ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
____________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2016 року Фастівський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Чернишової Є.Ю., за участі секретаря Соловей Ж.В., позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні, виселення з житлового будинку,-

ВСТАНОВИВ:

27.05.2016 року позивач звернувся до Фастівського міськрайонного суду Київської області з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні, виселення з житлового будинку, мотивуючи свої вимоги тим, що 13 жовтня 2006 року позивач придбав житловий будинок АДРЕСА_1. Даний житловий будинок належав ОСОБА_5, з якою відповідач перебував у сімейних відносинах та вселився в зазначений будинок як член сім'ї власника. Після розірвання шлюбних відносин з ОСОБА_5 відповідач проживав в будинку як колишній член сім'ї власника. Позивач вважає, що законодавством ОСОБА_6 встановлено право користування (сервітут) даним житловий будинком, проте після зміни власника, сервітут припинив свою дію, оскільки законодавством не передбачено перехід права користування (сервітут) в разі зміни власника. Відповідач не є членом сім'ї теперішнього власника будинку, між сторонами виникають сварки з приводу порядку користування майном, тому позивач вважає, що ОСОБА_3 безпідставно займає та користується господарськими будівлями, які знаходяться у власності позивача. На підставі зазначеного просив зобов'язати відповідача не чинити перешкоди ОСОБА_1 в користуванні будинком та висилити ОСОБА_3 з житлового будинку та господарських будівель АДРЕСА_1 без надання іншого житла.

Позивач та його представник в судовому засіданні вимоги підтримали, надали пояснення, аналогічні викладеним в позові, просили позов задовольнити в повному обсязі.

Відповідач та його представник проти задоволення позову категорично заперечували, пояснивши, що відповідач правомірно, зі згоди колишнього власника житла, вселився в будинок та, в подальшому, був там зареєстрований, тому він не може бути виселений з цього будинку.

Вислухавши пояснення сторін, покази свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, всебічно й повно з'ясувавши обставини, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_5 була власником житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 26.01.1993 року.

Відповідно до виписки з погосподарської книги домоволодіння ОСОБА_5, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 з 1986 року проживав в зазначеному будинку (а.с. 45, 46).

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи (а.с.29), у спірному будинку станом на 11.12.2006 року зареєстровані ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_3 та ОСОБА_8.

Також, як встановлено судом та визнається самими учасниками судового розгляду, станом на час розгляду справи у спірному будинку фактично проживають, зокрема, ОСОБА_5 та ОСОБА_3.

Крім того, судом встановлено, і цей факт також не заперечується сторонами по справі, що відповідач ОСОБА_3 проживає в спірному житлі з 1986 року, куди вселився з дозволу власника житла, яким на той час була ОСОБА_5

Факт проживання відповідача однією сім'єю з ОСОБА_5 підтвердив також допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_9

Відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 13.10.2006 року, ОСОБА_5 продала ОСОБА_1 житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 (а.с. 30,31).

На думку позивача, підставою для встановлення особистого сервітуту (права користування відповідачем чужим майном) було перебування відповідача у шлюбних відносинах з колишнім власником житла ОСОБА_5 Вказана підстава на цей час перестала існувати в зв'язку зі зміною власника будинку, тому відповідач безпідставно користується чужим майном, порушуючи право власності позивача.

В якості правової підстави позову позивач визначив положення ч.3 ст.116 Житлового кодексу УРСР, яке встановлює, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення та статтю 391 ЦК України, яка гарантує власнику право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Для вирішення спірного питання перш за все необхідно визначити суть поняття «самоправне зайняття жилого приміщення».

Так, з дефініції поняття «самоправність» вбачається, що це є самовільним вчиненням будь-яких дій, має місце тоді, коли особа реалізує своє дійсне або уявне право незаконними (неправомірними) методами.

При цьому, для наявності в діях особи ознак самоправності необхідно встановити сукупність таких ознак: а) самовільне вчинення будь-яких дій; б) оспорювання правомірності цих дій іншими особами; в) заподіяння такими діями шкоди інтересам власника.

У зв'язку з тим, що законодавством не визначене поняття «самоуправного заняття житлового помешкання», в контексті спірних правовідносин, суд вважає, що самоуправними визнаються дії, що свідчать про заняття житлового приміщення особою, яка усвідомлювала, що права на це вона не мала, або зайняла помешкання всупереч волі власника.

Як встановлено під час розгляду справи та не заперечується сторонами, відповідач ОСОБА_3 вселився в спірний житловий будинок та був зареєстрований в ньому зі згоди власника будинку ОСОБА_5, а тому на законних підставах набув права користування цим будинком, що унеможливлює його виселення на підставі ч.3 ст. 116 ЖК України, на яку посилається позивач.

За правилами ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Жодної угоди про порядок користування будинком АДРЕСА_1 між колишнім власником та відповідачем укладено не було.

Крім того, діюче законодавство України передбачає, що члени сім'ї власника жилого помешкання можуть бути виселені тільки у судовому порядку при наявності таких підстав: у разі систематичної руйнації або пошкодження житла; при використанні його не за призначенням; при систематичному порушенні правил суспільного співжиття, якщо це робить неможливим для інших громадян проживання з ними в одній квартирі (будинку); при позбавленні членів сім'ї власника жилого помешкання батьківських прав, якщо спільне проживання з дітьми, по відношенню до яких вони позбавлені батьківських прав, визнано неможливим, закінчення строку, на який вселились особи і який був зазначений в угоді, укладеній при їх вселенні.

При цьому, порядок та підстави виселення без надання громадянам іншого жилого приміщення передбачені саме у ч.1 ст.116 Житлового кодексу УРСР.

Таким чином, виселення за ст. 116 ЖК - це санкція за порушення правил співжиття, яка застосовується як крайній захід у разі, коли попередження та заходи впливу є безрезультатними.

Сам по собі висновок про неприязні стосунки між сторонами та неможливість сумісного проживання не може бути підставою для виселення особи за цією нормою.

Крім того, та обставина, що ОСОБА_1 є власником будинку, а отже має охоронюване законом право володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном, сама по собі також не може бути підставою для виселення інших осіб, які там правомірно проживають.

Не є підставою для виселення членів сім'ї власника будинку, в тому числі й колишніх, і факт переходу власності на будинок до іншої особи, оскільки їхнє право врегульоване житловим законодавством, за яким згідно до ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у користуванні ним інакше як з підстав і в порядку, передбаченим законом.

Згідно ст. 60 ЦПКУ обов'язок доказування і подання доказів лежить на сторонах.

Належних доказів (у розумінні ст. 60 ЦПК України) на підтвердження самоправного зайняття відповідачем спірного житлового приміщення позивачем не було надано і в суді не було здобуто.

Пояснення свідка ОСОБА_10 судом не враховуються, оскільки не відносяться до предмету доказування.

Більш того, відповідно до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав та свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України або підставою для їх обмеження.

За таких обставин та беручи до уваги інші обставини справи, зумовлені виключною значимістю самої вимоги про позбавлення права на житло, відсутністю у відповідача іншого житла, суд приходить до висновку, що позивачем не було доведено в судовому засіданні факту існування, на час розгляду справи, перешкод у користуванні ним своїм майном і у зв'язку з чим, необхідно відмови у задоволенні позовних вимог.

Керуючись статтями 10, 208, 209, 212 215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні, виселення з житлового будинку - відмовити.

Повний текст рішення виготовлений 23 серпня 2016 року.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Київської області через Фастівський міськрайонний суд Київської області, протягом десяти днів з дня його проголошення, а для осіб, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час його проголошення, протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Є.Ю.Чернишова