Ухвала

іменем україни

25 травня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,
суддів: Леванчука А.О., Маляренка А.В., Парінової І.К., Попович О.В.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, його поділ та визнання майна особистою приватною власністю,за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Київської області від 8 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом, який у подальшому уточнив, і просив визнати спільною сумісною власністю подружжя все майно, крім квартири у м. Керчі, та поділити його, відповідно виділивши кожному члену подружжя по 1/2частини майна, тобто кожного об'єкта.

Позивач посилався на те, що під час перебування у шлюбі, укладеному 9 березня 2006 року з ОСОБА_6, ними було придбано наступне майно: двокімнатну квартиру АДРЕСА_1; 1/3 частини земельної ділянки загальною площею 0,10 га, яка розташована у с. Орявчик Сколівського району Львівської області, кадастровий номер НОМЕР_2; земельну ділянку площею 0,15 га, розташовану по АДРЕСА_3; земельну ділянку загальною площею 0,10 га, розташовану по АДРЕСА_3, кадастровий номер НОМЕР_1.

У червні 2014 року ОСОБА_6 подала зустрічний позов, в якому просила визнати земельну ділянку площею 0,15 га її особистою приватною власністю, оскільки вона була придбана за її особисті кошти, які були отримані від продажу земельної ділянки у м. Севастополі, тому просила виключити її з майна, що є сумісною власністю подружжя та щодо іншого майна запропонувала свій варіант поділу, згідно з яким ОСОБА_5 передати квартиру у м. Керчі та земельну ділянку у с. Орявчик, а за нею залишити земельну ділянку у м. Українка. При тому, що майно, яке вона пропонувала передати у власність ОСОБА_5, коштує більше, ніж майно, яке вона пропонує залишити собі, однак від компенсації вона відмовляється та погоджується на поділ без урахування ідеальних часток.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 4 червня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_5 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_6 задоволено частково. Визнано особистою приватною власністю ОСОБА_6 земельну ділянку площею 0,15 га, що розташована по АДРЕСА_3, державний акт на право приватної власності на землю серії НОМЕР_3 від 17 липня 2000 року, яка придбана згідно з договором купівлі-продажу земельної ділянки від 27 липня 2006 року, укладеним між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_5 та ОСОБА_6 наступне майно, набуте під час шлюбу: земельну ділянку площею 0,10 га, що розташована по АДРЕСА_3, кадастровий номер НОМЕР_5; 1/3 частини земельної ділянки, загальною площею 0,10 га, що розташована у с. Орявчик Сколівського району Львівської області, кадастровий номер НОМЕР_4; двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, Україна. Поділено спільне сумісне майно подружжя, придбане ОСОБА_5 та ОСОБА_6, наступним чином: визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/3 частини земельної ділянки загальною площею 0,10 га, що розташована у с. Орявчик Сколівського району Львівської області, кадастровий номер НОМЕР_4, та право власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, Україна; визнано за ОСОБА_6 право власності на земельну ділянку площею 0,10 га, що розташована по АДРЕСА_3 Обухівського району Київської області, кадастровий номер НОМЕР_5. В іншій частині зустрічного позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 8 грудня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення у справі, яким позов ОСОБА_5 та зустрічний позов ОСОБА_6 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частини: земельної ділянки площею 0,15 га, яка розташована по АДРЕСА_3; земельної ділянки площею 0,10 га, що розташована по АДРЕСА_3, кадастровий номер НОМЕР_5; двокімнатної квартири АДРЕСА_1, Україна та на 1/6 частини земельної ділянки загальною площею 0,10 га, що розташована у с. Орявчик Сколівського району Львівської області, кадастровий номер НОМЕР_4.

Визнано за ОСОБА_6 право власності на 1/2 частини: земельної ділянки площею 0,15 га, яка розташована по АДРЕСА_3, державний акт на право приватної власності на землю серії НОМЕР_6 від 17 липня 2000 року; земельної ділянки площею 0,10 га, що розташована по АДРЕСА_3, кадастровий номер НОМЕР_5; двокімнатної квартири АДРЕСА_1, Україна та на 1/6 частини земельної ділянки загальною площею 0,10 га, що розташована у с. Орявчик Сколівського району Львівської області, кадастровий номер НОМЕР_4. У решті первинного та зустрічного позовів відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення, ухвалене судом апеляційної інстанції, і залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та вивчивши обставини справи, вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно із ч. ч. 1, 2, 3 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Вказані вимоги апеляційним судом не дотримано.

Під час розгляду справи апеляційним судом було встановлено, що з 9 березня 2006 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 11 серпня 2014 року шлюб між сторонами розірвано, встановлено, що шлюбні відносини між сторонами припинені з квітня 2014 року. У період шлюбу сторонами було придбано наступне майно: двокімнатну квартиру АДРЕСА_1; 1/3 частини земельної ділянки загальною площею 0,10 га, яка розташована у с. Орявчик Сколівського району Львівської області, кадастровий номер НОМЕР_2; земельну ділянку площею 0,15 га, розташовану по АДРЕСА_3; земельну ділянку загальною площею 0,10 га, розташовану по АДРЕСА_3, кадастровий номер НОМЕР_1.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 25 листопада 2015 року у справі № 6-2333цс15, статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є:

1) час набуття такого майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття);

3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Ухвалюючи оскаржуване судове рішення, апеляційний суд визначився з обсягом майна, що підлягає поділу між подружжям, та виходив із рівності часток останніх на нього, оскільки воно було набуто під час перебування сторін у шлюбі. При цьому суд залишив поза увагою вищезазначену правову позицію Верховного Суду України та, встановивши лише час набуття цього майна, без з'ясування інших критеріїв, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, вирішив питання про його поділ.

Отже, оскільки неповнота з'ясування обставин у справі та порушення зазначених норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, і ці порушення були допущені апеляційним судом, то рішення цього суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Київської області від 8 грудня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

М.В. Демяносов А.О. Леванчук А.В. Маляренко І.К. Парінова О.В. Попович Головуючий Судді: