Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 травня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючого судді: Максимчук З.М.

суддів: Собіни І.М., Хилевича С.В.

секретар судового засідання: Мельник С.Ю.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Рівному апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 31 березня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

у с т а н о в и л а :

Заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 31 березня 2016 року у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено.

В поданій на рішення апеляційній скарзі позивач вважає, що при винесенні рішення судом першої інстанції були порушені норми матеріального і процесуального права, неповно досліджені письмові докази та дійсні обставини справи, що мають значення для справи, ухвалене необґрунтоване, незаконне рішення суду.

Вказує, що у виписці по рахунку відображені всі операції за кредитною карткою, як зняття коштів, так і погашення. Стверджує, що останні погашення були через касу банку, а 25.01.2011 року погашення заборгованості в сумі 100,00 гривень відбулось в терміналі самообслуговування.

Покликаючись на ч.1 ст.264 ЦК України, доводить, що позовна давність переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов»язку. Відповідно до ч.3 ст.264 ЦК України, після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Всі переривання строку позовної давності були в межах строку позовної давності, а тому строк позовної давності розпочався з 26.01.2011 року/ наступний день після погашення заборгованості/ та відповідно спливає 26.01.2014 року. Отже, позивач звернувся до суду у серпні 2013 року, тобто в межах строку позовної давності. _______________________________________________________________________________

Справа № 569/15774/13-ц Головуючий у суді 1 інстанції - Харечко С.П.

Провадження № 22-ц/787/929/2016 Суддя-доповідач - Максимчук З.М.

Додатково доводить, що розмір заборгованості станом на 31.10.2013 року складає 25 671, 30 гривень.

Просить заочне рішення скасувати і ухвалити нове, яким позовні вимоги банку задовольнити в повному обсязі.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ч.3 ст.303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов»язковою підставою для скасування рішення.

Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначив, що відповідно до укладеного договору № б/н від 31.10.2006 року ОСОБА_1.31.10.2006 року отримав кредит у розмірі 1500,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

В ході розгляду справи в суді першої інстанції представник позивача ОСОБА_4 04.08.2015 року /а.с.146/ подав заяву про виправлення описки в позовній заяві, просив вважати опискою в тексті позовної заяви дату кредитного договору 31.10.2006 року, вірною вважати дату 11.07.2006 року. В суді апеляційної інстанції просив вважати дату укладеного договору 27.06.2006 року.

Представник відповідача адвокат Луцик К.В. пояснила в суді, що з метою укладення кредитного договору 31.10.2006 року ОСОБА_1 не звертався до позивача, кредитний договір не підписував, платіжну картку НОМЕР_2 не отримував. Стверджує, що дійсно 27.06.2006 року ОСОБА_1 звертався до позивача з заявою про надання кредиту та отримав кредитну картку з кредитним лімітом 1500,00 гривень, про що свідчить оригінал його заяви /а.с.118/.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що дійсно, 31.10.2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 1500 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом. У зв»язку із порушенням зобов»язання по поверненню коштів, у ОСОБА_1 утворилась заборгованість в розмірі 25 671,30 гривень. Оскільки 25.10.2010 року, 25.11.2010 року та 25.01.2011 року ПАТ КБ «ПриватБанк» здійснив автоматичне списання коштів з картки НОМЕР_1 для погашення кредитної заборгованості за карткою НОМЕР_2, що не може вказувати на вчинення ОСОБА_1 дій, що свідчать про визнання ним боргу. Умовами договору погашення кредиту повинне здійснюватися позичальником частинами до 25 числа кожного місяця, початок позовної давності обчислюється з моменту невиконання цього зобов»язання. Останній платіж необхідно було ОСОБА_1 внести 25.01.2009 року, банк звернувся з позовом лише 28.08.2013 року, тому позивачем пропущено трьохрічний строк звернення до суду.

Проте, колегія суддів погодитись з такими висновками суду першої інстанції не може, так як вони не ґрунтуються на законі та не відповідають фактичним обставинам справи.

В суді апеляційної інстанції встановлено, що 27 червня 2006 року ОСОБА_1 у ПриватБанку отримав кредитну картку "Універсальна" НОМЕР_1 /а.с.118/.

11.07.2006 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 1500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Дата відкриття рахунку в заяві вказана 27.06.06 року /а.с. 118, звор./

Разом з тим, матеріали справи на а.с. 8 містять ксерокопію заяви ОСОБА_1 від 31.10.2006 року /яка надана позивачем до суду/, відповідно до якої вбачається, що 14.11.2006 року ОСОБА_1 отримав в ПАТ КБ «ПриватБанк» платіжну картку НОМЕР_2 з встановленим кредитним лімітом 1500,00 гривень. Строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії картки. В заяві зазначено, що датою відкриття рахунку є 29.06.2006 року.

В суді апеляційної інстанції представник позивача пояснив, що дійсно, ОСОБА_1 в ПАТ КБ «ПриватБанк» було отримано дві платіжні картки на один рахунок, на одну заяву від 27.06.2006 року, що і вбачається із інформації про картку /а.с.167/проте на підтвердження своїх пояснень надати оригінал заяви ОСОБА_1 від 31.10.2006 року позивач не може, як і не може підтвердити факт отримання відповідачем кредитної картки 14.11.2006 року за НОМЕР_2. Крім того пояснив, що сума заборгованості в позовній заяві зазначена 25671,30 гривень, проте в суді першої інстанції він просив зменшити розмір заборгованості та стягнути на користь позивача суму 14 445,71 гривень боргу, яка складається з 12 129,55 гривень відсотків та 2316,16 гривень основного боргу.

На підтвердження розміру заборгованості позивачем надано до суду виписку із особового рахунку НОМЕР_1 /а.с.125/ з описом транзакцій за платіжною карткою НОМЕР_2 і платіжною карткою НОМЕР_1, відповідно до якої вбачається, що картка за НОМЕР_2 була активована 04.12.2006 року, а останнє надходження готівки за платіжною карткою було здійснено 14.01.2009 року.

Платіжна картка за НОМЕР_1 була активована 11.07.2006 року з установленням кредитного ліміту в розмірі 1500,00 гривень.Остання дата здійснення операції по даній картці 16.10.2006 року. Строк дії картки встановлено до листопада 2009 року .

Разом з тим, до позовної заяви позивачем було надано розрахунок заборгованості за договором б/н від 31.10.2006 року станом на 31.10.2013 року, з якого вбачається, що договір укладено 31.10.2006 року, а рух коштів за договором почався з 11.07.2006 року. Представником відповідача указаний розрахунок в судовому засіданні був спростований невизнанням укладення кредитного договору 31.10.2006 року та отриманням іншої кредитної картки.

З порівняльного аналізу розрахунку заборгованості, який міститься на а.с.5 та був долучений як доказ позивачем до позовної заяви та виписки по лицьовому рахунку 5457 0829 0857 2196 /а.с.130/ договору від 27.06.2006 року вбачається, що рух коштів є різний. Нового розрахунку на підтвердження заборгованості позивачем надано не було.

Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об»єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв»язок доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд відображає у рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови в їх прийнятті.

Всупереч зазначеної норми закону суд першої інстанції не відобразив в рішенні оцінки наданих банком вищенаведених доказів та в основу рішення поклав встановлення факту автоматичного списання банком без згоди відповідача сум заборгованості на кредитну картку НОМЕР_2 25.10.2010 року, 25.11.2010 року та 25.01.2011 року та останнє надходження готівки на картку НОМЕР_2 14.01.2009 року здійснене ОСОБА_1

Відповідно до ч.1 ст.10, ч.1 ст.11, ч.1 ст.60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

В порушення зазначених процесуальних норм, ПАТ КБ «ПриватБанк» не надав суду допустимих, змістовних та достовірних доказів на підтвердження того, що було укладено два кредитних договори, або відповідачу було надано дві кредитні картки відповідно до умов договору від 27.06.2006 року, про що стверджував представник позивача в суді апеляційної інстанції, не підтвердив наявність заборгованості відповідача перед банком та не вказав за яким договором та за який період виникла вказана заборгованість. Не знайшло підтвердження в судовому засіданні і автоматичне списання коштів ПАТ КБ «ПриватБанк», не встановлено з якого рахунку чи картки пройшло списання даних коштів, як і те, що 14.01.2009 року ОСОБА_1 особисто вносив готівкові кошти на картку НОМЕР_2, яку, як він стверджує, не отримував. Тобто, відомості, викладені представником відповідача в судовому засіданні позивачем спростовані не були.

Відповідно до ч.4 ст.10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з»ясуванню обставин справи: роз»яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов»язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхній прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Проте, всупереч зазначеної норми закону позивачем доказів на усунення протиріч, встановлених в суді, надано не було.

Оскільки встановлені апеляційним судом обставини вказують на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права при вирішенні питання про стягнення заборгованості, які є обов»язковою підставою для скасування рішення, апеляційний суд, враховуючи положення ч.3 ст.303 ЦПК України, рахує за необхідне вийти за межі апеляційної скарги і скасувати рішення суду.

При цьому, колегія суддів виходить з того, що вихід за межі доводів апеляційної скарги не ставиться в залежність від того, ким подана апеляційна скарга та яку позицію щодо законності рішення займають інші особи, які беруть участь у розгляді справи.

Пунктом 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі" роз'яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Тому доводи позивача на необхідність та вимушеність захисту його прав, порушуючи тим самим права відповідача, є неприйнятними для апеляційного суду.

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із засад цивільного законодавства.

Колегія суддів не може прийняти до уваги доводи апеляційної скарги в тій частині, що заборгованість ОСОБА_1 виникла перед позивачем у зв»язку з невиконанням ним умов договору, укладеного 31.10.2006 року, що розмір заборгованості складає 25 671, 30 гривень, так як вони не відповідають фактичним обставинам справи та поясненням представника позивача в суді першої інстанції та апеляційної інстанції.

Безпідставними, на думку судової колегії, є і доводи апеляційної скарги про те, що 25.10.2010 року та 25.11.2010 року ОСОБА_1 особисто здійснив операцію по погашенню кредиту через касу банку та погашення заборгованості було здійснено 25.01.11 року через термінал самообслуговування.

У відповідності з вимогами ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, тощо.

Враховуючи зазначене, апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням у справі нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог за недоведеністю.

Керуючись ст. 307, ст. 309, ст. ст. 313-314, ст. ст. 316-117 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Заочне рішення Рокитнівського районного суду Рівненської області від 31 березня 2016 року скасувати.

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним чинності.

Головуючий: З.М.Максимчук

Судді: І.М. Собіна

С.В. Хилевич