Дата документу 25.11.2016
Справа № 320/7755/16-ц
Провадження № 2-о/320/187/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

«25» листопада 2016 року м.Мелітополь

Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Бахаєва І.М.,

при секретарі Черемісіної О.В.,

за участю:

позивача ОСОБА_1,

представника позивача адвоката ОСОБА_2,

опікуна в особи представника виконавчого комітету Світлодолінської сільської ради Запорізької області ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4 психоневрологічного інтернату Запорізької обласної ради ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Мелітополі цивільну справу, відкриту за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 психоневрологічного інтернату Запорізької обласної ради, третя особа виконавчий комітет Світлодолінської сільської ради Запорізької області про припинення лікування та стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до Мелітопольського міськрайонного суду з позовом до ОСОБА_4 психоневрологічного інтернату Запорізької обласної ради, за участю третьої особи - Виконавчий комітет Світлодолинської сільської ради, про припинення лікування, мотивуючи вимоги тим, що до нього дійсно застосовувалось примусове лікування, дане твердження підтверджується тим, що відповідно до призначення Запорізької обласної лікарні, останньому було рекомендовано лікування, а саме приймати ліки клопіксол разом із циклодолом. Заміну, або альтернативу будь якого з цих препаратів призначено не було. А отже, позивачем по справі надавалась згода на прийом саме цих двох ліків. Однак, як було встановлено в суді, інтернат, де проживає позивач, не має права застосовувати до своїх «пацієнтів» один з призначених обласною лікарнею препаратів, а тому лікарем інтернату було прийнято рішення замінити один із препаратів на аналогічний (який зі слів позивача є набагато слабшим у дії, аніж призначений обласною лікарнею). Не погоджуючись із призначеним лікуванням, ОСОБА_1 неодноразово відмовлявся від такого лікування, оскільки після його застосування його супроводжували дуже сильний фізичний біль, «ломка» усіх кісток, пригнічений стан і т.д. Однак, працівниками інтернату, незважаючи на відмову ОСОБА_1 від призначеного лікарем інтернату лікування застосовувалось примусове надання лікування. Посилаючись на вищевикладені обставини, наполягаючи на тому, що саме працівниками відповідача до нього застосовувались примусове лікування, яке полягало у лікуванні без його згоди, позивач просив припинити примусове лікування та стягнути на його користь моральну шкоду.

В судовому засіданні позивач уточнив позовні вимоги, зазначивши, що примусове лікування по відношенню до нього припинено, а тому він відмовляється від позовних вимог щодо припинення примусового лікування, та просить суд стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в сумі 50 тисяч гривень за надання примусового психіатричного лікування.

Представник відповідача - ОСОБА_4 психоневрологічного інтернату Запорізької обласної ради в судовому засіданні позов не визнала з огляду на його необґрунтованість і безпідставність, пояснивши, що ОСОБА_4 психоневрологічний інтернат не є медичним закладом, не мають ліцензії на використання препарату, рекомендованого обласною лікарнею, а тому застосовували до пацієнтів аналогічний препарат. Окрім того, всі призначення в ОСОБА_4 психоневрологічному інтернаті проводились лікарем, який працює в інтернаті на підставі трудового договору.

Представник третьої особа - Виконавчого комітету Світлодолинської сільської ради, в судовому засіданні позов не визнав з огляду на його необґрунтованість і безпідставність, пояснивши, що примусового лікування до позивача не застосовувалось.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позову з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як вбачається з вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Відкриваючи провадження у справі суд попередив сторони про те, що відповідно до ч.1 ст. 131 ЦПК України, вони зобовязані подати свої докази суду до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті.

Виходячи зі змісту положень статті 60 ЦПК України суд розглядає справу на підставі доказів, які подані сторонами до початку безпосереднього судового розгляду.

Судом встановлено, що позивач у встановленому законом порядку визначний частково недієздатним, проживає в ОСОБА_4 психоневрологічному інтернаті. Опікуном було призначено Виконавчий комітет Світлодолинської сільської ради.

З наданої відповідачем суду медичної документації убачається відповідно до рекомендацій обласної лікарні позивачу було рекомендовано лікування, а саме призначено ліки клопіксол разом із циклодолом. Заміну, або альтернативу будь якого з цих препаратів призначено не було.

Позивач неодноразово відмовлявся як письмово так і усно від отримання лікування, відмінного від призначеного обласною лікарнею, однак, в березні 2016 року позивачу вкотре без отримання його згоди було застосовано примусове медичне втручання, яке було відмінне від призначеного обласною лікарнею. Після отриманого лікування, позивачу стало дуже погано, його супроводжував сильний фізичний біль та моральні страждання, в результаті чого 27 березня 2016 року його було доставлено до обласної лікарні, де йому була надана необхідна медична допомога.

Отже, оскільки ОСОБА_4 психоневрологічний інтернат у своїй діяльності застосовує медичне втручання, то повинен дотримуватись вимог положень Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров?я» (ст..42, 43), Закону України «Про психіатричну допомогу», Цивільного кодексу України (ст..284) та наказів Міністерства охорони здоров?я України.

Однак, відповідачем було порушено норми чинного законодавства України про охорону здоровя, зокрема у частині отримання добровільної інформованої згоди на медичне втручання, оскільки згідно п.3 ст.284 ЦК України та ст..42 Основ законодавства України про охорону здоровя медичне втручання проводиться лише за умови інформованої та добровільної згоди.

Будь-яке лікування людини означає втручання як у її особисте життя, так і у сферу її здоровя. Медичне втручання (застосування методів діагностики, профілактики або лікування, пов'язаних із впливом на організм людини) допускається лише в тому разі, коли воно не може завдати шкоди здоров'ю пацієнта. Для застосування методів діагностики, профілактики та лікування необхідна згода пацієнта, який відповідно до законодавства має право на інформацію, що повинна відповідати певним вимогам і надаватись хворому в належний спосіб, не порушуючи його прав. Отримання згоди пацієнта на медичне втручання є здійсненням його конституційного права на особисту недоторканність. Дане положення закріплено також у ст..284 ЦК України, де передбачено, що надання медичної допомоги фізичній особі, яка досягла 14 років, проводиться за її згодою, а повнолітня дієздатна фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій і може керувати ними, має право відмовитись від лікування.

Окрім того, особи, які страждають на психічні захворювання, повинні користуватися тими ж правами громадянина та основними свободами, що й всі громадяни. Психічні хворі мають право на професійну, гуманну та достойну допомогу. Разом з тим, вказані особи потребують не лише ефективної та своєчасної медичної допомоги, а й захисту їх прав, свобод, гідності і законних інтересів. Вони повинні бути захищені від незаконної експлуатації, негідного ставлення та приниження. Ставлення до таких громадян повинно відповідати вимогам етичних стандартів Гавайської декларації, яка була переглянута та схвалена Генеральною асамблеєю Всесвітньої психіатричної асоціації у Відні у 1983 році, а також Мадридській декларації, прийнятої у 1996 році на Х Конгресі ВПА.

До психічно хворих громадян поміж застосування комплексу заходів соціальної реабілітації, повинен здійснюватись медикаментозний та інший медичний вплив на здоровя з метою виліковування чи поліпшення їх стану здоровя.

Згідно зі ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідачем по справі всупереч вимогам ст..60 ЦПК України не надано жодних доказів отримання від позивача інформованої згоди пацієнта на медичне втручання.

Відповідно до ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Згідно з ч. 1 ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній особі відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Право на відшкодування моральної шкоди виникає за наявності передбачених законом умов або підстав відповідальності за заподіяну шкоду (постанова Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4).

З огляду на п.5 постанови вказаного вище Пленуму ВСУ, зобов'язання відшкодувати моральну шкоду виникає за наявності: а) моральної шкоди як наслідку порушення особистих немайнових прав або посягання на інші нематеріальні блага; б)неправомірних рішень, дій чи бездіяльності заподіювача шкоди; в) причинного зв'язку між неправомірною поведінкою і моральною шкодою; г) вини заподіювача шкоди.

Факт протиправних діянь відповідача по відношенню до позивача, у вигляді примушування позивача до лікування, застосування щодо позивача примусових заходів медичного характеру відповідачем, завдання сильного фізичного болю, душевних страждань в результаті застосування інших ліків, чим тих які було рекомендовано обласною лікарнею, позивачем доведена в повному обсязі.

За таких обставин, суд дійшов висновку щодо задоволення позовних вимог частково, у вигляді відшкодування позивачу моральної шкоди в розмірі 10 000 грн. з відповідача.

Керуючись постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4), ст..ст. 3,23, 1167 ЦК України, 10,11,60, 74, 88, 131,137, 209, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_4 психоневрологічного інтернату Запорізької обласної ради, за участю третьої особи - Виконавчий комітет Світлодолінської сільської ради, про стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Комунальної установи «ОСОБА_4 психоневрологічний інтернат» Запорізької обласної ради (ідентифікаційний код по Запорізька область, Мелітопольський район, с. Орлове, вул.. Радянська, 231), на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживає: ІНФОРМАЦІЯ_2 завдану моральну шкоду в розмірі 10 000 (десять тисяч) грн..

В задоволенні іншої частини позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана апеляційному суду Запорізької області через Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

СУДДЯ: І.М. БАХАЄВ