Справа № 4с/642/1/16
Провадження №642/9962/15ц
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2016 року Ленінський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді - Шрамко Л.Л.

з участю секретаря - Бондаренко О.О.,

представника заявника - ОСОБА_1,

представника субєкта оскарження - ОСОБА_2,

представника боржника - ОСОБА_3,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу

за скаргою ОСОБА_4 на бездіяльність державного виконавця Ленінського ВДВС Харківського міського управління юстиції,

боржник - ОСОБА_5,

в с т а н о в и в:

Заявник ОСОБА_4 10 грудня 2015 року звернулась до суду зі скаргою на бездіяльність державного виконавця Ленінського ВДВС Харківського міського управління юстиції, у провадженні якого перебуває виконавчий лист № 642/6064/14, виданий 27 січня 2015 року Ленінським районним судом м.Харкова на підставі заочного рішення суду від 3 жовтня 2014 року про виселення ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1 та звільнення квартири від його майна, предметів побуту і речей особистого вжитку, щодо виконання цього виконавчого документу. Одночасно просив стягнути у відшкодування понесених витрат на правову допомогу, яка надана їй за даною скаргою ТОВ «Харківський центр правової допомоги», 6 063 грн. 20 коп.

В обґрунтування скарги заявник посилається на те, що на підставі її заяви 5 лютого 2015 року державним виконавцем винесена постанова про відкриття виконавчого провадження за вказаним виконавчим листом, однак з цього часу вона не отримала жодних відомостей стосовно виконання рішення суду, а її запит на адресу Ленінського ВДВС Харківського міського управління юстиції від 16 вересня 2015 року про надання інформації щодо стану та перебігу виконавчого провадження залишено без відповіді. До цього часу рішення суду не виконано, чим порушено право стягувача.

У судовому засіданні представник заявника ОСОБА_1 скаргу підтримала, пославшись на викладені обставини. Також зазначила, що будь яких повідомлень про участь у проведенні виконавчих дій стягувач не отримувала. Понесені заявником витрати на правову допомогу повністю підтверджуються наданими документами.

Представник Ленінського ВДВС Харківського міського управління юстиції - державний виконавець Головенко О.М. проти скарги заперечувала, посилаючись на те,що до цього часу не виявилось можливим виконати рішення суду, та вона вчиняє необхідні дії для його виконання. Зазначила, що дане виконавче провадження надійшло на виконання державному виконавцю Биченка А.О., який направив за весь час два виклики боржнику ОСОБА_6 на 31 березня та 30 квітня 2015 року. Після звільнення ОСОБА_7 у листопаді 2015 року їй передано дане виконавче провадження, та вона здійснила вихід за місцем проживання ОСОБА_6 30 грудня 2015 року, однак на двері ніхто не відчинив, на дзвінок у двері не відповів, сусідка їй повідомила, що ніхто не проживає, будь-які відомості стосовно знаходження боржника були відсутні. На 4 січня 2016 року вона призначила виконання рішення з залученням працівників поліції, про що повідомила листом і стягувача, і боржника, однак при виході в цей день також за вказаною адресою боржник або інші особи були відсутні,про що складено акт.

Представник боржника ОСОБА_5 - ОСОБА_3 проти скарги заперечував. Зазначив, що боржник досі не отримував копію постанови про відкриття виконавчого провадження, та про вказане виконавче провадження йому не було відомо. Крім того, на даний час боржником подана заява про перегляд заочного рішення про його виселення. Також зазначив, що передбачені законом підстави для стягнення витрат на правову допомоги відсутні, оскільки представник заявника не є в адвокатом.

Суд вислухавши представника заявника ОСОБА_1 , представника субєкта оскарження - державного виконавця Ленінського ВДВС Харківського міського управління юстиції ОСОБА_2, представника боржника ОСОБА_5 - ОСОБА_3, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні правовідносини.

Ленінським районним судом м.Харкова виданий 27 січня 2015 року видано виконавчий лист № 642/6064/14 на підставі заочного рішення суду від 3 жовтня 2014 року про виселення ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1 та звільнення квартири від його майна, предметів побуту і речей особистого вжитку.

30 січня 2015 року ОСОБА_4 подала на адресу Ленінського ВДВС Харківського міського управління юстиції заяву про відкриття виконавчого провадження для виконання вказаного виконавчого листа.

5 лютого 2015 року державним виконавцем Ленінського ВДВС Харківського міського управління юстиції ОСОБА_7 винесена постанова про відкриття виконавчого провадження ВП №46338146 за даним виконавчим документом.

30 грудня 2015 року державним виконавцем Головенко О.М. одноособово складено акт про те, що при виході державного виконавця за адресою: АДРЕСА_2, можливості виконати виконавчий лист не виявилось можливим, оскільки на стук у двері зазначеної квартири ніхто не відповів, двері не відчинили.

30 грудня 2015 року державним виконавцем Головенко О.М. винесено постанову про залучення співробітників органів внутрішніх справ до проведення виконавчих дій за вказаним виконавчим документом.

4 січня 2015 року складено акт державного виконавця з участю понятих про те, що при виході державного виконавця за адресою: АДРЕСА_2, можливості виконати виконавчий лист не виявилось можливим, оскільки на стук у двері зазначеної квартири ніхто не відповів, двері не відчинили.

До цього часу рішення суду не виконано.

Суд, оцінивши надані учасниками процесу докази у їх сукупності, приходить до висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню на підставі наступного.

Відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

У п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду.

Зазначене конституційне положення відображено і у ст. 14 ЦПК України, згідно з якою судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод.

Відповідно до ст. 11 Закону «Про виконавче провадження» д ержавний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Д ержавний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до ст. 27 Закону у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

В Рішенні Європейського суду з прав людини від 29 червня 2004 року по справі "Войтенко проти України" (п.39) наголошено про те, що «ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок (див. "ОСОБА_8 проти Італії", заява N 22774/93, § 66, ЄСПЛ 1999-V).

Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України "Про виконавче провадження", державний виконавець зобов'язаний провести виконавчі дії з виконання рішення протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, а з виконання рішення немайнового характеру у двомісячний строк.

Враховуючи зазначені положення щодо обов'язкового для всіх виконання рішення суду, суд вважає, що законні підстави для невиправданої затримки виконання рішення суду відсутні.

Відповідно до ст. 25 Закону «Про виконавче провадження» державний виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

Відповідно до ст. 78 Закону «Про виконавче провадження» державний виконавець перевіряє стан виконання рішення про виселення боржника на наступний день після закінчення строку, встановленого частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення.

У разі невиконання боржником рішення самостійно державний виконавець виконує його примусово.

Державний виконавець зобов'язаний письмово повідомити боржника про день і час примусового виселення. Боржник вважається повідомленим про примусове виселення, якщо повідомлення надіслано йому за адресою, за якою має здійснюватися виселення, чи за іншою

адресою, достовірно встановленою державним виконавцем. Відсутність боржника, повідомленого про день і час виселення, під час виконання рішення не є перешкодою для виконання рішення.

Виселення здійснюється у присутності понятих за сприянням поліцейських з обов'язковим аписом майна державним виконавцем.

Як свідчать матеріали виконавчого провадження окрім двох викликів боржника до державного виконавця на 31 березня 2015 року та 30 квітня 2015 року, жодних дій вказаним державним виконавцем для виконання судового рішення, як це передбачено Законом «Про виконавче провадження, вчинено не було.

Незважаючи на те, що виконавчий листи був предявлений скаржником до виконання 30 січня 2015 року, рішення суду в порушення ч.2 ст. 20 Закону не виконується державним виконавцем майже рік.

Таким чином, суд приходить до висновку про протиправну бездіяльність державного виконавця щодо виконання вказаного виконавчого документа.

Відповідно до ч.2 ст. 387 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.

Бездіяльність державного виконавця Ленінського ВДВС Харківського МУЮ призвела до порушення прав і охоронюваних законом інтересів скаржника, що є підставою для їх відновлення в судовому порядку.

У звязку з цим слід визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця Ленінського ВДВС Харківського міського управління юстиції щодо виконання вказаного виконавчого листа та зобовязати державного виконавця Ленінського ВДВС Харківського міського управління юстиції, в провадженні якого перебуває вказаний виконавчий лист, виконати вказане рішення суду від 3 жовтня 2014 року відповідно до Закону України «Про виконавче провадження».

При розгляді вимог стягувача щодо стягнення з субєкта оскарження витрат на правову допомогу суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 388 ЦПК України, судові витрати, пов'язані з розглядом скарги, покладаються судом на відділ державної виконавчої служби, якщо було постановлено ухвалу про задоволення скарги заявника.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 84 ЦПК України витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Відповідно до ст.1 Закону України П ро граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Згідно з пунктом 47 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17.10.2014 року при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК).

В обґрунтування вимог про відшкодування витрат на правову допомогу заявник ОСОБА_4 послалась на договір про надання правової допомоги, укладений директором ТОВ «Харківський центр правової допомоги» ОСОБА_9 з нею - ОСОБА_4, калькуляцію-рахунок про перелік наданих в рамках цієї справи робіт (послуг) з надання правової допомоги, а також квитанцію до прибуткового касового ордера від 15 вересня 2015 року про оплату вказаних послуг в сумі 6 063грн. 20 коп. в касу ТОВ «Харківський центр правової допомоги»

Крім того, суду надано копію витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 22.10.2014 року, де зазначено, що основним видом економічної діяльності підприємства є діяльність у сфері права, наказ № 01-15/09-15 від 15.09.2015 року по вказаному підприємству про доручення забезпечення представництва та захист інтересів ОСОБА_4 під час звернення до суду та розгляду в суді скарги юристу ТОВ ОСОБА_10, та копію диплома останньої про набуття нею вищої освіти за спеціальністю «Правознавство».

Відповідно до ст. ст. 10,11, 60 ЦПК України суд розглядає справи на підставі наданих учасниками процесу доказів, в межах заявлених вимог. Кожна сторона зобовязана довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Оскільки витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців щодо ТОВ «Харківський центр правової допомоги» на час звернення до суду з даною скаргою суду не наданий, в судовому засіданні інтереси заявника представляла не ОСОБА_10, а ОСОБА_1, та суду не надано належних доказів, що ОСОБА_1 є фахівцем в галузі права, відповідне клопотання в суді щодо надання вказаних доказів остання не заявляла, суд приходить до висновку, що підстави для стягнення витрат на правову допомогу заявником не доведені, а тому не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10,11,14, 60, 61, 84, 209, 212-215, 386- 388 ЦПК України, ст. ст. 11, 25, 27, 30, 78, 82 Закону «Про виконавче провадження», суд

У Х В А Л И В:

Скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця Ленінського ВДВС Харківського міського управління юстиції щодо виконання виконавчого листа № 642/6064/14, виданого 27 січня 2015 року Ленінським районним судом м.Харкова на підставі заочного рішення суду від 3 жовтня 2014 року про виселення ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1 та звільнення квартири від його майна, предметів побуту і речей особистого вжитку.

Зобовязати державного виконавця Ленінського ВДВС Харківського міського управління юстиції, в провадженні якого перебуває вказаний виконавчий лист, виконати вказане рішення суду від 3 жовтня 2014 року відповідно до Закону України «Про виконавче провадження».

У скарзі в частині стягнення з Ленінського ВДВС Харківського міського управління юстиції витрат на правову допомогу у розмірі 6 063 грн. 20 коп. - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Харківської області через Ленінський районний суд м. Харкова шляхом подачі апеляційної скарги в 5-денний строк з дня винесення ухвали, а особами, без участі яких постановлено ухвалу - з дня отримання копії ухвали.

Суддя - Л.Л. Шрамко