Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.

суддів: Гулька Б.І., Хопти С.Ф., Черненко В.А., Штелик С.П.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, про встановлення факту, що має юридичне значення, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Житомирської області від 8 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_1 звернулась до суду з указаним позовом, в якому просила встановити факт прийняття нею спадщини після ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер її батько - ОСОБА_5, після смерті якого спадщину прийняла її мати - ОСОБА_2 Вказувала, що вона також має право на отримання у спадщину за законом частини майна померлого, оскільки вона в межах шестимісячного терміну вступила в управління та володіння спадковим майном, а саме предметами домашнього вжитку та земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 10 серпня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 8 жовтня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову.

Встановлено факт прийняття ОСОБА_1 спадщини після смерті свого батька ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення апеляційного суду скасувати, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив із того, що підстави для задоволення позову відсутні, оскільки ОСОБА_1 не надано суду доказів щодо фактичного вступу у володіння спадковим майном та вчинення дій, передбачених ст. 549 ЦК УРСР, що свідчать про прийняття нею спадщини.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов, виходив із того, що ОСОБА_1 є спадкоємцем за законом спадкового майна, оскільки протягом шести місяців після смерті ОСОБА_5 фактично прийняла спадщину.

Проте погодитися з такими висновками суду апеляційної інстанції не можна з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення апеляційного суду не відповідає.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

На підставі ч. 5 ст. 1268 ЦК України спадщина належить спадкоємцю незалежно від часу її прийняття з часу відкриття спадщини.

За змістом статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив та батьки.

Відповідно до п. 224 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 3 березня 2004 року № 20/5, нотаріус може видати свідоцтво про право на спадщину за законом чи за заповітом після смерті одного з учасників спільної сумісної власності лише після виділення (визначення) частки померлого у спільному майні.

Як роз'яснено у п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" у разі смерті співвласника приватизованого будинку (квартири) частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними (ч. 2 ст. 370, ч. 2 ст. 372 ЦК України). Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду. Для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Судом установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер у с. Вишпіль Житомирського району Житомирської області, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с. 4).

Після його смерті відкрилася спадщина, у вигляді жилого будинку АДРЕСА_1, в якому ОСОБА_5 проживав до дня смерті разом з дружиною ОСОБА_2 та сином ОСОБА_3, та трьох земельних ділянок загальною площею 0,8487 га з яких: 0,2442 га - земельна ділянка розташована по АДРЕСА_1, а ділянки площею 0,3430 га та площею 0,2615 га розташовані на території Оліївської сільської ради Житомирського району Житомирської області, яку прийняла його дружина ОСОБА_2, про що 26 квітня 2001 року отримала свідоцтво про право на спадщину за законом.

Також ОСОБА_2 12 лютого 2007 року отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства ВСК «Світоч» с. Оліївка, Житомирського району Житомирської області у розмірі 7 593 грн, що становить 0,17 відсотка загальної вартості майна пайового фонду підприємства станом на 1 січня 2001 року, який належав ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства, виданого Оліївською сільською радою Житомирського району Житомирської області 28 жовтня 2003 року (а.с.73).

Вищезазначені свідоцтва ніким не оспорені, предметом розгляду в суді не були.

Згідно положень ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи.

Частиною 1 ст. 57 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 58 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 64 ЦПК України встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

В порушення вимог п. 2 ч. 6 ст. 130 ЦПК України суди попередніх інстанцій не вирішили питання про склад осіб, які братимуть участь у справі.

Судом установлено, що 25 листопада 2008 року ОСОБА_2 склала заповіт на ім'я ОСОБА_3, за яким заповідала останньому вищевказаний будинок та земельні ділянки.

14 серпня 2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договори дарування, за умовами яких останній отримав у дар спірні житловий будинок та земельні ділянки.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, вищевказаного не врахував, не визначив склад учасників процесу та всупереч вимогам ст. 10 ЦПК України не сприяв залученню до участі у справі у якості відповідача ОСОБА_3, який на час розгляду справи є власником спірного майна.

Як роз'яснено у п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування », справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов'язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними.

Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення

певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім'єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року тощо.

Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження з'ясується, що має місце спір про право, суд на підставі ч. 6 ст. 235 ЦПК України залишає заяву без розгляду та роз'яснює заявникові, що він має право звернутися до суду з позовом на загальних підставах.

За таких обставин, судові рішення підлягають скасуванню, як такі, що постановлені з порушенням норм процесуального права, з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 10 серпня 2015 року та рішення апеляційного суду Житомирської області від 8 жовтня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик