Провадження № 22-ц/780/3078/16 Доповідач у 2 інстанції Фінагєєв В. О.
Категорія 26 31.05.2016
УХВАЛА

Іменем України

31 травня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді Фінагєєва В.О.,

Суддів Антоненко В.І., Кашперської Т.Ц.,

за участю секретаря Волинець Я.В.

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договорів про задоволення вимог іпотекодержателя недійсними, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом та просив визнати недійсними договори про задоволення вимог іпотекодержателя, укладені між ним та ОСОБА_3, та посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скляр О.Л., зареєстровані у реєстрі за № 496 та № 497 від 12 березня 2015 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_2 є власником домоволодіння з надвірними будівлями та спорудами та земельної ділянки площею 0,1105 га, які розташовані по АДРЕСА_1. У 2014 році позивач взяв у відповідача в борг грошові кошти у розмірі 1 881 600 грн., що еквівалентно 156 800 доларів США строком на 4 місяці. За договором позики повернення коштів повинно проходити в іноземній валюті. Позивач вважає, що умови договору позики в частині надання коштів в іноземній валюті є порушенням вимог закону і погіршує становища позичальника. Крім того, у забезпечення виконання зобов'язань за договором позики між сторонами було укладено договір іпотеки, згідно умов якого банк передав в іпотеку вищезазначене нерухоме майно. Іпотечний договір був укладений під впливом помилки, оскільки позивач не розумів, що іпотечний договір укладений на підставі нікчемного правочину, а отже є нікчемним. В подальшому на підставі нікчемних договорів позики та іпотеки, 12 березня 2015 року між сторонами укладено договори про задоволення вимог іпотекодержателя, на підставі яких відповідач набув право власності на земельну ділянку та домоволодіння позивача. ОСОБА_2 вважає, що за недійсними договорами про задоволення вимог іпотекодержателя, відповідач неправомірно набув право власності на нерухоме майно. Укладаючи вказані договори позивач помилився, а саме укладення ним договорів про задоволення вимог іпотекодержателя не відповідало його внутрішній волі та вчинене під впливом помилки. Враховуючи, що договори про задоволення вимог іпотекодержателя мають похідний характер від основного зобов'язання, оформленого у вигляді договору позики, який є нікчемним та недійсним, вони також повинні бути визнані судом недійсними.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 березня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що така істотна умова договору позики, як надання та повернення коштів в іноземній валюті, є несправедливою та містить істотний дисбаланс прав та обов'язків. Вчинення позивачем договорів не відповідало його внутрішній волі та вчинене під впливом помилок. Суд першої інстанції позбавив позивача прав скористатися правами щодо забезпечення доказів та належними доказами довести обставини щодо недійсності спірних правочинів.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 29 травня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Клименком Д.Б., зареєстрований в реєстрі за № 974, згідно умов якого ОСОБА_3 передав ОСОБА_6 у позику грошові кошти в розмірі 1 881 600 грн., що на день укладення цього договору еквівалентно 156 800 доларів США.

Згідно п. 2 вказаного договору повернення позиченої суми повинне проходити в готівковій формі у м. Києві за курсом продажу доларів ПАТ КБ «Приват Банк» на день проведення розрахунку:

- 29 червня 2014 року - грошову суму, еквівалентну 4 200 доларам США;

- 29 липня 2014 року - грошову суму, еквівалентну 4 200 доларам США;

- 29 серпня 2014 року - грошову суму, еквівалентну 4 200 доларам США;

- 29 вересня 2014 року - грошову суму, еквівалентну 144 200 доларам США.

У забезпечення виконання зобов'язань за вищевказаним договором позики, 29 травня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Клименком Д.Б., зареєстрований в реєстрі за № 977, відповідно до умов якого, на виконання зобов'язань за договором позики ОСОБА_2 передав ОСОБА_3 в іпотеку наступне нерухоме майно: домоволодіння з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,1105 га за вказаною адресою, цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, кадастровий № НОМЕР_1.

12 березня 2015 року відповідно до договорів про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідчених приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скляром О.Л., зареєстрованих в реєстрах за № 496 та № 497 ОСОБА_2 передав ОСОБА_3 у власність вказані земельну ділянку та домоволодіння.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав належним та допустимих доказів, якими він обґрунтовує свої вимоги.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно вимог ст. 215-235 ЦК України особа, яка вважає, що її речові права порушені, має право звернутися до суду з позовом про визнання відповідної угоди недійсною.

Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Предметом спору є визнання недійсними договорів про задоволення вимог іпотекодержателя з підстав, передбачених ст. 229 ЦК України.

Відповідно до ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилась щодо обставин які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків встановлених законом.

Згідно п. п. 19, 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з

правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували укладення оспорюваних договорів позивачем під впливом помилки.

Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсними договорів про задоволення вимог іпотекодержателя, які мають похідний характер від основного зобов'язання, що, на думку позивача є нікчемним, ОСОБА_2 не надав належних та допустимих доказів, які підтверджують нікчемність договору позики та укладення зазначених договорів під впливом помилки.

У позовній заяві ОСОБА_2 зазначає, що умови договору позики в частині надання коштів в іноземній валюті не відповідають вимогам ст. 524 ЦК України та ст. 35 Закону України «Про Національний банк України».

Однак, за змістом ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Підписавши договір позики з відповідачем, ОСОБА_2 отримав кошти, на що він сам погодився. Позивач також власноручно підписав іпотечний договір та оскаржувані договори, а отже, погодився на умови, зазначені в них.

Посилання ОСОБА_2 на ст. 35 Закону України «Про Національний банк України», Декрет КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Положення «Про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу» є безпідставними, оскільки вказані нормативно-правові акти регулюють відносини, які виникають під час створення та діяльності банків, а також правовідносини, стороною яких є банківська установа.

Посилання апелянта на незалучення до участі у справі третіх осіб, а саме дружини позивача та приватного нотаріуса, який посвідчував договори про задоволення вимог іпотекодержателя, на думку суду є безпідставними, оскільки вказані порушення не призвели до неправильного вирішення справи по суті. Крім того, дружина ОСОБА_2 не є стороною оспорюваних правочинів.

Таким чином, висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи та ґрунтуються на наявних у справі доказах, доводи апеляційної скарги зазначених висновків не спростовують, а відтак вимоги апеляційної скарги задоволені бути не можуть.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-316 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Фінагєєв В.О.

Судді: Антоненко В.І.

Кашперська Т.Ц.