Справа № 162/115/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Труш В.О.
Провадження № 22-ц/773/1053/16 Категорія: 59 Доповідач: Осіпук В. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 вересня 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Осіпука В. В.,

суддів - Антонюк К. І., Мудренко Л. І.,

з участю секретаря Лимар Р. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», третя особа, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, за апеляційною скаргою відповідача Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Любешівського районного суду Волинської області від 13 травня 2016 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом. Посилалась на те, що 09 лютого 2016 року головним державним виконавцем ВДВС Любешівського районного управління юстиції Корхот М. К. була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження № 50115555 про стягнення з неї на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором та витрат, пов'язаних із вчиненням виконавчого напису нотаріуса, на загальну суму 24752 грн. 53 коп. Підставою для відкриття виконавчого провадження став виконавчий напис приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. № 7093 від 03 грудня 2015 року про звернення стягнення на її грошові кошти у сумі 24752 грн. 53 коп.

Вважаючи виконавчий напис нотаріуса таким, що вчинений з порушенням вимог чинного законодавства, зокрема, без перевірки нотаріусом безспірності заборгованості за кредитним договором та перевірки факту завчасної поінформованості її як боржника банком про існування кредитної заборгованості і її розмір, позивач просила суд визнати вищезазначений виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню.

Рішенням Любешівського районного суду від 13 травня 2016 року позов задоволено частково, визнано виконавчий напис приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І. М., вчинений 03 грудня 2015 року, зареєстрований в реєстрі за номером 7093, таким, що не підлягає виконанню. Стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 551 грн. 20 коп.

У поданій на рішення апеляційній скарзі відповідач ПАТ КБ «Приватбанк» просить його скасувати, як незаконне та необґрунтоване, прийняте судом з порушенням норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким відмовити у позові.

У письмовому запереченні на скаргу позивач ОСОБА_1, вважаючи рішення суду першої інстанції таким, що відповідає вимогам закону, просить його залишити без змін.

Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Судом встановлено, що 11 березня 2013 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено кредитний договір про відкриття картрахунку та обслуговування платіжної картки, за яким банк відкрив клієнту картковий рахунок (а. с. 53-54).

03 грудня 2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. вчинено виконавчий напис, яким запропоновано стягнути з ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 23752 грн. 52 коп., що є її боргом за вказаним кредитним договором від 11 березня 2013 року, укладеним між ним та ПАТ КБ «Приватбанк» (а. с. 11).

Згідно з виконавчим написом нотаріуса вказана сума заборгованості складається з: 13987 грн. 42 коп. залишку заборгованості за кредитом, 7067 грн. 37 коп. заборгованості по відсотках, 900 грн. пені та комісії, 1097 грн. 74 коп. штрафу, а також витрат, пов'язаних із вчиненням виконавчого напису в сумі 1700 грн. Строк, за який проводиться стягнення, два роки вісім місяців п'ять днів, а саме - з 11 березня 2013 року по 16 листопада 2015 року.

Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України позичальник за кредитним договором зобов'язаний повернути кредит та сплатити відсотки в розмірі та на умовах, встановлених договором.

Згідно зі ст. ст. 526, 530 цього Кодексу зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і вимог цивільного законодавства та у встановлений зобов'язанням строк.

Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Відповідно до п. 1.2 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок), перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, установлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно з п. п. 3.1-3.2, 3.4 глави 16 розділу ІІ Порядку нотаріус вчиняє виконавчі написи: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік документів). Строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу.

Пунктами 1, 2 Переліку документів передбачено, що такими документами є: 1) Нотаріально посвідчені договори, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно. Для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов'язання. 2) Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов'язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.

У виконавчому написі нотаріуса від 03 грудня 2015 року не зазначено, на підставі яких документів його здійснено, а лише вказано, що грошові суми, які пропонується стягнути, є боргом ОСОБА_1 за кредитним договором від 11 березня 2013 року, укладеним між ним та ПАТ КБ «Приватбанк» (а. с. 11).

Однак з наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що 11 березня 2013 року між сторонами не укладався окремий кредитний договір, а було заповнено лише анкету про приєднання до умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, з якої неможливо встановити, на підставі яких умов договору позичальнику нараховувалися проценти за користування кредитом, що відображено у виписці з рахунка боржника за договором від 11 березня 2013 року, укладеним між Приватбанком та ОСОБА_1 (а. с. 53, 56).

Навіть сама по собі наведена обставина свідчить про те, що нарахована банком заборгованість ОСОБА_1 не є безспірною.

Також, як випливає із заперечення приватного нотаріуса Бондар І.М. на позовну заяву та приєднаних до нього документів, для одержання виконавчого напису банком не були додані оригінали вказаних складових частин кредитного договору, що є порушенням п. 2 Переліку документів, а нотаріус всупереч вимогам п. 3.5 глави 16 розділу ІІ Порядку при вчиненні виконавчого напису не перевірила належним чином, чи подано на обґрунтування стягнення необхідний обсяг передбачених Переліком документів (а. с. 51-62).

З виконавчого напису нотаріуса вбачається, що строк, за який провадиться стягнення, становить два роки вісім місяців п'ять днів, а саме - з 11 березня 2013 року по 16 листопада 2015 року, хоча згідно з випискою із рахунка боржника за спірним договором від 11 березня 2013 року, укладеного між Приватбанком та ОСОБА_1, яка була надана нотаріусу і на підставі якої нарахована заборгованість, наведений у ній розрахунок заборгованості починається з 12 лютого 2014 року, а не з 11 березня 2013 року, і з цього ж дня їй нараховувалися проценти на вказану заборгованість, що теж свідчить про відсутність ознаки безспірності заборгованості (а. с. 11, 56).

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Таким чином, оспорюваний виконавчий напис нотаріуса вчинено з порушенням вищенаведених положень законодавства, у зв'язку з чим він підлягає визнанню таким, що не підлягає виконанню.

Виходячи з викладеного, давши вірну оцінку обставинам справи, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позов в означеній частині.

Щодо доводів апеляційної скарги про вчинення оспорюваного виконавчого напису нотаріуса з дотриманням вимог Закону України «Про нотаріат», Порядку та Переліку документів повністю спростовуються встановленими судом та наведеними вище обставинами справи.

Те ж саме стосується і доводів про безспірність заборгованості ОСОБА_1, а також твердження про те, що нотаріус не повинен перевіряти дану обставину.

В матеріалах справи відсутній розрахунок заборгованості, а наявна виписка з рахунку боржника, в якій наведені відомості, які не відповідають умовам укладеного між сторонами кредитного договору, про що вказано вище.

За змістом п. 2.3 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов'язання здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих банком повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень боржнику.

З матеріалів справи вбачається, що письмову вимогу про усунення порушень за кредитним договором банк надіслав ОСОБА_1 28 листопада 2015 року, а виконавчий напис нотаріус вчинив 03 грудня 2015, тобто без дотримання встановленого тридцятиденного строку, що також є порушенням законодавства(а. с. 11, 57-58).

За своїм змістом оскаржуване рішення суду, в тому числі його мотивувальна частина, відповідає вимогам процесуального закону, в ньому наведені дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридична оцінка та визначені відповідно до них правовідносини, оцінка всіх доказів, а також інші відомості, передбачені ст. ст. 213-215 ЦПК України. Тому твердження відповідача про не дотримання судом вказаних положень є безпідставним.

Наведені в апеляційній скарзі доводи про те, що укладений між сторонами кредитний договір не був виконаний достроково, розірваний чи змінений, а також про те, що він не виконується належним чином і продовжує діяти, не мають правового значення для правильного вирішення спору, оскільки підстави, з яких виконавчий напис визнано таким, що не підлягає виконанню, не пов'язані із зазначеними обставинами.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 січня 1992 року № 2 «Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні», на який посилається відповідач в апеляційній скарзі, йдеться про наслідки вирішення позову боржника щодо оспорювання ним правильності, вимог зазначених у виконавчому написі. Однак в даному випадку боржник оспорює виконавчий напис з підстав допущених нотаріусом порушень законодавства при його вчиненні, а не з підстав неправильності зазначених у ньому вимог. При встановленні судом обґрунтованості заявлених позивачем у даній справі вимог наслідком цього є саме визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Таким чином, оскаржуване рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального і процесуального права, доводи ж апеляційної скарги не спростовують вірних висновків суду першої інстанції і не впливають на його законність.

Керуючись ст.ст. 303, 305 ч. 2, 307, 308, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу відповідача Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» відхилити, рішення Любешівського районного суду Волинської області від 13 травня 2016 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді