№ апеляційного провадження: 22-ц/796/6921/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Рибак М.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Шкоріна О.І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 травня 2016 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі головуючого-судді: Шкоріної О.І.,

суддів: Антоненко Н.О., Стрижеуса А.М.,

при секретарі: Юрченко А.С.

за участю: представника позивача - ОСОБА_3

представника відповідача - Кошельник І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, який діє на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_5 на рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 21 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» про захист прав споживача та визнання кредитного договору недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2015 року позивач ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Комерційний банк «Надра» про захист прав споживача та визнання кредитного договору недійсним. Свої вимоги обґрунтовував тим, що 23лютого 2008 року між сторонами було укладено кредитнийдоговір№ 58/П/22/2008/840, відповідно до умов якого йому надано грошові кошти в сумі 50 900,00 доларів США для придбання нерухомого майна / квартири АДРЕСА_1/, зі сплатою 12,59 % річних, зі строком повернення кредитних до 21лютого 2023 року.

Просить визнати кредитний договір недійсним, оскільки, вважає, що при його укладенні було порушено вимоги ст. ст. 10, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», де передбачено обов'язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач. Оскільки, його не було попереджено про валютні ризики, враховуючи те, що з дати укладення оспорюваного правочину по дату подання позовної заяви відбулося різке знецінення національної валюти гривні України, підвищення валютного ризику не тільки призвело до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, але й поставило останнього у вкрай невигідне матеріальне становище та позбавило того, на що він розраховував під час укладення оспорюваного правочину.

Посилаючись на викладене, позивач просив суд визнати вказаний кредитний договір недійсним.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 21 березня 2016 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» про захист прав споживача та визнання кредитного договору недійсним.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, ОСОБА_3, як представник ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. В апеляційній скарзі посилається на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

В судовому засіданні представник ОСОБА_5 - ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримав і просив її задовольнити.

Представник ПАТ «КБ «Надра» - Кошельник І.В. проти доводів апеляційної скарги заперечувала і просила рішення як законне і обґрунтоване залишити без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та пред'явлених у суді першої інстанції вимог, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом установлено, що 22 лютого 2008 року між ВАТ «КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра», та ОСОБА_5 укладено кредитний договір № 58/П/22/2008/840, відповідно до умов якого позивачу надано в тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти в сумі 50900 доларів США для цілей проведення розрахунку по передньому договору купівлі-продажу № СМ-5 від 4 грудня 2007 року. Відповідно до умов цього договору відсотки за користування кредитними коштами розраховуються відповідачем з розрахунку відсоткової ставки в розмірі 12,59 відсотків річних, кредит позичальнику надано до 21 лютого 2023 року.

Банк свої зобов'язання виконав, грошові кошти позичальнику надав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 про визнання недійсним кредитного договору, суд першої інстанції виходив із того, що кредитний договір від 27 лютого 2008 року між позивачем та ВАТ «КБ «Надра» був укладений з дотриманням діючого законодавства, судом не встановлено порушень з боку відповідача при укладенні кредитного договору, зазначених в ст.203 ЦК України, дотримання яких є необхідним для чинності правочину. При цьому стороною позивача не надано належних та допустимих доказів, які дають підстави вважати, що кредитний договір укладений між сторонами, є несправедливим до позивача.

Виходячи з наявних у матеріалах справи, досліджених судом першої інстанції письмових доказів, висновки суду щодо підстав для відмови у задоволенні позовних вимог відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону. Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення ПАТ «КБ «Надра» в момент укладення договору норм Цивільного Кодексу України, Закону України «Про захист прав споживачів», «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених Постановою Правління НБУ №168 від 10 травня 2007 року, спростовуються наступним.

Частиною 1 ст.628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст..215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлено законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, з яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, вірним є висновок суду першої інстанції про те, що, підписавши кредитний договір, сторони тим самим засвідчили свою згоду та прийняли умови, які були в ньому закріплені. Зазначені обставини свідчать про те, що сторони діяли вільно та на власний розсуд визначили умови кредитного договору.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що йому не було надано інформації, передбаченої Законом України «Про захист прав споживачів», спростовуються Анкетою заявою, відповідно до якої позичальник підписанням Анкети-заяви підтвердив, що він ознайомлений з умовами кредитування споживчої нерухомості (а.с.70).

Згідно зі статтею 638 ЦК України, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Цивільний кодекс прямо не визначає будь-яких істотних умов кредитного договору. Разом з тим, зі змісту статті 1054 кодексу можна зробити висновок, що істотними умовами кредитного договору є сума кредиту, проценти за його використання та обов'язок позичальника повернути суму кредиту, що має бути виконано у певний час.

За змістом пунктів 3.3.1, 3.3.2, 3.3.3 кредитного договору, підписуючи договір, позичальник ОСОБА_5 погодився з умовами, що платежі для повернення суми кредиту та сплати процентів за користування кредитом повинні здійснюватись позичальником у валюті кредиту в строки та на умовах, встановлених цим договором.

Згідно з ч.ч.1,2 ст.524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Відповідно до ч.2 ст.192 та ч.3 ст.533 ЦК України використання іноземної валюти, в тому числі при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями, допускається у випадках, в порядку та на умовах, встановлених законом.

Згідно зі ст..2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти - це гроші у національній або іноземній валюті. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у Постанові № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин», ст.99 Конституції України визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК України передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19,47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання).

Пунктом 11 зазначеної Постанови визначено, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору.

Підставою для визнання договору недійсним є порушення загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зазначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

При розгляді даної справи наявними в справі доказами не встановлено підстав відповідно до ст..203 ЦК України, згідно з якими необхідно визнати недійсним оспорюваний кредитний договір.

Згідно з ч.1 ст.36 Закону України «Про Національний банк України» офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється Національним банком України. Частиною 1 статті 8 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» визначено, що валютні курси встановлюються Національним банком України за погодженням з Кабінетом Міністрів України.

За змістом Положення про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого постановою Правління НБУ від 12 листопада 2003 року № 496 і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27 листопада 2003 року за № 1094/8415, а також додатку № 1 до нього, офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема: долару США, євро та швейцарського франку, установлюється щоденно. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют за станом на останню дату.

Отже, незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена.

Таким чином, укладаючи кредитний договір в іноземній валюті, сторони брали на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не мали будь-яких законних підстав уважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане. Тому у позивача існувала можливість передбачення в момент укладення договору зміни курсу гривні відносно іноземних валют, ураховуючи динаміку зміни курсів валют з моменту введення в обіг національної валюти - гривні - і її девальвації, та можливість отримання кредитів в національній валюті.

Як зазначив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у Постанові № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин», позичальник при належній завбачливості міг виходячи з динаміки зміни курсу валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.

Отже, доводи апеляційної скарги позивача про те, що використання банком долара США як валюти кредитування за споживчим кредитом, є дискримінаційною умовою, що значно погіршує становище позивача, - не ґрунтуються на нормах чинного законодавства, і надання кредиту в іноземній валюті не може бути визнане умовою, передбаченою ч.2 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», як підстава для визнання кредитного договору недійсним.

Крім того, відсутні підстави вважати, що положення кредитного договору є несправедливими або дискримінаційними, а оцінка надана позивачем, є суто суб'єктивною та випливає з його особистої зацікавленості як сторони договору у зменшенні своїх грошових зобов'язань.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції зроблено законний і обґрунтований висновок, що укладений між сторонами кредитний договір не суперечать Цивільному кодексу України, Закону України «Про захист прав споживачів», іншим актам цивільного законодавства, тому підстав для визнання їх недійсними не вбачається.

Інші доводи апеляційної скарги не містять обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування висновків суду щодо необґрунтованості заявленого позову.

За таких обставин, судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно, рішення суду ухвалено з дотриманням процесуального закону, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення відсутні.

Керуючись ст. ст. 218, 303,304,307-308,313-317 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, який діє на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_5 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 21 березня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді