У Х В А Л А

іменем україни

13 липня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Колодійчука В.М., Фаловської І.М.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2013 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що відповідно до умов кредитного договору від 09 листопада 2007 року ОСОБА_3 отримав кредитні кошти у розмірі 76 006 грн. 63 коп. зі сплатою 9,6 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом на строк до 07 листопада 2014 року. На забезпечення виконання кредитного договору банк 20 жовтня 2010 року уклав із ПАТ «Акцент-Банк» договір поруки, за умовами якого останній взяв на себе зобов'язання відповідати перед банком нарівні з боржником у солідарному порядку з розміром відповідальності поручителя перед кредитором у сумі 10 тис грн. за неналежне виконання ОСОБА_3 зобов'язань за кредитним договором. У результаті неналежного виконання умов кредитного договору утворилася заборгованість, яку позичальник та його поручитель, незважаючи на вимоги, не погасили.

Враховуючи викладене, позивач просив стягнути з ОСОБА_3 кредитну заборгованість у розмірі 47 363 грн. 93 коп., стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ПАТ «Акцент-Банк» кредитну заборгованість у розмірі 10 тис. грн.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 квітня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 вересня 2014 року, у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 січня 2015 року судові рішення попередніх інстанції скасовані, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 вересня 2015 року позов ПАТ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто солідарно з ПАТ «Акцент-Банк» та ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 09 листопада 2007 року у розмірі 10 тис. грн. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 09 листопада 2007 року у розмірі 42 455 грн. 41 коп. В іншій частині позову відмовлено. Розподілено судові витрати.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 грудня 2015 року рішення районного суду в частині позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «Акцент-Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором скасовано, провадження у справі в цій частині закрито. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Судові рішення в частині закриття провадження у справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «Акцент-Банк» про стягнення заборгованості за кредитним не оскаржені, тому в касаційному порядку не переглядаються (ст. 335 ЦПК України).

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 допустив заборгованість по кредиту, яку, незважаючи на вимоги, не погасив. Крім того, суд послався на доведеність позивачем розміру кредитної заборгованості.

Апеляційний суд погодився із висновками районного суду, зазначивши при цьому також про те, що відповідач не довів невірності розрахунку кредитної заборгованості, стягнутої судом першої інстанції. При цьому зазначив, що строк позовної давності позивач не пропустив.

Проте повністю з таким висновком апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону судове рішення апеляційної інстанції не відповідає.

Згідно з вимогами ч. 4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Скасовуючи попередні судові рішення, суд касаційної інстанції вказав на неповне дослідження судами доказів наявності кредитної заборгованості та обчислення її розміру.

Проте апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 214, 315, 338 ЦПК України належним чином не виконав цю вказівку, належним чином не перевірив правильності розрахунку заборгованості, здійсненого судом першої інстанції.

Судами встановлено, що 09 листопада 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредитні кошти у розмірі 76 006 грн. 63 коп. зі сплатою 9,6 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом на строк до 07 листопада 2014 року.

Пред'являючи позов, ПАТ КБ «ПриватБанк» посилалось на те, що у результаті неналежного виконання умов кредитного договору утворилася заборгованість, яку позичальник, незважаючи на вимоги, не погасив.

Апеляційний суд у порушення ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України не дав оцінки посиланням ОСОБА_3 про безпідставне нарахування заборгованості за відсотковою ставкою у 21 % річних замість 9,6 % річних, встановлений у кредитному договорі, зокрема розрахунок заборгованості проведено за ставкою 21 % річних починаючи з лютого 2009 року (а.с. 4-5, 200-201).

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», який набрав чинності 09 січня 2009 року, положення ЦК України доповнено ст. 1056-1, частиною другою якої передбачено, що встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком в односторонньому порядку. Наведена редакція ст. 1056-1 ЦК України була чинною до 16 жовтня 2011 року.

З аналізу зазначених норм можна дійти висновку про те, що якщо умовами кредитного договору передбачається право банку в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання певних умов з додержанням установленої кредитним договором процедури повідомлення позичальника, то збільшення банком розміру процентної ставки за цим кредитним договором в односторонньому порядку є правомірним за умови, що рішення банку про таку зміну було прийняте до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку».

Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року № 6-2355цс15 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

Наведеного апеляційний суд не врахував та у порушення ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України не перевірив чи направлялося рішення банку про підвищення відсоткової ставки за кредитом відповідачеві, а, відтак, чи правомірне нарахування кредитної заборгованості за підвищеною ставкою відсотків річних, тобто належним чином не перевірив розміру кредитної заборгованості.

Отже, апеляційний суд не встановив фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, та норми права, які регулюють ці правовідносини, не перевірив доводів та наданих сторонами доказів, належним чином не перевірив правильності й справедливості рішення суду першої інстанції.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи в частині вирішення позову до ОСОБА_3, судом апеляційної інстанції не встановлені, ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для її скасування з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 грудня 2015 року в частині вирішення позову публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

В.М. Колодійчук

І.М. Фаловська