Справа № 2-1768/11
Провадження 4-с-13/16
ухвала

Іменем України

18 березня 2016 року Обухівський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді: Потабенко Л.В.,

при секретарі: Падалці А.В.,

за участю представників ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу представника скаржника ОСОБА_3 на неправомірні дії державного виконавця і скасування постанови про стягнення з боржника виконавчого збору,

В С Т А Н О В И В:

Скаржник подав до суду скаргу, в якій вимагав визнати дії державного виконавця Мазура Г.І. відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України неправомірними, визнати протиправною та скасувати постанову про стягнення з боржника виконавчого збору від 12.02.2013 року, в зв»язку з порушенням державним виконавцем при винесенні оскаржуваної постанови ст.25,27,28 Закону України «Про виконавче провадження» .

Представник скаржника в судовому засіданні підтримав скаргу та просив її задовольнити, та поновити строки для звернення до суду з вищевказаною скаргою, оскільки вважає що вони були пропущені з поважних причин в звязку з неоднозначністю застосування судової практики.

Представник Департаменту ДВС МУЮ України, заперечив щодо задоволення скарги, та вважає її необґрунтованою та безпідставною.

Стягувач ПАТ Дельта Банк в судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив.

Суд, вислухавши думку представників сторін, дослідивши матеріали справи, та наявні в справі копії матеріалів виконавчого провадження, вважає скаргу такою, що підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.2 ст.82 Закону України «Про виконавче провадження» боржник має право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби виключно в судовому порядку.

Згідно ст.383 ЦПК України учасники виконавчого провадження та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутись до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно з ч. 2 ст. 387 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобовязує виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює порушені права чи свободи.

Судом встановлено, що рішенням Обухівського районного суду Київської області від 15.11.2011 року було задоволено позов ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет застави.

20.04.2012 року було видано виконавчий лист по цивільній справі № 2-1768/11 про звернення стягнення на предмет застави транспортний засіб, марка Лексус, модель LS 460, рік випуску 2007, тип легковий седан, дата реєстрації 23.07.2009 року, свідоцтво про реєстрацію ТЗ ААС 671182, видане ВРЕР-1 УДАІ в м. Києві, що належить ОСОБА_3.

13.09.2012 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, якою встановлено боржнику самостійно виконати рішення суду в 7-денний строк з моменту винесення (отримання) постанови про відкриття виконавчого провадження. Державним виконавцем роз'яснено боржнику, що при невиконанні рішення в наданий для самостійного виконання строк до боржника буде застосовано примусовий порядок виконання зобов'язання із стягненням з нього виконавчого збору та витрат, пов'язаних з провадженням виконавчих дій. Копію постанови про відкриття виконавчого провадження надіслано сторонам виконавчого провадження рекомендованою кореспонденцією зі зворотнім повідомленням.

Боржником рішення суду у строки, надані для самостійного виконання, не виконано.

25.09.2012 року на адресу відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України надійшла спільна заява боржника ОСОБА_3 та стягувача - ПАТ "Дельта Банк" щодо передачі мирової угоди для визнання до суду, до якої було додано мирову угоду.

Листом від 17.10.2012 року державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України на адресу Шевченківського районного суду м. Києва направлено мирову угоду сторін для затвердження.

17.12.2012 року у додаток до листа від 17.10.2012 року державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби на адресу Шевченківського районного суду м. Києва направлено на затвердження мирову угоду від 11.12.2012 року (з урахуванням уточнень), укладену між боржником та стягувачем.

28.12.2012 року до відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України надійшла заява боржника ОСОБА_3 щодо закінчення виконавчого провадження, до якої додано ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 17.12.2012 року про затвердження мирової угоди по справі в процесі виконання рішення Обухівського районного суду Київської області від 15.11.2011 року у справі № 2-1768/11 за позовом ПАТ "Дельта Банк" до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет застави згідно виконавчого листа від 20.04.2012 року між ПАТ "Дельта Банк" та ОСОБА_3. При цьому у вказаній заяві про закінчення виконавчого провадження ОСОБА_3 повідомила ДВС про добровільне виконання умов мирової угоди у повному обсязі, на підтвердження чого у додатках до заяви додала копії квитанцій від 26.12.2012 року про сплату коштів.

До того ж, 02.01.2013 року на адресу відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України надійшла заява ПАТ "Дельта Банк" щодо завершення виконавчого провадження у зв'язку із виконанням боржником умов мирової угоди у повному обсязі.

12.02.2013 року державним виконавцем було винесено спірну постанову № 34398367 про стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 2490413,16 грн. у зв'язку із невиконанням боржником виконавчого листа у встановлений державним виконавцем семиденний строк.

27.02.2013 року державним виконавцем на підставі вимог пункту 2 частини 1 статті 49 Закону України "Про виконавче провадження" винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, в якій зазначено про виділення постанови про стягнення з боржника виконавчого збору від 12.02.2013 № 34398367 в окреме провадження. Копію постанови направлено сторонам виконавчого провадження для відома.

Судом також встановлено, що ОСОБА_3Ю, зверталась до Обухівського районного суду Київської області, Окружного адміністративного суду міста Києва із позовною заявою про визнання дій головного державного виконавця Мазура Г.І. відділу примусового виконання рішень ДВС України неправомірними, та про скасування постанови про стягнення виконавчого збору від 12.02.2013 року в розмірі 2 438 413,16 гривень.

22.05.2015 року постановою Окружного адміністративного суду м. Києва у справі №826/3081/13-а визнано протиправною та скасовано постанову №34398367 від 12.02.2013 року про стягнення виконавчого збору.

09.07.2015 року ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду у справі №826/3081/13-а скасовано постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 22.05.2015 року та закрито провадження у справі у звязку з тим, що позивачем не дотримано правил підсудності, даний спір не підсудний Окружному адміністративному суду м. Києва, оскільки предметом оскарження є дії державного виконавця у виконавчому провадженні з примусового виконання судового рішення, прийнятого у порядку цивільного судочинства.

24.11.2015 року ухвалою Вищого адміністративного суду України у даній справі касаційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, а ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 09.07.2015 року без змін.

Разом зі скаргою, скаржник подав клопотання про поновлення строку для звернення із скаргою, оскільки вважає що він був пропущений з поважних причин в звязку з неоднозначністю застосування судової практики.

Відповідно до п.16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 7 лютого 2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» встановлені ст.385 ЦПК України строки є процесуальними, можуть бути поновлені за наявності поважних для цього причин за заявою заявника, яка подається одночасно зі скаргою або викладається в скарзі у вигляді клопотання. Якщо скаргу подано з пропуском строку, встановленого законом, та відсутнє клопотання про його поновлення, така скарга суддею одноособово залишається без розгляду при її прийнятті та повертається заявникові. При цьому заявникові може бути роз'яснено право на повторне звернення до суду на загальних підставах.

З врахуванням викладеного суд приходить до висновку про необхідність поновлення строків розгляду даної скарги, оскільки вони були пропущені з поважних причин, а саме в зв»язку з невизначеністю юрисдикції щодо розгляду даної скарги вищестоящих судів.

Згідно вимог ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року № 606-XIV (в редакції чинній на момент виникнення спірних відносин) передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною 1 статті 19 Закону встановлено, що державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа.

Відповідно до частини 2 статті 25 Закону державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

Відповідно до ст. 27 Закону у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення (ч. 1 ст. 27).

При цьому відповідно до положень ч. 1 ст. 32 Закону, заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб; 2) звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні; 4) інші заходи, передбачені рішенням.

У той же час частиною 3 вказаної статті 27 Закону визначено, що у разі отримання документального підтвердження про повне виконання рішення боржником до початку його примусового виконання державний виконавець закінчує виконавче провадження в порядку, встановленому цим Законом.

Виконавчий збір та витрати, пов'язані з організацією та проведенням виконавчих дій, у такому разі з боржника не стягуються.

В контексті наведеного слід зазначити, що згідно правової позиції Верховного суду України, яка викладена у постанові цього суду від 28 січня 2015 року № 3-217гс14, сплив строку, наданого для добровільного виконання рішення суду, сам по собі не є тією достатньою підставою, з якою законодавець пов'язує стягнення виконавчого збору з боржника. Виконавчий збір стягується на підставі постанови державного виконавця, якщо боржником в установлений для цього строк рішення добровільно не виконано, а державним виконавцем вчинено дії, спрямовані на примусове виконання.

Згідно з вимогами ст.6 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

За вказаних обставин, суд вважає, що у державного виконавця не було законних підстав для винесення постанови про стягнення з боржника виконавчого збору, оскільки державним виконавцем не доведено виникнення обставин, за яких підлягає стягненню виконавчий збір, у зв'язку з чим, враховуючи позицію Верховного Суду України, спірна постанова не може вважатися законною та обґрунтованою, а скарга підлягає задоволенню шляхом визнання дій неправомірними, а постанови протиправною та такою що підлягає скасуванню.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.6,19,25,27,28,32,82 Закону України «Про виконавче провадження», ст.ст. 383,387 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

Скаргу задовольнити.

Поновити ОСОБА_3 строк на звернення до суду із скаргою на дії головного державного виконавця Мазура Геннадія Івановича відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України.

Визнати дії головного державного виконавця Мазура Геннадія Івановича відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України неправомірними та визнати протиправною і скасувати постанову головного державного виконавця Мазура Геннадія Івановича відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України № 34398367 про стягнення з боржника виконавчого збору від 12.02.2013 року.

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Київської області через Обухівський районний суд протягом пяти днів з дня проголошення ухвали, а особами, які були відсутні при проголошенні ухвали протягом даного строку з дня отримання копії ухвали.

Суддя: