Провадження № 2/643/1418/16
29.08.2016 року Московський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого судді Мамалуй М.В.,
секретаря Кречетової М.А.,
представника позивача ОСОБА_1,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на автомобіль,
Позивач ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаним позовом, який обґрунтовує тим, що вона перебувала у шлюбі з 10.06.2000 року по 04.07.2008 року із ОСОБА_4. 22.05.2004 року подружжям був придбаний автомобіль Opel Astra 2000 року випуску, державний номер НОМЕР_1, що був зареєстрований на останнього. За усною домовленістю із колишнім чоловіком після розірвання шлюбу зазначений автомобіль залишався у її користуванні. Вона відкрито та добросовісно користувалася автомобілем, проводила його поточний ремонт. За весь час ніхто не заявляв претензій на цей автомобіль. 28.12.2011 року ОСОБА_4 помер, його спадкоємицею є ОСОБА_3.
Позивач вважає, що відповідно до ст. 69 СК України і ст. 372 ЦК України вона має право на поділ майна подружжя у рівних частках. На підставі ст. 344 ЦК України просить визнати за нею право власності за набувальною давністю.
У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1, що діє на підставі довіреності, позов підтримав, просив вимоги задовольнити, не заперечує проти заочного розгляду справи.
Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з'явилася, була належним чином повідомлена про розгляд справи, відповідно до ч. 5 ст. 74 ЦПК України.
Суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача на підставі ст.224 ЦПК України та ухвалити заочне рішення.
Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.
Згідно із копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу Opel Astra 2000 року випуску, державний номер НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2, дата видачі 22.05.2004 рік - власник ОСОБА_4. Пр.кер. ОСОБА_2 Ок.Ол., ОСОБА_5 (а.с.4).
Відповідно до копії свідоцтва: 10.06.2000 року укладений шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 (прізвище після одруження - ОСОБА_2), а 04.07.2008 року, актовий запис №321, шлюб між ними розірваний (а.с.5-6).
В актовому записі про смерть №103 вказано, що ОСОБА_4 помер 28.12.2011 року (а.с.65).
Згідно копії спадкової справи №108/2012 (а.с.79-149) відносно майна померлого 28.12.2011 року ОСОБА_4: із заявою про прийняття спадщини звернулася мати померлого ОСОБА_3 (а.с.83); направлені запити відносно автомобіля Opel Astra шасі №WOLOTGF48Y6073787, що належав ОСОБА_4 (а.с.94-96); свідоцтво про право на спадщину на зазначений автомобіль відсутнє.
У відповіді Регіонального сервісного центру МВС в Харківській області вказано, що автомобіль Opel Astra 2000 року випуску, державний номер НОМЕР_1, номер двигуна НОМЕР_3, номер кузова НОМЕР_2 зареєстрований на ОСОБА_4.
Відповідно до ст.68 Сімейного кодексу України (далі СК, в ред. станом на дату придбання автомобіля 22.05.2004 рік) розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.
Стаття 70 СК вказує, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Згідно із ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
Стаття 372 ЦК України визначає умови поділу майна, що є у спільній сумісній власності, а саме майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
У Постанові Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», а саме у пунктах 23, 24 зазначено, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
На підставі наведеного, суд вважає, що доведений факт придбання під час шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 22.05.2004 року автомобіля Opel Astra, а тому вимоги позивачки підлягають задоволенню у частині визнання за нею права власності на ? частину зазначеного автомобіля.
Щодо вимог про визнання права власності за набувальною давністю слід зауважити наступне.
Згідно із ст. 344 Цивільного кодексу України о соба, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно - через п'ять років з часу спливу позовної давності. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
Із копії заяви ОСОБА_2 вбачається, що 14.10.2010 року вона давала згоду колишньому чоловіку ОСОБА_4 на продаж автомобіля Opel Astra, шасі №WOLOTGF48Y6073787 (а.с.117).
Таким чином, оспорюваний автомобіль належав подружжю на праві спільної сумісної власності, а позов про право власності за давністю володіння не може предявляти законний володілець, тобто особа, яка володіє майном по волі власника і знає хто є власником майна. У такого володільця право на чуже майно має похідний та обмежений характер.
Застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу (підстави) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю. У разі якщо існує інша підстава для виникнення права власності у момент заволодіння, а сторона посилається на строк набувальної давності, слід вказати, що стороною вибрано невірний спосіб захисту, тобто такий, який не відповідає специфіці правовідносин, що виникли. Виняток прямо передбачено законом ? це наявність між набувачем і власником договору, строк дії якого закінчився, а власник не заявив позову про витребування цього майна.
Саме така позиція висловлена в узагальненні ВССУ Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав від 21.12.2012 року.
Стаття 69 СК вказує, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.
На підставі вказаного, суд вважає, що відсутні підстави для застосування набувальної давності до вказаних правовідносин, а тому у цих вимогах слід відмовити.
Керуючись статями 209, 212-215, 224 ЦПК України,-
Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на автомобіль задовольнити частково.
Визнати за ОСОБА_2 право власності на ? частину автомобіля Opel Astra 2000 року випуску, державний номер НОМЕР_1, номер двигуна НОМЕР_3, номер кузова НОМЕР_2.
В інших вимогах відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до апеляційного суду через Московський районний суд м. Харкова до Апеляційного суду Харківської області шляхом подання в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.

Копію заочного рішення направити за місцем проживання відповідача для відома.

Повний текст рішення складено 30.08.2016 року.

Головуючий суддя М.В. Мамалуй