Справа № 489/1791/16-ц
Номер провадження 2/489/1374/16
РІШЕННЯ

Іменем України

30 травня 2016 року місто Миколаїв

Ленінський районний суд м. Миколаєва в складі:

головуючого судді Кокорєва В. В.,

при секретарі Недавній А. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (далі-позивач) до ОСОБА_2 (далі-відповідач), третя особа - ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним,

встановив

У квітні 2016 року позивач звернувся до суду, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що разом з ОСОБА_3 написали розписку про те, що взяли у відповідача 35000 дол. США. Вказує, що не отримував від відповідача зазначено суми. Але відповідач оманливим шляхом вирішив отримати від позивача кошти за договором позики.

Позивач просив суд визнати недійсним договір позики від 07.05.2013.

20.0.2016 до суду надійшло заперечення від відповідача, в якому зазначає, що позивач ніяких доказів на підтвердження того, що його було введено в оману не надає.

20.0.2016 від третьої особи ОСОБА_3 надійшла заява, в якій зазначає, що кошти, отримані за договором позики було вкладено у бізнес позивача. При укладенні договору позики відповідач не вводив сторін в оману.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, просив задовольнити позов.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити в задоволенні позову, вказав, що розписка підтверджує отримання коштів, а покази свідків не є допустимим доказом.

Третя особа ОСОБА_3 в судове засідання не з'явилась, від не надійшла заява, в якій просила суд розглядати справу зі її відсутності та відмовити в задоволенні позову.

Дослідивши докази у справі, суд встановив такі обставини та відповідні правовідносини.

07.05.2013 ОСОБА_3 та ОСОБА_1 отримали у позику від ОСОБА_2 35000 дол. США, що еквівалентно 283500 грн. на період з 07.05.2013 по 07.05.2015.

На підтвердження отримання коштів ОСОБА_3 та ОСОБА_1 підписали письмову розписку. Також в розписці зазначено, що гроші отримано при свідках: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 і містяться підписи.

Таким чином, встановлено, що між сторонами виникли правовідносини, що витікають з договору позики, які регулюються нормами ЦК України.

Як стверджує позивач, відповідач оманливим шляхом умовив позивача підписати вище вказану грошову розписку.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одно сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж саму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Отже, договір позики є реальним правочином і вважається укладеним з моменту передання грошей, що виступають предметом зазначеного договору.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлених ч. 1-3 та ч. 5-6 ст. 203 Цивільного кодексу України.

Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 6 листопада 2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення (п. 20 вказаної Постанови).

Згідно з ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Відтак, письмова розписка є належним доказом, що свідчить про отримання відповідачем грошових коштів.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Позивачем, всупереч вимогам ст. 60 ЦПК України, не доведено наявність умислу в діях відповідача, і сам факт обману позивача. Ані в позовній заяві, ані в судовому засіданні представник позивача не вказала в чому полягав обман відповідачем позивача. Як вказувалось вище обман повинен виражатись в умисних діях щодо повідомлення неправдивих обставин або замовчування обставин, що могло вплинути на волевиявлення сторони. Такі умисні дії повинні існувати на момент вчинення правочину. Представник позивача натомість вказала, що відповідач умовив позивача написати безгрошову розписку.

За таких обставин, сама позивач не вказує на обман, а вказує на своє необачне ставлення до укладення договору позики.

Оскільки, позивачем не зазначено в чому саме виразився обман з боку відповідача як умисне діяння, суд вважає, що покази свідків не є допустимим доказом. Окрім цього, самі ж свідки в розписці підписалися про те, що гроші передані в їх присутності.

Суд не враховує надані позивачем накладні, як належні та допустимі докази, оскільки з їх змісту не можливо встановити, що вони мають відношення саме до спірного договору позики. Сторонами не укладався договір про спільну діяльність тощо.

Дослідивши докази, долучені до матеріалів справи щодо їх належності і допустимості, оцінивши їх в сукупності, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити.

Керуючись ст. ст. 3, 15, 212-214, ЦПК України, суд

вирішив

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Миколаївської області через Ленінський районний суд м. Миколаєва шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а у разі оскарження особою, яка не була присутня під час проголошення рішення - з моменту отримання копії рішення.

Суддя В. В. Кокорєв