АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 607/2415/16-ц Головуючий у 1-й інстанції Ромазан В.В.
Провадження № 22-ц/789/1072/16 Доповідач - Козак І.О.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 серпня 2016 р. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Козака І.О.

суддів - Демкович Ю. Й., Загорський О. О.,

секретар - Танцюра О.В.

з участю ОСОБА_1, його представника

та представника Державного

професійно-технічного навчального закладу

"Тернопільське вище професійне училище

ресторанного сервісу і торгівлі",

розглянула у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 освіти і науки України, Державного професійно-технічного навчального закладу "Тернопільське вище професійне училище ресторанного сервісу і торгівлі", третя особа Департамент освіти і науки Тернопільської обласної державної адміністрації про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 освіти і науки України, Державного професійно-технічного навчального закладу "Тернопільське вище професійне училище ресторанного сервісу і торгівлі", третя особа Департамент освіти і науки Тернопільської обласної державної адміністрації про скасування наказу ОСОБА_2 освіти і науки України № 46-к від 08 лютого 2016 року про розірвання контракту та звільнення ОСОБА_1, поновлення на роботі на посаді директора Державного професійно-технічного навчального закладу "Тернопільське вище професійне училище ресторанного сервісу і торгівлі" та стягнення з ОСОБА_2 освіти і науки України середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, посилаючись на незаконність даного наказу.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 11 липня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 освіти і науки України, Державного професійно-технічного навчального закладу "Тернопільське вище професійне училище ресторанного сервісу і торгівлі", третя особа Департамент освіти і науки Тернопільської обласної державної адміністрації відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням, ОСОБА_1 звернувся в суд з апеляційною скаргою, мотивуючи її тим, що рішення Тернопільського міськрайонного суду від 11 липня 2016 року є незаконним та необґрунтованим. Зокрема вважає, що суд безпідставно посилається на досудове розслідування у відповідному кримінальному провадженні, оскільки воно було закрите через відсутність у діяннях ОСОБА_1 складу кримінального правопорушення. Крім того, суд неправомірно не взяв до уваги відсутність претензій учнів до ОСОБА_1 Помилковим є висновок суду щодо вчинення ним аморального проступку. Вважає також, що суд невмотивовано відмовив у задоволенні клопотання про допит в якості свідків учнів, адже вони могли б спростувати обставини, на яких ґрунтується рішення.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників цивільного процесу, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 22 серпня 2011 року між ОСОБА_2 освіти і науки, молоді та спорту України та ОСОБА_1 укладено контракт про призначення останнього на посаду директора Державного професійно-технічного навчального закладу "Тернопільське вище професійне училище ресторанного сервісу і торгівлі" на строк 5 років з 1 вересня 2011 року по 1 вересня 2016 року.

Наказом ОСОБА_2 освіти і науки України № 46-к від 08 лютого 2016 року достроково розірвано контракт директора Державного професійно-технічного навчального закладу "Тернопільське вище професійне училище ресторанного сервісу і торгівлі" ОСОБА_1 від 22 серпня 2011 року та звільнено його з 10 лютого 2016 року з посади директора. Підставами дострокового розірвання контракту та звільнення зазначено п. 8 ст. 36 Кодексу законів про працю України, у звязку з порушенням підпункту 11 пункту 10 контракту в частині дотримання законодавства (ч. 1 ст. 54 та ст. 56 ЗУ Про освіту, ст. 24 та ч. 2 ст. 45 ЗУ Про професійно-технічну освіту).

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позову, суд виходив з того, що наявними у матеріалах справи доказами підтверджено факт вчинення позивачем 26 жовтня 2015 року примушування учнів Державного професійно-технічного навчального закладу "Тернопільське вище професійне училище ресторанного сервісу і торгівлі" стати на коліна за вчинення ними порушення правил поведінки. Суд прийшов до висновку, що такі дії позивача є аморальним проступком, який дискредитував його, а тому відповідач правомірно розірвав трудовий договір контракт від 22 серпня 2011 року, укладений з ОСОБА_1 та припинив його дію за вимогою керівника достроково на підставі пункту 26 Контракту, у звязку з порушенням позивачем вимог ч. 1 ст. 54 та ст. 56 ЗУ Про освіту, ст. 24 та ч. 2 ст. 45 ЗУ Про професійно-технічну освіту в частині своєї високоморальної поведінки як педагогічного працівника.

Однак з таким висновком колегія суддів не погоджується.

Як вбачається з матеріалів справи 22 серпня 2011 року між ОСОБА_2 освіти і науки, молоді та спорту України та ОСОБА_1 укладено контракт згідно з яким позивача призначено на посаду директора Державного професійно-технічного навчального закладу "Тернопільське вище професійне училище ресторанного сервісу і торгівлі".

Підставою для розірвання контракту та звільнення з посади у відповідному наказі зазначено п. 8 ст. 36 Кодексу законів про працю України, у звязку з порушенням підпункту 11 пункту 10 контракту в частині дотримання законодавства (ч. 1 ст. 54 та ст. 56 ЗУ Про освіту, ст. 24 та ч. 2 ст. 45 ЗУ Про професійно-технічну освіту).

Згідно з ч. 1 ст. 21 Кодексу законів про працю України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до ч. 3 ст. 21 КЗпП України особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін.

Як вбачається з положень ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір, яким є контракт, до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників; виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов'язків вимагає доступу до державної таємниці; систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення; прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин; нез'явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки по вагітності і родах, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні. За працівниками, які втратили працездатність у зв'язку з трудовим каліцтвом або професійним захворюванням, місце роботи (посада) зберігається до відновлення працездатності або встановлення інвалідності; поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу; появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння; вчинення за місцем роботи розкрадання (в тому числі дрібного) майна власника, встановленого вироком суду, що набрав законної сили, чи постановою органу, до компетенції якого входить накладення адміністративного стягнення або застосування заходів громадського впливу; призову або мобілізації власника - фізичної особи під час особливого періоду; встановлення невідповідності працівника займаній посаді, на яку його прийнято, або виконуваній роботі протягом строку випробування.

Крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадках: одноразового грубого порушення трудових обов'язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації всіх форм власності, його заступниками, а також службовими особами органів доходів і зборів, яким присвоєно спеціальні звання, і службовими особами центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами; винних дій керівника підприємства, установи, організації, внаслідок чого заробітна плата виплачувалася несвоєчасно або в розмірах, нижчих від установленого законом розміру мінімальної заробітної плати; винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу; вчинення працівником, який виконує виховні функції, аморального проступку, не сумісного з продовженням даної роботи; перебування всупереч вимогам Закону України "Про запобігання корупції" у прямому підпорядкуванні у близької особи; припинення повноважень посадових осіб (ст. 41 КзпП України).

Отже, у КЗпП України наведено вичерпний перелік підстав для припинення трудового договору. Крім того, відповідно до п. 8 ст. 36 КзпП України трудовий договір може бути припинений з підстав передбачених контрактом.

Так, у пункті 26 Контракту директора державного професійно-технічного навчального закладу Тернопільське вище професійне училище ресторанного сервісу та торгівлі ОСОБА_1 наведені додаткові підстави припинення контракту: 1) у звязку із закінченням строку його дії; 2) за угодою сторін; 3) достроково за вимогою керівника чи за вимогою ОСОБА_2; 4) з ініціативи керівника: - у звязку з порушенням ОСОБА_2 законодавства про працю; - у випадку невиконання ОСОБА_2 умов, передбачених цим контрактом; 5) підставою для дострокового розірвання контракту за ініціативою Керівника є також хвороба або інвалідність, що перешкоджають виконанню службових обовязків за контрактом.

Крім цього, пунктом 27 Контракту передбачено, що керівник може бути звільнений з посади, а цей контракт розірваний з ініціативи ОСОБА_2, у тому числі за пропозицією управління освіти і науки Тернопільської обласної державної адміністрації, до закінчення терміну його дії: 1) через систематичне невиконання або неналежне виконання Керівником без поважних причин обовязків, покладених на нього цим контрактом; 2) за одноразове грубе порушення Керівником законодавства та невиконання обовязків, покладених на нього цим контрактом, унаслідок чого навчальний заклад зазнав збитків на значну суму; 3) за невиконання навчальним закладом зобовязань щодо сплати податків, зборів, інших обовязкових платежів, несвоєчасну виплату заробітної плати працівникам з його вини.

Інших підстав, за яких особа може бути звільнена з ініціативи власника чи уповноваженого ним органу, крім наведених вище, ні КзпП України, ні Контрактом не передбачено.

З наказу ОСОБА_2 освіти і науки України вбачається, що розірвання контракту та звільнення ОСОБА_1 здійснене згідно з п. 8 ст. 36 КзпП України, у звязку з порушенням підпункту 11 пункту 10 Контракту.

Щодо підпункту 11 пункту 10 Контракту, на який посилається ОСОБА_2 науки і освіти України як на підставу звільнення, то у ньому лише зазначено обовязок позивача забезпечити дотримання законодавства, вживання заходів щодо вдосконалення управління навчального закладу, зміцнення фінансово-господарської, трудової дисципліни.

Розірвання Контракту та звільнення з роботи пункт 10 Контракту не передбачає.

Отже, розірвання контракту та звільнення ОСОБА_1 з посади директора здійснено згідно з п. 8 ст. 36 КзпП України, а саме з підстав, передбачених контрактом, тоді як вказівки на жодну з вказаних у п. 27 Контракту підстав ОСОБА_2 не наведено.

Таким чином, колегія суду приходить до висновку про необґрунтованість і незаконність розірвання контракту та звільнення ОСОБА_1 з посади директора

Відмовляючи позивачу в позові про поновлення на роботі, місцевий суд виходив з того, що позивач як працівник, що виконує виховну функцію, вчинив аморальний проступок, який дискредитував його, чим порушив вимоги ч. 1 ст. 54 та ст. 56 Закону України Про освіту і ст. 24 та ч. 2 ст. 45 Закону України Про професійно-технічну освіту.

Однак наведені судом статті Законів стосуються моральних вимог до педагогічних працівників, а не підстав, за яких працівник може бути звільнений з ініціативи власника чи уповноваженого ним органу.

Звільнення за вчинення аморального проступку передбачено п. 3 ч. 1 ст. 41 КзпП України. Однак відповідач ОСОБА_2 освіти і науки не звільнило позивача по цій статті Кодексу. Тому суд фактично вийшов за межі позовних вимог і досліджував законність звільнення з підстав, за яких позивача не звільнялося.

За таких обставин рішення суду не може залишатися в силі, підлягає до скасування та прийняття нового рішення про задоволення позову.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави при винесенні рішення про поновлення на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

У пункті 6 Постанови Пленуму Верховного суду № 13 від 24 грудня 1999 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" сказано, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню.

Так, ОСОБА_1 було звільнено з посади директора 10 лютого 2015 року.

Згідно з п. 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів" визначено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи.

Згідно п. 8 Постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати" № 100 від 08 лютого 1995 року, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

З довідки про доходи № 22 від 22 березня 2016 року ОСОБА_1 нараховано заробітної плати за серпень 2015 року-лютий 2016 року в сумі 93 260,81 грн.

При цьому, повними місяцями роботи, які передували звільненню позивача є грудень 2015 року та січень 2016 року, оскільки звільнення відбулося 10 лютого 2016 року.

Кількість робочих днів у грудні 2015 року 23 дні, в січні 2016 року 19 днів.

Відповідно, середньомісячне число робочих днів становить 21 день (23 дні+19 днів = 42 дні : 2 місяці).

Середньомісячне число днів вимушеного прогулу позивача з моменту звільнення на день ухвалення рішення судом становить 133 дні.

Заробітна плата позивача становить за грудень 2015 року 15 933,77 грн., за січень 2016 року 18 387,60 грн.

Відповідно середньомісячний заробіток позивача становить 17 160,69 грн. ( 15 933,77 грн. + 18 387,60 грн. = 34 321,37 грн. : 2 місяці), а середньоденний заробіток позивача становить 817,17 грн. (17 160,69 грн. : 21 день).

З підстав наведеного, колегія суддів вважає, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 10 лютого 2015 року по 25 серпня 2016 року в сумі 108 683,61 грн. (середньоденний заробіток 817,17 х грн. х 133 дні вимушеного прогулу).

Відповідно до ч. 3, 5 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо суд апеляційної, касаційної інстанції чи Верховний Суд України, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з вимогами ч. 4 Закону України Про судовий збір № 3674-VI від 08 липня 2011 року за подання апеляційної скарги на рішення суду справляється судовий збір у розмірі 110 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, що відповідно становить 1 195,52 грн.

Таким чином, з відповідача в користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 195,52 грн.

Керуючись ст. 303, 304, 307, 309, 314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 липня 2016 року скасувати. Постановити нове рішення, яким позов задовольнити. Поновити ОСОБА_1 на посаді директора Державного професійно-технічного навчального закладу "Тернопільське вище професійне училище ресторанного сервісу і торгівлі". Стягнути з Державного професійно-технічного навчального закладу "Тернопільське вище професійне училище ресторанного сервісу і торгівлі" в користь ОСОБА_1 108 683, 61 грн. за час вимушеного прогулу та в користь держави судовий збір в розмірі 1 195,52 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І. О. Козак

Судді Ю. Й. Демкович

ОСОБА_3