помилково дійшов висновку про фактичне припинення шлюбних відносин із жовтня 2015 року, а не з 04 травня 2014 року, взявши до уваги показання доньки ОСОБА_6, допитаної в якості свідка.

Розглянувши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, апеляційний суд визнав, що скарга підлягає до задоволення частково з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Отже, в даній справі апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції лише в частині правильності встановлення судом першої інстанції часу припинення між сторонами шлюбних відносин.

Як вбачається із змісту мотивувальної частини оскаржуваного рішення, під час розгляду справи суд першої інстанції встановив, зокрема, що сторони втратили почуття любові та поваги один до одного, про що свідчать такі обставини, що з жовтня 2015 року вони разом постійно не проживають і сімейних стосунків не підтримують через конфлікт у сім'ї.

Також, як зазначено в мотивувальній частині оскаржуваного рішення, факт не проживання сторін разом з жовтня 2015 року, окрім позивача підтвердила допитана в якості свідка донька сторін ОСОБА_6, яка в судовому засіданні показала, що батько покинув сім'ю у кінці жовтня 2015 року та переїхав проживати у будинок по АДРЕСА_1. За твердженнями свідка, те, що батьки разом не проживають з 04 травня 2014 року не відповідає дійсності, оскільки в серпні 2014 року батько їздив разом з ними на море в Болгарію і вони разом святкували Новий 2015 рік. До жовтня 2015 року батько періодично приходив до них у квартиру по АДРЕСА_2 в м.Ужгород.

За таких обставин, на думку суду першої інстанції, часом фактичного припинення шлюбу між сторонами є жовтень 2015 року.

Проте, такий висновок суду першої інстанції не можна вважати обґрунтованим з огляду на наступне.

Відповідно до п.п. 10-11 постанови Пленуму ВСУ від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Рішення суду у справі про розірвання шлюбу повинно відповідати вимогам ст.215 ЦПК України. У ньому, зокрема, має бути зазначено дату й місце реєстрації шлюбу, час та причини фактичного його припинення, мотиви, з яких суд визнав збереження сім'ї можливим чи неможливим, обґрунтовані висновки з приводу інших заявлених вимог.

Суд першої інстанції, зробивши висновок, що часом припинення шлюбних відносин між сторонами є жовтень 2015 року, помилково взяв до уваги насамперед пояснення доньки сторін ОСОБА_6, допитаної в якості свідка, а не самих сторін по справі та їх представників, не звернув увагу на те, що з даним позовом ОСОБА_4 звернулася ще в серпні 2015 року, зазначаючи при цьому, що шлюбні відносини між ними фактично припинені, розлад у сім'ї носить тривалий характер.

Під час розгляду справи судом апеляційної інстанції представник відповідача надала роздруківки технічного запису судових засідань суду першої інстанції від 04 лютого 2016 року, 05 лютого 2016 року, 17 лютого 2016 року та 17 березня 2016 року (т.1, а.с. 224-245), з яких вбачається, що представники сторін в суді першої інстанції не заперечували тієї обставини, що достеменно знати про час припинення шлюбних відносин можуть лише сторони у справі.

Крім того, в судовому засіданні суду першої інстанції від 04 лютого 2016 року представник позивача ОСОБА_1 пояснив, що звертаючись з позовом ними не було зазначено точного часу припинення шлюбних відносин, оскільки розлад у сім'ї носить тривалий характер, понад два роки. До того ж стосунки, які існували між подружжям, постійні сімейні чвари та скандали не можна назвати шлюбними відносинами. Тому вони не заперечують та визнають, що часом припинення шлюбних відносин між сторонами є саме 4 чи 14 травня 2014 року. Для них це не має принципового значення, оскільки позивач перш за все бажає розірвати шлюб.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_7 пояснив суду, що у травні 2014 року, відповідач попросив його забрати деякі речі з квартири по АДРЕСА_2 та перевезти їх у будинок у АДРЕСА_1, пояснюючи, що вони з дружиною посварилися. Після цього він по два-три рази на тиждень приходив у гості до відповідача. Останній завжди був у цьому будинку. Дружину з дітьми він там не бачив. Бачив тільки майстрів, які працювали, оскільки будинок був недобудованим.

З показань доньки сторін, ОСОБА_6, допитананої в якості свідка 17 березня 2016 року, вбачається, що в серпні 2015 року, її мати, позивач по справі, зі своєю меншою дочкою та своєю мамою поїхали на два тижні на море. За цей час відповідач приходив у квартиру по АДРЕСА_2. До цього часу також так жили, він дуже рідко приходив помитися, поїсти, поспати, а потім знову йшов з квартири.

В цій частині показання свідка ОСОБА_6 не суперечать іншим наявним у справі доказам, однак її висновок про те, що оскільки вони разом з батьком їздили на море у 2014 році та святкували новий 2015 рік, то можна вважати, що останній підтримував шлюбні відносини з її мамою, який взяв до уваги суд першої інстанції, не відповідає загальним положенням розділу ІІ СК України про шлюб, сім'ю та подружні відносини.

Надані представником позивача фотографії (т.1, а.с. 212-213), на яких зображено недобудоване приміщення будинку та відпочинок сторін з молодшою донькою на морі, підтверджують те, що відповідач дійсно міг приходити у квартиру по АДРЕСА_2, покупатися та поїсти, оскільки будинок по АДРЕСА_1 був ще недобудованим. Водночас, спільний відпочинок на морі в 2014 році та спільне святкування сторонами нового 2015 року не свідчить і про їх спільне проживання та наявність між ними шлюбних відносин.

За таких обставин, відповідно до ст.309 ЦПК України з мотивувальної частини рішення Ужгородського міськрайорнного суду слід виключити висновок про те, що часом фактичного припинення шлюбу між сторонами є жовтень 2015 року, оскільки, як уже зазначалося, такий висновок суду спростовується матеріалами справи.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів,-

р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 18 березня 2016 року змінити, виключивши з мотивувальної частини рішення висновок про те, що часом фактичного припинення шлюбу між сторонами на думку суду є жовтень 2015 року. В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення.

Рішення може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

с у д д і :

Кондор Р.Ю. Боднар О.В. Куштан Б.П.