Ухвала

іменем україни

25 травня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Висоцької В.С.,

суддів: Кафідової О.В., Леванчука А.О.,

Мартинюка В.І., Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Херсонська теплоелектроцентраль» до ОСОБА_3 про стягнення боргу за спожиту теплову енергію і гаряче водопостачання, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 5 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 2 листопада 2015 року,

встановила:

У квітні 2014 року публічне акціонерне товариство «Херсонська теплоелектроцентраль» (далі - ПАТ «Херсонська ТЕЦ») звернулось до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що ОСОБА_3. є користувачем послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води в квартири АДРЕСА_1, які надає позивач. Між сторонами встановилися договірні відносини з приводу надання послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання. Враховуючи те, що відповідач зобов'язання з оплати послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання належним чином не виконує, внаслідок чого має заборгованість за період з лютого 1998 року по лютий 2014 року.

Ураховуючи наведене просив стягнути з ОСОБА_3. заборгованість за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води у розмірі

9 034,37 грн.

Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від

5 червня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 2 листопада 2015 року, позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3. на користь публічного акціонерного товариства «Херсонська теплоелектроцентраль» заборгованість за спожиту теплову енергію за період з лютого 1998 року по лютий 2014 року в сумі 9 034,37 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3. просить скасувати ухвалені у справі судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачка всупереч вимог ст. 64, 67, 68, 162 ЖК України, ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» своєчасно не сплачувала отримані послуги.

Погоджуючись з рішенням місцевого суду, апеляційний суд зазначав, що заяви до суду про застосування позовної давності відповідач не подавала. Така заява була подана до суду першої інстанції 21 вересня 2015 року при зверненні з заявою про перегляд заочного рішення та до апеляційного суду.

Проте повністю з таким висновком погодитися не можна з огляду на наступне.

Установлено, що ОСОБА_3., яка проживає в квартирі АДРЕСА_1 отримує послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, які надає ПАТ «Херсонська ТЕЦ». Покладений на неї законом обов'язок по сплаті отриманих послуг не виконує, оплату цих послуг не здійснює, що призвело до утворення заборгованості за період з лютого 1998 року по 28 лютого 2014 року, розмір якої становить

9 034,37 грн.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Згідно зі ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальними послугами є, зокрема, комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо).

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору про надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 цього Закону обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити отримані ними житлово-комунальні послуги. Відсутність письмового договору щодо надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від встановленого законом обов'язку оплати послуг у повному обсязі, якщо він фактично користується ними зі згоди постачальника послуг.

За таких обставин зобов'язання відповідача оплатити послуги з водопостачання та водовідведення виникає на підставі закону з узгоджених дій постачальника і споживача послуг.

Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За змістом частин 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Обґрунтовуючи касаційну скаргу, ОСОБА_3. зазначала, що була позбавлена можливості подати заяву про застосування строків позовної давності, оскільки не була повідомлений про дату і час розгляду справи в суді першої інстанції.

Наведені доводи заслуговують на увагу.

Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Як убачається з матеріалів справи місцевим судом ухвалено заочне рішення.

Суд першої інстанції вважав, що відповідач належним чином повідомлений про день і час розгляду справи.

Проте даний висновок спростовується матеріалами справи.

Повідомлення учасників процесу про час і місце розгляду справи проводиться відповідно до вимог ст. ст. 74-76 ЦПК України.

Про належне повідомлення особи про дату розгляду справи може свідчити розписка.

Зазначена вимога закону залишилася поза увагою суду першої інстанції.

Матеріали справи не містять того, що відповідач ОСОБА_3. була належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи в суді першої інстанції. У справі відсутні розписки про одержання нею судових повісток або відомостей про відмову в їх отриманні.

Наявна в матеріалах справи повернута кореспонденція, адресована ОСОБА_3 із відміткою «за закінченням строку зберігання» не є належним доказом повідомлення про час та місце судового засідання.

Отже, суд першої інстанції про судовий розгляд справи відповідача не повідомляв та ухвалив заочне рішення у справі, що свідчить про недотримання порядку заочного розгляду справи. У наслідок допущених судом першої інстанції порушень, відповідача було позбавлено можливості реалізувати свої повноваження, передбачені статтями27, 31 ЦПК України, зокрема й щодо звернення із заявою про застосування до спірних правовідносин строків позовної давності.

Викладене свідчить, що при вирішені спору судом порушено норми процесуального закону, що в силу ч. 2 ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених у справі судових рішень з направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Заочне рішення Суворовського районного суду м. Херсона

від 5 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області

від 2 листопада 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ.С. Висоцька

Судді:О.В. Кафідова

А.О. Леванчук

В.І. Мартинюк

І.М. Фаловська