Справа № 331/3866/16-ц
Провадження 2/331/990/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2016 року Жовтневий районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Жукової О.Є.

при секретарі Пакуло В.С.

за участю представника позивача - ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника третьої особи - ОСОБА_3

розглянув в відкритому судовому засіданні в засі суду м. Запоріжжя справу за позовом ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , третя особа орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району про визнання дій щодо реєстрації у предметі іпотеки третіх осіб неправомірними, анулювання реєстрації та виселення неправомірно зареєстрованих осіб,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом до відповідачів , в якому просив визнати дії ОСОБА_2 щодо реєстрації у предметі іпотеки ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 неправомірними та вчиненими з порушенням умов законодавства , виселити неправомірно зареєстрованих осіб ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_9, ОСОБА_8 , які зареєстровані у квартирі, що є предметом іпотеки за адресою: АДРЕСА_1 зі зняттям з реєстраційного обліку .

Позовні вимоги ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» обґрунтував тим, що між банком та ОСОБА_2 15.07.2008 року було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого ОСОБА_2 отримав кредит в розмірі 46 095,48 доларів США строком до 15.07.2013 року. В забезпечення виконання зобов»язання за вказаним договором між сторонами 15.07.2008 року було укладено договір іпотеки , згідно з п. 33.3 якого ОСОБА_2 надав в іпотеку нерухоме майно , а саме квартиру АДРЕСА_2.

Оскільки відповідач ОСОБА_2 порушив свої зобов»язання за кредитним договором, позивач вимушений був звернутися до суду за захистом порушеного права , і 21.12.2011 року Апеляційним судом Запорізької області було ухвалено рішення , яким було звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 15.07.2008 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, яка станом на 04.11.2009 року склала 400 084,64 гривень.

На теперішній час рішення суду не виконане. Крім того, в обґрунтування позову ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» зазначає, що п.18.7 договору іпотеки визначений обов»язок іпотекодавця ОСОБА_2 не передавати майно в оренду ( майновий найом), у лізинг, у спільну діяльність або у безоплатне користування, не здійснювати його відчуження або інше розпорядження без письмової згоди іпотекодержателя. Однак, даний пункт договору було порушено ОСОБА_2 , і в квартирі за адресою: м. Запоріжжя, вул. Гоголя , буд. 163 к. 35 були зареєстровані ОСОБА_2, ОСОБА_4 ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8. З огляду на викладене позивач вважає, що відповідач та всі інші мешканці, що були зареєстровані у житловому приміщенні , що є предметом іпотеки з порушенням вимог законодавства , підлягають виселенню зі зняттям з реєстраційного обліку.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримала в повному обсязі, надала пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги не визнав, в задоволенні позовних вимог просив відмовити з тих підстав, що квартира , передана в іпотеку була придбана не за кредитні кошти, його дружина та неповнолітні діти були зареєстровані в квартирі з тих підстав, що іншого місця проживання вони не мали, а реєстрація місця проживання їм була необхідна для отримання соціальних виплат.

Відповідачка ОСОБА_4 в наданій до суду заяві просила справу розглянути у її відсутність, позов не визнала в повному обсязі.

Представник третьої особи позовні вимоги в частині визнання дій ОСОБА_2 щодо реєстрації у предметі іпотеки осіб неправомірними просила вирішити на розсуд суду, в іншій частині проти задоволення позову заперечувала , вказавши, що виселення неповнолітніх дітей без надання останнім іншого житлового приміщення є порушенням прав останніх .

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи , приходить до наступних висновків.

Так судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини.

15.07.2008 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № ZPBLGA, згідно умов якого відповідачу було надано кредитні кошти в сумі 46 095,48 доларів США на споживчі цілі терміном до 15.07.2013 року. Забезпечення виконання зобов»язань за вказаним договором виступає іпотека квартири , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 (п.8.3 договору) (а.с.7-10).

Також судом встановлено, що між позивачем та ОСОБА_2 15.07.2008 року було укладено іпотечний договір № ZPBLGA, п. 33.3 якого встановлено, що в забезпечення виконання зобов»язань за кредитним договором ОСОБА_2 надав в іпотеку нерухомість, а саме: 1-кімнатну квартиру загальною площею 28,04 кв.м., за адресою: АДРЕСА_3, яка належить ОСОБА_2 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 27.05.2003 року (а.с.11-14).

У відповідності до п. 18.7 вказаного іпотечного договору іпотекодавець зобов»язується не передавати предмет іпотеки в оренду (майновий найом) , у лізинг наступну іпотеку, у спільну діяльність або у позичку, а також не здійснювати до видачі Заставної його відчуження або інше розпорядження Предметом іпотеки без письмової згоди Іпотекодержателя. Після видачі Заставної перехід права власності на Предмет іпотеки не допускається до повного задоволення вимоги за Заставою, крім переходу права власності на Предмет іпотеки в порядку спадкування.

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 21 грудня 2011 року по справі за позовом ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки , в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 15.07.2008 року в розмірі 739263,05 гривень звернуто стягнення на предмет іпотеки квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_4 шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» з укладанням від імені ОСОБА_2 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем (а.с.15-17).

На теперішній час рішення суду не виконане. В спірному житлі, що є предметом іпотеки , у відповідності до довідки ЦОБ № 3987 від 16.12.2015 року зареєстровані: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, (дата реєстрації 26.06.2003 року); його дружина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2, ( дата реєстрації 07.10.2010 року); син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 , (дата реєстрації 31.08.2010 року); син ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4, (дата реєстрації 12.05.2009 року); донька ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_5, (дата реєстрації 16.04.2014 року); донька ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_6, (дата реєстрації 12.05.2009 року).

Відповідно до положень статей 141 та 160 Сімейного кодексу України місце проживання неповнолітньої дитини реєструється за місцем проживання одного з батьків, за згодою обох батьків, які мають рівні права та обовязки щодо дитини.

Виходячи з викладеного, батьки неповнолітньої дитини, як її законні представники, зобовязані подати до органів внутрішніх справ заяву про реєстрацію місця проживання новонародженої дитини у десятиденний строк після державної реєстрації факту народження дитини (одержання свідоцтва про народження).

Статтею 197 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачено, що проживання без реєстрації місця проживання тягне за собою попередження або накладання штрафу від одного до трьох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до вимог ст. 155 ЖК УРСР жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР.

Стаття 156 ЖК України регламентує, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок

користування цим приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.

Зокрема частиною другою ст. 158 ЖК УРСР передбачений порядок укладання договору найму жилого приміщення в будинку , відповідно до якого договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Договір повинен містити вказівку на предмет договору, строк, на який він укладається, визначати права і обов'язки наймодавця і наймача та інші умови найму.

Таким чином, встановлені судом фактичні обставини справи , та вищевикладені норми чинного сімейного та житлового законодавства дають суду підстави дійти до висновку, що посилання ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на те, що реєстрація членів сім»ї ОСОБА_2 в житловому приміщенні є порушенням п. 18.7 договору , є помилковим, оскільки вселення до власника житла членів сім»ї та неповнолітніх дітей не є передачею предмета іпотеки в оренду (майновий найом) , у лізинг, наступну іпотеку, у спільну діяльність або у позичку, а також не є здійсненням до видачі Заставної відчуження майна або інше ним розпорядження без письмової згоди Іпотекодержателя в розумінні п.18.7 договору. Крім того, здійснення реєстрації новонароджених дітей в житловому приміщенні, є обов»язком відповідача ОСОБА_2, невиконання якого тягне відповідальність встановлену законом.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку що позовні вимоги в частині визнання дії ОСОБА_2 щодо реєстрації у предметі іпотеки ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 неправомірними та вчиненими з порушенням умов законодавства задоволенню не підлягають.

Вирішуючи позов в частині позовних вимог щодо виселення неправомірно зареєстрованих осіб , суд зазначає наступне.

За змістом частини першої статті 575 Цивільного кодексу України(далі -ЦК України) та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першоїстатті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачене Законом України «Про іпотеку».

Згідно із частиною третьою статті 33 цього Закону звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку».

Так, згідно із частинами першою, другою статті 39 цього Закону в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку»передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя статті 109 цього Кодексу регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Отже, частина друга статті 109 цього Кодексу встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання їм іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку», підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Отже, за змістом цих норм особам , яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 30 вересня 2015 року (справа № 6-1892 цс15).

Судом встановлено, що кредит було надано ОСОБА_2 на споживчі цілі, спірна квартира за адресою: АДРЕСА_3, належить ОСОБА_2 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 27.05.2003 року. Кредитний договір ОСОБА_2 уклав з позивачем в 2008 році, з чого випливає, що іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

На теперішній час в спірній квартирі зареєстровані відповідачі та їх неповнолітні діти.

Позивач не ставить питання щодо виселення з наданням іншого житлового приміщення.

З урахуванням наведеного, суд вважає, що позовні вимоги в частині виселення відповідачів зі зняттям з реєстраційного обліку не підлягають задоволенню, оскільки в іпотеку передано квартиру, яка не була придбана за рахунок отриманих кредитних коштів, а тому підстави для виселення відповідачів із цієї квартири без надання їй іншого постійного житла відсутні і в задоволенні позову в цій частині також слід відмовити.

Керуючись ст. 10,11, 209, 212,214,215, 217, 218 ЦПК України, суд ,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , третя особа орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району про визнання дій щодо реєстрації у предметі іпотеки третіх осіб неправомірними, анулювання реєстрації та виселення неправомірно зареєстрованих осіб відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя :

22.08.2016