УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня2016 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді Крижанівської Г.В.,

суддів Чобіток А.О., Немировської О.В.,

при секретарі Заліській Г.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ампір СК» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації втрати частини доходів та відшкодування моральної шкоди за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 березня 2016 року,-

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до ТОВ «Ампір СК» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації втрати частини доходів та відшкодування моральної шкоди.

Свої вимоги обґрунтував тим, що 30.11.2014 він уклав з відповідачем трудовий договір № 40, відповідно до умов якого позивач приймався на посаду тесляра та повинен був виконувати роботу в Республіці Екваторіальна Гвінея, строком з 30.11.2014 по 30.05.2015.

Вказував, що за умовами договору його оклад становив 3000 грн. за місяць. Згідно додаткової угоди, позивач повинен був отримувати 2000 євро за місяц по курсу на дату отримання коштів на поточний рахунок.

Враховуючи, що у липні 2015 року по поверненню до України, підприємство не виплатило заробітну плату, мотивуючи це відсутністю коштів, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі у розмірі 18 000, 00 грн., заборгованість по заробітній платі у розмірі 12 000 євро, компенсацію втрати частини грошових доходів у зв'язку із порушенням термінів виплати у розмірі 5 137 грн., компенсацію втрати частини грошових доходів у зв'язку із порушенням термінів виплати у розмірі 85 580, 00 грн. та моральну шкоду у розмірі 10 000, 00 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 23 березня 2016 року відмовлено у задоволенні позову.

Справа № 761/24434/15-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/9327/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Юзькова О.Л. Доповідач у суді апеляційної інстанції: Крижанівська Г.В. .
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, мотивуючи її тим, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права.

Вказував, що судом не досліджено доказ, а саме відомості з Пенсійного фонду України щодо виплати заробітної плати позивачу, з яких вбачається, що ТОВ «Ампір СК» виплатив заробітну плату лише за один місяць.

Зазначав, що суд прийняв в якості доказів листи щодо виплати заробітної плати, які не були оформлені належним чином.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 березня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В судовому засіданні представник відповідача проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив скаргу відхилити з огляду на її безпідставність.

Інші учасники процесу в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, заслухавши пояснення представника відповідача, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 30.11.2014 року між ТОВ «Ампір СК» та ОСОБА_1 був укладений трудовий договір № 40, зі строком дії до 30.05.2015. (а.с. 4-5).

Відповідно до умов вказаного договору, позивач приймався на роботу на посаду тесляра з окладом 3 000,00 грн. за місяць. Позивач мав приступити до роботи з 30.11.2014.

За умовами трудового договору працівник зобов'язувався виконувати роботу, а підприємство зобов'язувалось виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством.

За умовами п.2.4.1 договору, підприємство має право виплатити працівнику частину (двадцять відсотків) нарахованої заробітної плати (винагороди) тільки після повернення із відрядження та виконання зобов'язань по цьому договору.

Відповідно до бухгалтерської довідки ТОВ «Ампір СК», позивач отримав грошові кошти у розмірі 19 222, 92 грн. (а.с. 42).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що під час розгляду справи доказів на підтвердження доводів ОСОБА_1 суду не надано, а відтак відсутні підстави для задоволення позовних вимог позивача.

Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

З матеріалів справи вбачається, що позивач за оспорюваний період, з грудня 2014 рік по березень 2015 року, отримував грошові кошти, що підтверджується його особистим підписом та бухгалтерською довідкою ТОВ «Ампір СК».

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні будь-які докази на спростування виплати вказаних сум та на підтвердження доводів позивача щодо відмови ТОВ «Ампір СК» у виплаті заробітної плати.

Посилання ОСОБА_1 на Додаткову угоду № 1 до трудового договору, якою передбачено виплату позивачу грошових коштів за виконані роботи в розмірі 2 000 євро за місяць по курсу банку на дату отримання коштів на поточний рахунок, є необґрунтованими з наступних підстав.

Згідно положень ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

В матеріалах справи міститься вказана вище Додаткова угода № 1 (а.с. 6). Разом з тим, як вбачається з її змісту, угода не містить дати укладення, підпису директора ТОВ «Ампір СК» та печатки вказаного товариства.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи ОСОБА_1 щодо обов'язку відповідача сплатити грошові кошти відповідно до умов Додаткової угоди є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог в частині виплати компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушення строків їх виплати, з огляду на те, що відповідних обставин порушення відповідачем таких строків по виплаті заробітної плати судом встановлено не було.

Крім того, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди.

Згідно з ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Відповідно до роз'яснень, викладених в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування моральної шкоди» під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

При з'ясуванні питання щодо відшкодування моральної шкоди, суд повинен з'ясувати чим підтверджується факт заподіяння моральних страждань, або втрат немайнового характеру, за яких обставин вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить.

Оскільки, під час розгляду справи, судом не встановлено, а позивачем не доведено наявності підстав передбачених ст. 23 ЦК України та ст. 237-1 КЗпП України, зазначені вище вимоги позовної заяви задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

ОСОБА_1 не надав до суду належних та допустимих доказів на підтвердження доводів, викладених у скарзі, а відтак вони задоволенню не підлягають.

Розглядаючи спір, суд першої інстанції в межах доводів позову повно і всебічно дослідив обставини справи, дав належну оцінку доказам, правильно визначив правову природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, і прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, про що ухвалив відповідне рішення.

Інші доводи скарги цих висновків не спростовують, не впливають на правильність прийнятого судом рішення і, з огляду на вимоги ст. 308 ЦПК України, не можуть бути визнані підставою для його скасування, тому підлягають відхиленню.

Керуючись ст. 218, 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 березня 2016 року, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: