Справа №1414/3044/2012 25.05.2016 25.05.2016 25.05.2016
Провадження №22-ц/784/33/16
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа 2/488/11/15
Провадження №22ц/784/33/16
Категорія 27 Головуючий у 1 -й інстанції: ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції: ОСОБА_2
РІШЕННЯ

Іменем України

25 травня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючої: Буренкової К.О.,

суддів: Крамаренко Т.В., Кутової Т.З.,

із секретарем судового засідання: Андрієнко Л.Д.,

за участі: ОСОБА_3 представника ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 представника відповідача ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ПАТ КБ «ПриватБанк»

на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 09 лютого 2015 року у справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» (далі - Банк) до ОСОБА_6, ОСОБА_5, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх: ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи: Миколаївська міська рада, Служба у справах дітей адміністрації Корабельного району виконавчого комітету Миколаївської міської ради, про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення зі зняттям осіб з реєстраційного обліку,

В С Т А Н О В И Л А :

В червні 2012 року Банк звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення відповідачів і та інших осіб, які зареєстровані у квартирі, та зняття цих осіб з реєстраційного обліку.

Банк зазначав, що 22 березня 2007 року між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Банк, та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір № NKTGGK09440017, відповідно до умов якого останньому було надано кредит в розмірі 46 000 доларів США, зі сплатою 10,08 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом та строком дії до 21 березня 2022 року.

В забезпечення виконання зобовязань за вказаним кредитним договором 22 березня 2007 року між цими ж сторонами в нотаріальному порядку було укладено договір іпотеки. За умовами цього договору ОСОБА_6 передав в іпотеку квартиру АДРЕСА_1, яка належить йому на праві власності на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 22 березня 2007 року. Сторонами була обумовлена ціна предмету іпотеки у 252 500 грн.

Банк зазначав, що ОСОБА_6 належним чином не виконує свої зобовязання за вказаним кредитним договором. У звязку з чим станом на 13 квітня 2012 року виникла заборгованість в розмірі 54 877 доларів США 09 центів, що еквівалентно 437 919 грн. 18 коп.

Посилаючись на наведені обставини та положення ст. ст. 526 530, ч.2 ст. 1050, ч.2 ст. 1054 ЦК України, ст.ст. 12, 33, 38 40 Закону України «Про іпотеку», позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: на квартиру АДРЕСА_1, шляхом її продажу з укладанням від імені ОСОБА_6 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем; з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності; з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування; з можливістю здійснення Банком всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки.

Крім того, на підставі ст. 109 ЖК України та ч.2 ст. 39, ст. 40 Закону України «Про іпотеку» Банк просив виселити із зазначеної квартири відповідача та інших зареєстрованих у ній осіб.

Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 18 червня 2013 року до участі у справі залучено співвідповідача ОСОБА_5, яка також є законним представником неповнолітніх ОСОБА_7 та ОСОБА_8

В травні 2013 року Банк звернувся із заявою про уточнення позовних вимог і просив звернути стягнення в рахунок погашення заборгованості за вказаним кредитним договором станом на 13 квітня 2012 року в розмірі 54877,09 доларів США, що еквівалентно 437919 грн. 18 коп., яка складається із заборгованості: а саме: за основним кредитом 36761, 58 доларів США, що еквівалентно 293357 грн. 41 коп.; за відсотками 9291,22 доларів США, що еквівалентно 74143 грн. 94 коп.; за комісією 2160 доларів США, що еквівалентно 17236 грн. 80 коп.; пеня 6664, 29 доларів США, що еквівалентно 53181 грн. 03 коп.

В липні 2013 року Банк звернувся із заявою про уточнення позову в частині виселення, в якій просив виселити із квартири АДРЕСА_1, ОСОБА_6, ОСОБА_5 та неповнолітніх ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (а.с.140-144, т.1).

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 09 лютого 2015 року в задоволенні позову Банку відмовлено.

В апеляційній скарзі Банк просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі. Банк зазначає, що дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», не може бути підставою для відмови в позові про звернення стягнення на предмет іпотеки, а є підставою для відстрочення виконання такого рішення суду.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга в межах її доводів підлягає задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції керувався тим, що Банком доведено обставини щодо порушення ОСОБА_6 умов кредитного договору та наявності заборгованості, розмір якої останнім не спростовано. Проте, на думку суду, позов Банку не підлягає задоволенню у звязку з набранням чинності Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року (далі - Закон), оскільки квартира, яка є предметом іпотеки, придбана відповідачем за споживчим кредитом, наданим Банком і іноземній валюті і використовується останнім як місце постійного проживання, а іншого нерухомого майна у його власності немає.

З висновком суду в повній мірі не можна погодитись із таких підстав.

Згідно правових позицій, висловлених Верховним Судом України у постановах від 27 травня 2015 року (справа №6-57цс15, № 6-58цс15), від 01 липня 2015 року (справа № 6-345цс 15, № 781цс15) від 30 вересня 2015 року (справа №6-1825цс15) поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобовязання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України). Отже, мораторій є відстроченням виконання зобовязання, а не звільненням від його виконання. Відтак, установлений Законом мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобовязань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника). Крім того, згідно з пунктом 4 Закону протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобовязань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та проводять конкретні виконавчі дії, заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону. Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону не підлягає виконанню.

Із урахуванням викладеного рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення, виходячи з такого.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання, а за правилами частини першої ст.610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Із матеріалів справи вбачається, що 22 березня 2007 року між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Банк, та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір № NKTGGK09440017. Відповідно до підпункту 7.1 пункту 7 даного договору Банк зобовязався надати ОСОБА_6 кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 22 березня 2007 року 21 березня 2022 року включно у вигляді не поновлюваної лінії у розмірі 46000 доларів США, із яких: для придбання трикімнатної квартири АДРЕСА_2 в розмірі 40000 доларів США та 6000 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбаченому п.п.2.1.3, 2.2.7 даного договору (а.с. 11-13 т.1). Як видно із заявки на отримання кредиту ОСОБА_6 отримав 40000 доларів США (а.с.17). За умовами цього договору ОСОБА_6 зобовязався сплачувати відсотки за користування кредитом в розмірі 0,84% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороду за надання фінансового інструменту в розмірі 0,20% від суми виданого кредиту. Щомісячні платежі ОСОБА_6 зобовязався вносити в розмірі 515, 24 доларів США вносити з 01 по 07 число кожного місяця (а.с. 11-13, т. 1).

В забезпечення виконання зобовязань за вказаним кредитним договором того ж числа між цими ж сторонами в нотаріальному порядку укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого ОСОБА_6 передав в іпотеку належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_3, яка належить йому на праві власності на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 22 березня 2007 року договору (а.с. 14-16, т. 1, 205, т.2).

Із матеріалів справи вбачається, що Банк зобовязання за кредитним договором щодо надання ОСОБА_6 грошових коштів виконав в повному обсязі, а останній зобовязання щодо повернення кредиту належним чином не виконує. У звязку з чим згідно уточненого розрахунку Банку заборгованість ОСОБА_6 за вказаним кредитним договором станом на 13 квітня 2012 року становила 418348 грн. 09 коп., яка складається, а саме: за основним кредитом 36761, 58 доларів США, що еквівалентно 293357 грн. 41 коп.; за відсотками 9291,22 доларів США, що еквівалентно 74143 грн. 94 коп.; за комісією 2160 доларів США, що еквівалентно 17236 грн. 80 коп., та пеня 33609 грн. 94 коп. (а.с.112-115 т.1; 29, т.2).

За змістом частини першої та третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У підпунктах 16.7.1 пункту 16 договору іпотеки сторони визначили, що Банк як іпотекодержатель має права звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку, у тому числі, якщо в момент настання термінів виконання зобовязань, передбачених договором, вони не були виконані.

Відповідно до п. 22 договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється у випадках, зазначених в п.п. 16.7.1,16.7.2,16.9 цього договору, відповідно до розділу V Закону України «Про іпотеку» на підставі рішення суду або на підставі виконавчого напису нотаріуса, або згідно застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в цьому договорі.

Згідно п. 27 договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом продажу предмету іпотеки будь - якій особі та будь - яким способом, в тому числі на біржі, на підставі договору купівлі продажу у порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку», для чого іпотекодавець надає іпотекодержателю право укласти такий договір за ціною та на умовах, визначених на власний розсуд іпотекодержателя і здійснити всі необхідні дії від імені іпотекодавця, у тому числі отримати витяг з державного реєстру прав власності на нерухоме майно.

Згідно ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» У разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

27 червня 2011 року Банк направив ОСОБА_6 повідомлення про необхідність погашення заборгованості в повному обсязі за кредитним договором у тридцяти денний строк, попередивши його про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки та звільнення в добровільному порядку житлового приміщення, яке є предметом іпотеки (а.с.9 т.1). Доказів щодо виконання цієї вимоги ОСОБА_6 не надав.

Невиконання іпотекодержателем указаної вимоги закону у разі предявлення ним до суду позову не є підставою для відмови в позові, оскільки позивачем реалізується не позасудовий, а судовий порядок звернення на заставлене нерухоме майно. Підтвердженням цієї тези є ч. 2 ст. 35 Закону «Про іпотеку», якою передбачено, що положення ч. 1 цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутися в будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду в установленому законом порядку.

Згідно ст. 39 Закону України "Про іпотеку" у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 Закону України "Про іпотеку"; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек та Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна станом на 22 травня 2015 року ОСОБА_6 є власником квартири № 33, яка знаходиться у м. Миколаєві по вулиці Ленінградській, будинок № 3А (три літера «А»), житловою площею 36,50 кв. м, загальною площею 56,90 кв.м, у якій він зареєстрований з 17 липня 2007 року (а.с.32, т.1). в матеріалах справи відсутні відомості щодо наявності у ОСОБА_6 на праві власності іншого жилого приміщення.

Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи №142 від 23 березня 2016 року, яка проведена апеляційним судом за клопотанням представника ОСОБА_6, ринкова (дійсна) вартість квартири на час проведення експертизи складала 547264 грн. (а.с. 214-225 т.2). В засіданні апеляційного суду представник Банку не заперечував проти зазначення в рішенні суду про звернення стягнення на предмет іпотеки початковою ціною, визначеної вказаним висновком експертизи.

Наведені обставити свідчать, що Банк довів належними доказами факт укладання між сторонами кредитного договору та договору іпотеки, який передбачає його право на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу предмету іпотеки з укладанням від імені ОСОБА_6 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на зазначене іпотечне майно у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, за початковою ринковою (дійсною) ціною для подальшої реалізації у 547264 грн. в погашення заборгованості відповідача за вказаним кредитним договором станом на 13 квітня 2012 року.

Згідно п. 4.1 кредитного договору при порушенні позичальником зобовязання, передбаченого пунктами 2.2.2., 2.2.3 (щодо своєчасного внесення платежів по сплаті відсотків і комісії), Банк має право нарахувати, а позичальник зобовязується сплатити Банку пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше одної гривні за кожний день прострочення.

На а.с. 191,т.2 є заява ОСОБА_6 про застосування позовної давності до вимог Банку щодо стягнення пені.

Згідно уточненого розрахунку Банку, із врахуванням положень пунктів 2.2.2., 2.2.3 кредитного договору розмір пені за період з 01 липня 2011 року по 13 квітня 2012 року складає 4206,5 доларів США, що еквівалентно 33609 грн. 94 коп.

Тому розмір заборгованості ОСОБА_6 за кредитним договором, в погашення якої слід звернути стягнення на предмет іпотеки, станом на 13 квітня 2012 року становить 418348 грн. 09 коп., а саме: за основним кредитом 36761, 58 доларів США, що еквівалентно 293357 грн. 41 коп.; за відсотками 9291,22 доларів США, що еквівалентно 74143 грн. 94 коп.; за комісією 2160 доларів США, що еквівалентно 17236 грн. 80 коп., та пеня 33609 грн. 94 коп.

Разом з тим, 7 червня 2014 року набрав чинності Закон, згідно з яким протягом їх дії не може бути примусове стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Із врахуванням наведених обставин та положень Закону виконання рішення суду в частині зазначених вимог підлягає відстроченню на час дії Закону.

Згідно із частинами першою та другою статті 39 цього Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» також передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобовязані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

У правовій позиції, висловленій Верховним Судом України в постановах від 03 лютого 2016 року (справа № 6-2947цс15) та від 10 лютого 2016 року (справа № 6-2830цс15), зазначено, що за змістом ст.ст. 39, 40 Закону України «Про іпотеку», ст. 109 ЖК Української РСР особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у звязку із зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Але як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР). У такому випадку виселення здійснюється відповідно до ч. 4 ст. 109 та ст. 132-2 ЖК Української РСР.

Як видно із умов підпункту 33.3 пункту 33 договору іпотеки ОСОБА_6 передав в іпотеку трикімнатну квартиру № 33, яка знаходиться у м. Миколаєві по вулиці Ленінградській, будинок № 3А (три літера «А»), житловою площею 36,50 кв.м, загальною площею 56,90 кв.м, яка придбана ним за кошти, надані в іноземній валюті згідно кредитного договору (а.с. 11-13). Вказане жиле приміщення належить ОСОБА_6 на праві власності на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 22 березня 2007 року (а.с. 205, т.2).

Згідно довідки КЖЕП №24 від 26 березня 2013 року у вказаній квартирі зареєстровані ОСОБА_6, ОСОБА_5 та неповнолітній ОСОБА_8 (а.с. 124, т.1).

На а.с. 122-123, т.1 наявні копії свідоцтва про народження ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, матірю яких записана відповідачка ОСОБА_5

Згідно ч. 4 ст. 109 ЖК Української РСР виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132-2 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті.

Виходячи з положень частин другої та четвертої ст.109 ЖК Української РСР ОСОБА_6 підлягає виселенню із неповнолітніми ОСОБА_8 Даніілом та ОСОБА_7 із квартири №33, яка знаходиться у м. Миколаєві по вулиці Ленінградській, будинок № 3А без надання іншого жилого приміщення. Але таке виселення є підставою для надання відповідачці жилого приміщення з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до ст. 132 цього Кодексу.

Згідно висновку органу опіки та піклування служби у справах дітей адміністрації Корабельного району Миколаївської міської ради від 16 липня 2013 року, відповідно до ч.2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», ч.4 ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» не може бути надана згода цього органу на звернення стягнення на вказану квартиру, яка є предметом іпотеки, оскільки в ній проживають неповнолітні ОСОБА_8 Данііл та ОСОБА_7, матірю яких є ОСОБА_5, яка іншого житла не має (а.с.166 168, т.1).

Проте такий висновок органу опіки та піклування не є підставою для відмови в задоволенні вимог Банку про виселення ОСОБА_6, ОСОБА_5 із неповнолітніми дітьми із зазначеної квартири, оскільки ОСОБА_5 з неповнолітніми дітьми вселилась у квартиру, яка знаходилась під обтяженням як предмет іпотеки, та без згоди Банку як іпотекодержателя. Крім цього, ст. 40 Закону України «Про іпотеку» винятків щодо виселення неповнолітніх осіб із жилого приміщення, яке є іпотечним майном, не містить, а положення ч.2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», ч.4 ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» передбачають гарантії захисту житлових прав неповнолітніх дітей при укладенні договорів відчуження нерухомого майна, право користування яким мають діти. Звернення стягнення на майно, яке є предметом іпотеки, не є договором відчуження.

Враховуючи, наведене вимоги Банку про виселення ОСОБА_6 та ОСОБА_5 з неповнолітніми дітьми підлягають задоволенню. Але враховуючи, що вимога Банку про виселення із вказаної квартири підлягає вирішенню одночасно із зверненням стягнення на це майно, то колегія приходить до висновку, що відповідно до Закону виконання рішення в цій частині теж підлягає відстроченню на час дії цього Закону.

Що стосується вимоги Банку про зняття ОСОБА_6, ОСОБА_5 із неповнолітніми дітьми з реєстрації в квартирі №33, яка знаходиться у м. Миколаєві по вулиці Ленінградській, будинок № 3А, то вона не підлягає задоволенню, оскільки Банк не зазначив в позовній заяві і не просив залучити під час розгляду справи відповідний відділ громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб відповідного управління МВС України, що само по собі уже унеможливлює задоволення позову в цій частині.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення районного суду на підставі п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового рішення про часткове задоволення позовних вимог Банку.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України на користь Банку із ОСОБА_6 підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору за подачу позовної заяви та апеляційної скарги в розмірі 4837 грн. 15 коп., а із ОСОБА_5В 53 грн. 65 коп.

Керуючись статтями 303, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 09 лютого 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задовольнити частково.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, укладеним 22 березня 2007 року між ОСОБА_6 та ЗАТ КБ «ПриватБанк», яка станом на 13 квітня 2012 року становить: за основним кредитом 36761, 58 доларів США, що еквівалентно 293357 грн. 41 коп.; за відсотками 9291,22 доларів США, що еквівалентно 74143 грн. 94 коп.; за комісією 2160 доларів США, що еквівалентно 17236 грн. 80 коп., та пеня 33609 грн. 94 коп., а всього 418348 (чотириста вісімнадцять тисяч триста сорок вісім) грн. 09 коп., звернути стягнення на підставі договору іпотеки від 22 березня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_9, між ОСОБА_6 та ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», на предмет іпотеки, а саме: трикімнатну квартиру № 33, яка знаходиться у м. Миколаєві по вулиці Ленінградській, будинок № 3А (три літера «А»), житловою площею 36,50 кв.м, загальною площею 56,90 кв.м, шляхом продажу предмету іпотеки з укладанням від імені ОСОБА_6 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на зазначене іпотечне майно у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, за початковою ринковою (дійсною) ціною для подальшої реалізації у 547264 (пятсот сорок сім тисяч двісті шістдесят чотири) грн.

Виселити ОСОБА_6 та ОСОБА_5 із неповнолітніми ОСОБА_7 та ОСОБА_8 із квартири № 33, яка знаходиться у м. Миколаєві по вулиці Ленінградській, будинок № 3А.

Рішення Апеляційного суду Миколаївської області щодо звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення відстрочити на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року.

В задоволенні вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_6, ОСОБА_5, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх: ОСОБА_7, ОСОБА_8, про зняття з реєстраційного обліку у квартирі № 33, яка знаходиться у будинку № 3А по вулиці Ленінградській у м. Миколаєві, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 4837 (чотири тисячі вісімсот тридцять сім) грн. 15 коп. витрат по сплаті судового збору.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 53 (пятдесят три) грн. 65 коп. витрат по сплаті судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуюча:

Судді: