27.05.2016 27.05.2016 27.05.2016
Справа № 487/4581/15-ц Головуючий у 1 інстанції Кішковська З.А.
Провадження №22-ц/784/1303/16 Доповідач в апеляційній інстанції Лисенко П.П.
У Х В А Л А

іменем України

27 травня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Лисенка П.П.,

суддів - Серебрякової Т.В. та Самчишиної Н.В.,

із секретарем судового засідання - Горенко Ю.В.,

з участю:

представника позивача - ОСОБА_2,

представника третьої особи ОСОБА_3- ОСОБА_4,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_5 та її представника ОСОБА_2 в частині оскарження рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 13 квітня 2016 року, та апеляційною скаргою ОСОБА_3 рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 13 квітня 2016 року за позовом ОСОБА_5 до виконавчого комітету Миколаївської міської ради, Реєстраційної служби Головного управління юстиції в Миколаївській області, Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори, третя особа ОСОБА_3, про скасування незаконних рішень та покладення обов'язку вчинити певні дії, -

у с т а н о в и л а :

18 червня 2015 року ОСОБА_5 пред'явила до виконавчого комітету Миколаївської міської ради та Реєстраційної служби Головного управління юстиції в Миколаївській області, третя особа ОСОБА_3, зазначений позов, який обґрунтовувала наступним.

На підставі свідоцтва про право власності від 30 листопада 1979 року ОСОБА_6, як дружина, що пережила чоловіка ОСОБА_7, була власником ? будинку АДРЕСА_1

28 лютого 1990 року на підставі рішення Виконкому Великокорениської селищної Ради народних депутатів № 23 від 20 лютого 1990 року, ОСОБА_6 було видано свідоцтво про право приватної власності на цілий житловий будинок АДРЕСА_1

Відповідно до заповіту від 26 жовтня 1981 року ОСОБА_6 заповіла зазначений будинок своєму сину ОСОБА_8

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_6 померла.

ОСОБА_8 фактично прийняв спадщину відповідно до положень п.1 ч.1 ст.549 ЦК України (в редакції від 1963 року), оскільки на час відкриття спадщини був зареєстрований та проживав разом із спадкодавцем, проте до нотаріальної контори задля оформлення своїх спадкових прав не звернувся.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_8 помер.

За заявою дочки померлого ОСОБА_5, як спадкоємця першої черги, 10 грудня 2010 року Третьою Миколаївської державною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу № 740/2010, проте у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом ОСОБА_5 було відмовлено, у зв'язку з відсутністю спадкового майна, так як житловий будинок за спірною адресою на час звернення за оформленням спадщини, вже було зареєстровано за ОСОБА_3, яка є сторонньою для спадкодавця особою.

Як в подальшому їй стало відомо, 26 червня 1996 року Малокорениською сільською Радою було прийнято рішення № 9/7, про передачу земельної ділянки, на якій розташований житловий будинок її батька, до земельного фонду цієї сільської ради, а рішеннями № 11/7 та 13/7 того ж дня, зазначену земельну ділянку передано у власність ОСОБА_3 для будівництва індивідуального житлового будинку.

22 лютого 2005 року виконавчим комітетом Миколаївської міської ради прийнято рішенням № 327 щодо оформлення за ОСОБА_3 права власності на житловий будинок за літ. «А» житловою площею 53,9 кв.м., загальною площею 98,5 кв.м. з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані по АДРЕСА_1 та видачі свідоцтва про право власності на її ім'я.

28 лютого 2005 року виконавчим комітетом Миколаївської міської ради ОСОБА_3 було видано свідоцтво на право власності на спірний житловий будинок серія НОМЕР_1.

Постановою Заводського районного суду м. Миколаєва від 13 березня 2013 рок, визнанні незаконними та скасовані:

- рішення № 9/7, 11/7 та 13/7 Малокорениської сільської ради від 26 червня 1996 року щодо правової долі спірної земельної ділянки;

- рішення № 327 виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 22 лютого 2005 року в частині оформлення за ОСОБА_3 права власності на житловий будинок за літ. «А» житловою площею 53,9 кв.м., загальною площею 98,5 кв.м. з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані по АДРЕСА_1 та видачі свідоцтва про право власності на її ім'я;

- свідоцтво на право власності серії НОМЕР_1 від 28 лютого 2005 року.

Ухвалою Одеського Апеляційного Адміністративного суду від 11 листопада 2014 року назване рішення залишено в силі.

Не дивлячись на таке, виконавчий комітет Миколаївської міської ради пунктом 41 свого рішення № 42/45 від 24 липня 2014 року затвердив проект землеустрою щодо відведення у власність та надання у власність ОСОБА_3 земельною ділянки площею 974 кв.м. для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1

На підставі цього рішення ОСОБА_3 видане свідоцтво про право власності на зазначену земельну ділянку, кадастровий номер НОМЕР_3 від 05 вересня 2014 року індексний номер: НОМЕР_4 серія НОМЕР_2.

Посилаючись на викладені обставини та неможливість зареєструвати на своє ім'я належне її спадкове майно, неодноразово уточнюючи свої вимоги, позивач та її представник кінцево просили:

●скасувати рішення Миколаївської ради від 24.07.2014 року № 42/45 про надання ОСОБА_3 у власність земельної ділянки площею 974 м-2, що розташована за адресою АДРЕСА_1

●скасувати запис про реєстрацію майнових прав щодо зазначеної ділянки на ім'я ОСОБА_3 й відновити майнові права попередніх власників - ОСОБА_6 (бабуся позивача) та ОСОБА_8 (батько позивача) і зареєструвати ділянку за нею - ОСОБА_5;

●покласти обов'язок на нотаріуса Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори та Реєстраційну службу Головного управління юстиції в Миколаївській області зареєструвати за нею право власності на будинок АДРЕСА_1 і видати їй свідоцтво про право на спадщину, що відкрилася після смерті бабусі та батька;

●зазначити у судовому рішенні по даній справі про вилучення скасованого попередніми рішеннями суду свідоцтва на право власності на спірну земельну ділянку та будинок на ім'я ОСОБА_3 і вилучити свідоцтво;

●провести реєстрацію права власності на названий будинок за позивачем;

●визнати незаконною відмову служби Головного управління юстиції в Миколаївській області у внесенні достовірних відомостей до реєстрів майнових прав;

●відшкодувати їй збитки та моральну шкоду, завдану діями посадових осіб влади та рішеннями судів, які, як на їх думку, є неправомірними та незаконними, і вчинені при реєстраціє спірного будинку та земельної ділянки за ОСОБА_3

З ініціативи сторони позивача до участі у розгляді справи, в якості співвідповідача було залучено Третю Миколаївську державну нотаріальну контору

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 13 квітня 2016 року позовну заяву ОСОБА_5 до виконавчого комітету Миколаївської міської ради, Реєстраційної служби Головного управління юстиції в Миколаївській області про скасування незаконних рішень, зобов'язання вчинити певні дії - задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано рішення виконкому Миколаївської міської ради № 42/45 від 24 липня 2014 року в частині затвердження проекту землеустрою щодо відведення у власність та надання у власність ОСОБА_3 земельної ділянки площею 974 кв.м для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1

Визнано незаконним та скасовано свідоцтво про право власності на ім'я ОСОБА_3 на земельну ділянку по АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_3 від 05 вересня 2014 року, індексний номер НОМЕР_4 серія НОМЕР_2, видане Реєстраційною службою Миколаївського міського управління юстиції Миколаївської області.

В задоволені решти позовних вимог відмовлено.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_3 просила рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 13 квітня 2016 року у задоволеній частині вимог скасувати, оскільки вони підлягають судовому розгляду в порядку адміністративного, а не цивільного судочинства.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_5, та її представник ОСОБА_2 просили рішення районного суду в частині відмови в задоволені позовних вимог скасувати і, в названій частині ухвалити нове рішення, про покладення на відповідачів обов'язку вчинити певні реєстраційні дії.

Скаргу обґрунтовували ігноруванням судом 1 інстанції права позивача на власність, що гарантовано законом.

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 та її представника ОСОБА_2 в частині оскарження рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 13 квітня 2016 року, та апеляційну скаргу ОСОБА_3 у тій же частині, а саме, щодо вирішення вимог про покладення на нотаріуса Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори та Реєстраційну службу Головного управління юстиції в Миколаївській області обов'язку з реєстрації за ОСОБА_5 право власності на будинок АДРЕСА_1 скасувати, з закриттям у цій частині провадження, оскільки в ній справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

В іншій частині рішення слід залишити без змін, оскільки в ній суд ухвалив рішення з дотриманням положень чинного цивільного та цивільно-процесуального законодавства.

Так, відповідно до пунктів 1-3,6-7, 27 постанови № 3 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» пунктів 2-4,8 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 8 від 20.05.2013 «Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів» необхідно дотримуватися певних правил, при врегулюванні спірних правовідносин, що стосуються юрисдикції розгляду справ.

Так, Конституцією України закріплено право кожного на судовий захист та передбачено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (статті 55, 124), а статтею 18 Закону України від 07 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (далі -Закон № 2453-VI) визначено, що суди загальної юрисдикції спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Суди мають враховувати, що забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950, далі - Конвенція 1950 року), а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції 1950 року кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов'язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом (стаття 8 Закону № 2453-VI).

Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні перевірити належність справ до їх юрисдикції та підсудності.

Цивільна юрисдикція - це визначена законом сукупність повноважень судів щодо розгляду цивільних справ, віднесених до їх компетенції (стаття 15 ЦПК). Підсудність визначає коло цивільних справ у спорах, вирішення яких належить до повноважень конкретного суду першої інстанції (статті 108- 114 ЦПК).

Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні виходити з того, що відповідно до статей 15, 16 ЦПК у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України (стаття 17; далі - КАС), Господарським процесуальним кодексом України (статті 1, 12; далі - ГПК), Кримінальним процесуальним кодексом України (далі - КПК) або Кодексом України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) віднесено до компетенції адміністративних, господарських судів, до кримінального провадження чи до провадження в справах про адміністративні правопорушення. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

У зв'язку з наведеним суди мають виходити з того, що критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають із будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, суб'єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).

Оскільки згідно зі статтею 16 ЦПК України не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом, суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, коли їх розгляд проводиться за правилами іншого виду судочинства. Разом із тим, суд також має врахувати, що в порядку цивільного судочинства підлягають розгляду справи у разі, якщо однією зі сторін є фізична особа, а вимоги взаємопов'язані між собою і окремий їх розгляд неможливий.

За змістом частини другої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України від 6 липня 2005 року № 2747-IV (далі - КАС України) юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Законодавство не містить визначення терміна "публічно-правовий спір". Для розгляду спору адміністративним судом необхідно встановити його публічно-правовий зміст (характер). Для з'ясування характеру спору суди повинні враховувати, що протилежним за змістом є приватноправовий спір. Це означає, що в основі розмежування спорів лежить поділ права на публічне та приватне.

Вирішуючи питання про віднесення норми до публічного права, а спору до публічно-правового, суди повинні враховувати загальнотеоретичні та законодавчі критерії. Зокрема, за змістом пункту 1 частини першої статті 3 КАС України у публічно-правовому спорі, як правило, хоча б однією стороною є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Суди повинні звертати увагу на те, що спір набуває ознак публічно-правового за умов не лише наявності серед суб'єктів спору публічного органу чи посадової особи, а й здійснення ним (ними) у цих відносинах владних управлінських функцій.

Для цілей і завдань адміністративного судочинства владну управлінську функцію необхідно розуміти як діяльність усіх суб'єктів владних повноважень з виконання покладених на них Конституцією чи законами України завдань.

Вирішуючи питання про визначення юрисдикції адміністративних судів щодо вирішення адміністративних справ, суди повинні враховувати, що КАС України встановлює такі правила відмежування адміністративної юрисдикції від інших видів юрисдикції: понятійно-функціональне, тобто визначення адміністративної справи, що наведене у пункті 1 частини першої статті 3 КАС України; визначення видів публічних правовідносин (управлінські правовідносини та правовідносини, пов'язані з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень), зазначених у частині першій статті 17 КАС України; встановлення переліку публічно-правових спорів, що підпадають під юрисдикцію адміністративних судів (частина друга статті 17 КАС України); встановлення переліку публічно-правових справ, що не належать до предмета адміністративної юрисдикції (частина третя статті 17 КАС України).

Суди повинні враховувати, що юрисдикція адміністративних судів може бути встановлена законом.

При вирішенні питань, пов'язаних із компетенцією судів у спорах, що виникають із земельних відносин, судам слід ураховувати роз'яснення, викладені в пунктах 2 і 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (із змінами і доповненнями, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2), а також Рішення Конституційного Суду України від 01 квітня 2010 року № 10-рп/2010 у справі за конституційним поданням Вищого адміністративного суду України щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 143 Конституції України, пунктів „а", „б", „в", „г" статті 12 Земельного кодексу України, пункту 1 частини першої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України.

При цьому суди мають виходити з того, що згідно зі статтями 13 і 14 Конституції України, статтями 177, 181, 324 і главою 30 ЦК України земля та земельні ділянки є об'єктами цивільних прав, а держава і територіальні громади через свої органи беруть участь у земельних відносинах із метою реалізації цивільних та інших прав у приватноправових відносинах, тобто прав власників земельних ділянок. Отже, суд має з'ясувати, є спір приватноправовим або публічно-правовим; чи виник спір із відносин, урегульованих нормами цивільного права, чи пов'язані ці відносини зі здійсненням сторонами цивільних або інших майнових прав на земельні ділянки на засадах рівності; чи виник спір щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень при реалізації ним управлінських функцій у сфері земельних правовідносин.

Таким чином, земельні відносини, суб'єктами яких є фізичні чи юридичні особи, органи місцевого самоврядування, органи державної влади, а об'єктами - землі у межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї), регулюються земельним і цивільним законодавством на принципах забезпечення юридичної рівності прав їх учасників, забезпечення гарантій прав на землю (стаття 1 ЦК, статті 2, 5 Земельного Кодексу України; далі - ЗК). Захист судом прав на землю у цих відносинах здійснюється способами, визначеними статтями 16, 21, 393 ЦК, статтею 152 ЗК, у тому числі шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування.

Відповідно до цього спори, що виникають із земельних відносин, у яких хоча б однією зі сторін є фізична особа, незважаючи на участь у них суб'єкта владних повноважень, згідно зі статтею 15 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства. Це стосується, наприклад, позовів про визнання недійсними рішень органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування щодо видання дозволу на виготовлення (розроблення) проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, вирішення інших питань, що відповідно до закону необхідні для набуття і реалізації права на землю, про надання чи передачу земельної ділянки у власність або користування чи невирішення цих питань, припинення права власності чи користування землею (статті 116, 118, 123, 128, 131, 144, 146, 147, 149, 151 ЗК України та інші), крім спорів, передбачених частиною першою статті 16 Закону України від 17 листопада 2009 року № 1559-VI «Про відчуження земельних ділянок, інших об'єктів нерухомого майна, що на них розміщені, які перебувають у приватній власності, для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності», про цивільну відповідальність за порушення земельного законодавства (статті 210, 211 ЗК України), про повернення самовільно зайнятих земельних ділянок (стаття 212 ЗК України).

Свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане відповідно до закону, належить до документів, на підставі яких згідно зі статтею 19 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» провадиться реєстрація права власності, яке вони посвідчують. У зв'язку із цим суд відповідно до частини першої статті 21, статті 393 ЦК України визнає незаконним і скасовує такий акт, виданий владним органом, повністю або частково, якщо він суперечить актам цивільного законодавства та порушує цивільні права або інтереси. Такі спори за участю фізичних осіб розглядаються в порядку цивільного судочинства.

Якщо орган державної влади та/або орган місцевого самоврядування (суб'єкт владних повноважень) бере участь у справі не на виконання своїх владних повноважень, а з інших правових підстав; не здійснює владних управлінських функцій щодо іншого учасника спору (наприклад, надання згоди іншому співвласнику житлового будинку на виконання переобладнання та перепланування), то залежно від змісту вимог і суб'єктного складу сторін справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства відповідно до вимог статті 15 ЦПК України.

Ураховуючи положення статті 1 ЦПК України та статті 2 КАС України, не є публічно-правовим і розглядається у порядку цивільного судочинства спір між органом державної влади та/або органом місцевого самоврядування (суб'єктом владних повноважень) як суб'єктом публічного права та суб'єктом приватного права - фізичною особою, в якому управлінські дії суб'єкта владних повноважень спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав фізичної особи. У такому випадку це спір про право цивільне, незважаючи на те, що у спорі бере участь суб'єкт публічного права, а спірні правовідносини врегульовано нормами цивільного та адміністративного права.

Відповідно до абзацу другого частини першої статті 2 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (далі - Закон № 1952-IV) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За змістом статті 9 цього Закону державний реєстратор є державним службовцем, крім випадку, коли державним реєстратором є нотаріус (Абзац другий пункту 8 із змінами, внесеними згідно з Постановою Вищого адміністративного суду № 6 від 22.05.2015 )

Повноваження державного реєстратора, передбачені цим Законом, з видачі та прийому документів можуть виконувати посадові особи органів місцевого самоврядування, адміністратори центрів надання адміністративних послуг, нотаріуси (Пункт 8 доповнено абзацом третім згідно з Постановою Вищого адміністративного суду )\

Відповідно до частини другої статті 30 цього Закону дії або бездіяльність державного реєстратора, державного кадастрового реєстратора, нотаріуса, державного виконавця можуть бути оскаржені до суду. Суди повинні мати на увазі, що під діями також слід розуміти рішення, прийняті зазначеними суб'єктами владних повноважень з питань реєстрації.

Спори, які виникають у цих відносинах, підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Таким чином, Заводський районний суд м. Миколаєва міг і повинен був в порядку цивільного судочинства вирішувати вимогу позивача щодо скасування рішення Миколаївської міської ради від 24.07.2014 року № 42/45 про надання ОСОБА_3 у власність земельної ділянки, що розташована за адресою АДРЕСА_1, і позбавлений був такого права - щодо вимог про покладення на нотаріуса Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори та Реєстраційну службу Головного управління юстиції в Миколаївській області обов'язку з реєстрації за ОСОБА_5 право власності на будинок АДРЕСА_1, оскільки названі останніми вимоги підлягали вирішенню в порядку Кодексу адміністративного судочинства України.

Районний суд розглянув названі останніми вимоги в порядку цивільного судочинства, що є неприпустимим, у зв'язку з чим і в силу п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України та ст. 310 ЦПК України, в цій частині рішення слід скасувати з закриттям провадження по названих вимогах.

Стосовно тверджень ОСОБА_3 щодо необґрунтованості позбавлення її права на спірну земельну ділянку, то вони є необгрунтованими. Оскільки вірно вирішувалася в порядку цивільного судочинства і, за достатності належних та допустимих доказів для їх відхилення.

Так, відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Указана норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права полягає у позбавленні його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Земельні відносини, що є предметом даної справи, повинні вирішуватися за нормами Земельного кодексу України в редакції від 25 жовтня 2001 року, зі змінами, що діяли на період виникнення конкретних спірних правових ситуацій.

Спірна земельна ділянка віднесена до земель житлової та громадської забудови, оскільки знаходиться в межах населеного пункту і використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об'єктів загального користування. Використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм.

Громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Понад норму безоплатної передачі громадяни можуть набувати у власність земельні ділянки для зазначених потреб за цивільно-правовими угодами.

Земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий (ґрунтовий) шар, а також на водні об'єкти, ліси і багаторічні насадження, які на ній знаходяться, якщо інше не встановлено законом та не порушує прав інших осіб. Право власності на земельну ділянку розповсюджується на простір, що знаходиться над та під поверхнею ділянки на висоту і на глибину, необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд. Формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі:

а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами;

б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності;

в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування;

г) прийняття спадщини;

ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному для набуття права на землю громадянами та юридичними особами і здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі:

а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян;

б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій;

в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Передача земельних ділянок державної власності у комунальну власність чи навпаки здійснюється за рішеннями відповідних органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, які здійснюють розпорядження землями державної чи комунальної власності відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.

У рішенні органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у державну чи комунальну власність зазначаються кадастровий номер земельної ділянки, її місце розташування, площа, цільове призначення, відомості про обтяження речових прав на земельну ділянку, обмеження у її використанні.

На підставі рішення органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у державну чи комунальну власність складається акт приймання-передачі такої земельної ділянки.

Рішення органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у державну чи комунальну власність разом з актом приймання-передачі такої земельної ділянки є підставою для державної реєстрації права власності держави, територіальної громади на неї.

Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки) у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 Земельного Кодексу.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 Земельного Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Таким чином, громадянин має право на земельну ділянку за рахунок земель держави або територіальної громади, які вже перебувають у власності, користуванні чи оренді інших осіб, лише у разі прийняття судом, а ніяк не органами держави, які здійснюють розпорядження землею, рішення про припинення права правопопередника на земельну ділянку.

Відповідно до частини другої, третьої статті 152 ЗК України 2001 року тільки власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Статтею 321 ЦК України встановлено непорушність права власності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За змістом статті 391 ЦК України та статті 155 ЗК України 2001 року власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

За таких обставин можна зробити висновок про те, що порушення, невизнання або оспорювання права власності особи на земельну ділянку є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Як вбачається з матеріалів даної справи, спірна земельна ділянка була виділена діду та бабусі позивача під забудову.

Ті таким правом скористалися і побудували АДРЕСА_1 який почергово переходив за спадкуванням до батька позивача, а потім і до неї.

Земельна ділянка під ним теж переходила до названих осіб і судового рішення про їх позбавлення такого права прийнято не було.

За такого, міськвиконком не мав законних підстав для виділення землі третій особі, яка самочинно збудувала інший будинок, на тій же земельній ділянці. Зведення об'єкту самочинного будівництва на земельній ділянці, не виділеній під забудову не надає її статусу правомірності.

У зв'язку з цим, названа вимога позивача підлягала задоволенню, а оскаржене рішення скасуванню.

Оскільки цього ж, з таких же мотивів дійшов і районний суд, то підстав для задоволення апеляційної скарги у названій частині немає.

Відсутні підстави для скасування рішення і в частині відмови у вимогах про вилучення скасованого попередніми рішеннями суду свідоцтва на право власності на спірну земельну ділянку та будинок на ім'я ОСОБА_3, а також відшкодування позивачці за рахунок третьої особи збитків та моральної шкоди, завданих діями посадових осіб влади та рішеннями судів, які, як на їх думку, є неправомірними та незаконними, і вчинені при реєстраціє спірного будинку та земельної ділянки за ОСОБА_3

Так, За Конституцією України, ст. 27 ЦПК України та п. 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів, який здійснюється в порядку конституційного, цивільного, кримінального, адміністративного та господарського судочинств.

Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до статей 1,3 ЦК України, 1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, слід зазначити, що, виходячи із загальних засад цивільного законодавства про: неприпустимість свавільного втручання держави у сферу особистого життя людини, її цивільного права та інтересу; справедливість; добросовісність та розумність - в порядку цивільного судочинства регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Відмова від такого права є недійсною.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ч. 2 ст. 16 ЦК України) і обраний позивачем.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Для цього, він розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, для чого роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.

Судовий розгляд, яким цивільна справа вирішується по суті, закінчується ухваленням рішення суду.

Відповідно до статей 10, 59, 60, 213 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року "Про судове рішення у цивільній справі" - рішення суду у цивільній справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 58 - 59, ч.3 ст. 61, 212 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 60 ЦПК України, обов'язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача

Як вбачається з матеріалів справи, позивач визначила процесуальне положення ОСОБА_3 як третьої особи, а за цивільно-процесуальним законодавством на третю особу не можна покласти обов'язок, що витікає із позову.

Щодо вимог про відшкодування шкоди, то вони взагалі є не виписаними, як того вимагає ЦПК України, не обгрунтованими, та ще й без вказівки кому вони адресовані. Зазначене позбавило суд можливості притягнути до участі, у розгляді справи належних учасників.

За такого, немає підстав і для задоволення названих вимог, що вірно констатував і суд 1 інстанції.

Керуючись ст.ст. 305, 307-308, 310, 311-313 ЦПК України, колегія суддів судової палати в цивільних справах,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 і її представника ОСОБА_2 та апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 13 квітня 2016 року в частині вирішення вимог про покладення на нотаріуса Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори та Реєстраційну службу Головного управління юстиції в Миколаївській області обов'язку з реєстрації за ОСОБА_5 право власності на будинок АДРЕСА_1 скасувати і в названій частині провадження у справі закрити, оскільки в цій частині справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Роз'яснити ОСОБА_5 і її представнику ОСОБА_2 про їх право на звернення з позовом за вирішенням названої вимоги до суду за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Лисенко П.П.

Судді: Самчишина Н.В.

Серебрякова Т.В.