АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Борисової О.В., Ратнікової В.М.

при секретарі Ільченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргоюпредставника Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» за довіреністю - ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання недійсним пункту договору та зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИЛА:

Справа № 761/15783/15-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/628/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Притула Н.Г.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
У червні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ПАТ «Альфа-Банк» про визнання недійсним пункту договору та зобов'язання вчинити дії, в якому просила визнати недійсним п.2.8,1 Договору про надання споживчого кредиту №500417628 від 01.10.2013 року, що укладений між сторонами; зобов'язати відповідача повернути позивачу грошові кошти в розмірі 8 900,25 грн. шляхом зарахування їх на рахунок позивача №7628 у ПАТ «Альфа-Банк», відкритий відповідачем як для зарахування коштів, спрямованих на повернення заборгованості за договором; зобов'язати відповідача здійснити перерахунок заборгованості за Договором про надання споживчого кредиту №500417628 від 01.10.2013 року, з урахуванням наслідків визнання окремих положень договору недійсними, а саме: в стовпчику 5.4 інші послуги банку (валютно-обмінні операції, юридичне оформлення тощо) зазначити як таке, що дорівнює 0,00, здійснити перерахунок заборгованості з урахуванням грошових коштів в розмірі 8 900,25 грн., які будуть зараховані на рахунок позивача в якості платежів для погашення кредиту.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 01.10.2013 р. між сторонами було укладено договір про надання споживчого кредиту №500417628. За умовами зазначеного договору позивач отримала на споживчі цілі грошові кошти у розмірі 28 944 гри. 00 коп. строком до 02.10.2015 року зі сплатою 14,99% річних. В п.2.8.1 договору відповідач встановив комісійну винагороду за управлінням кредитом у розмірі 2,05% за період з 1-го по 24-й місяць користування кредитом від суми кредиту. Комісійна винагорода розраховується від суми кредиту, зазначеної у п. 2.1. договору та сплачується позичальником щомісячно за кожний місяць користування кредитом відповідно до графіку. Як зазначала позивач, встановлення платежів за управління кредитом не відповідає положенням Закону України «Про захист прав споживачів», а тому такий пункт договору має бути визнано судом недійсним.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16 листопада 2015 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним п.2.8.1 Кредитного договору №500417628, укладеного 01.10.2013р. між сторонами.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, представник ПАТ «Альфа-Банк» подала апеляційну скаргу, у якій посилаючись на його незаконність і необґрунтованість, порушення норм матеріального та процесуального права, просила рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог посилалася на те, що суд першої інстанції не врахував, що усі умови договору кредиту були узгоджені між сторонами, про що свідчать підписи сторін, позивач укладаючи договір була ознайомлена з усіма умовами договору, в тому числі і про встановлення комісійної винагороди за управління кредитом, погодилася з усіма умовами, а тому задоволення її вимог є безпідставним. Якщо позивача щось не влаштовувало, вона б могла не укладати з ПАТ «Альфа-Банк» договір, а звернутися до іншої банківської установи, проте цього не зробила.

На думку апелянта, усі умови договору кредиту відповідають чинному законодавству України, а тому заявлений позов є безпідставним, а рішення суду першої інстанції про задоволення частини позовних вимог є незаконним та необґрунтованим.

Представник ПАТ «Альфа-Банк» - Маранди В.О. у судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити в повному обсязі.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_6 заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе провести судове засідання за їх відсутності.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом встановлено, що 01 жовтня 2013 року між ОСОБА_2 та ПАТ «Альфа-Банк» було укладено Кредитний договір №500417628.

За умовами договору, і це не заперечується представником позивача, ОСОБА_2 отримала на власні потреби грошові кошти у розмірі 28 944,00 гри. строком до 02.10.2015 року, процентна ставка за договором - 14,99% річних.

Як вбачається з п.2.8.1 договору, під час його укладання для позичальника встановлено комісійну винагороду за управлінням кредитом у розмірі 2,05% за період з 1-го по 36-й місяць користування кредитом від суми кредиту.

При цьому комісійна винагорода розраховується від суми кредиту та сплачується позичальником щомісячно за кожен місяць користування кредитом відповідно до графіку платежів, який є додатком № 1 до цього договору та є його невід'ємною частиною.

Задовольняючи позов в частині визнання недійсним пункту договору, суд першої інстанції виходив з того, що здійснення платежів за управління кредитом не є послугою в розумінні положень Закону України «Про захист прав споживачів», а банк не вправі встановлювати в договорі платежі, які споживач має сплатити за дії, які банк здійснює на власну користь.

Відмовляючи у іншій частині позовних вимог, суд послався на те, що законом й так передбачено повернення в натурі всього що сторона отримала на виконання недійсного правочину, а вирішення спору на майбутнє законодавством не передбачено.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 листопада 2015 року в частині відмови в задоволенні частини позовних вимог не оскаржувалося, під час розгляду справи не було встановлено неправильного застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права в цій частині, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, а тому, у відповідності до положень ст.303 ЦПК України, судом апеляційної інстанції в цій частині не перевірялося.

Колегія суддів не може погодитися з висновком суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, зважаючи на таке.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає, оскільки суд першої інстанції не забезпечив повний та всебічний розгляд справи та ухвалив рішення, яке частково не відповідає нормам матеріального права.

Колегією суддів встановлено, що пунктом 2.6 вказаного договору сторони погодили порядок повернення кредиту, сплату процентів за користування кредиту та інших платежів за цим договором здійснюється щомісячно, рівними частинами у сумах та в терміни, в порядку та на умовах, визначених цим Договором та відповідно до графіку платежів, який є Додатком №1 до цього договору та його невід'ємною частиною.

Згідно п.2.8.1 умов вказаного договору сторони погодили, що комісійна винагорода за управління кредитом в розмірі - 2,05% від суми кредиту сплачується щомісячно за кожний день користування кредитом відповідно до графіку платежів в Додатку №1 до цього договору з 1-го по 36- й місяць користування кредитом.

Колегією суддів також встановлено, що згідно Додатку №1 до вказаного кредитного договору зазначено суми сплати коштів згідно графіку платежів, де в п.5.4 визначено про необхідність сплати позивачем до банку платежів за інші послуги банку (валютно-обміні операції, юридичне оформлення, тощо) в розмірі - по 593,35 грн. щомісячно.

Відповідно до ч.1 ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом і банком.

Суд першої інстанції, як на підставу для задоволення частини вимог послався на вимоги п.3.6 постанови Правління НБУ від 10.05.2007 року №168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» та ч.4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Між тим, посилання суду на порушення Банком вказаного законодавства та безпідставне нарахування комісійної винагороди в розмірі по 593,35 грн. щомісячно як на підставу визнання недійним п.2.8.1 кредитного договору є помилковим з огляду на наступне.

Так, відповідно до п.3.6 постанови Правління НБУ від 10.05.2007 року №168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживану про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», на який посилається позивач як на підставу для задоволення позовних вимог, визначено, що банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Згідно ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено серед іншого, що споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцю будь-які збори, відсотки, комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Між тим, як встановлено судовою колегією, позивач при підписанні кредитного договору та додатку №1 до нього, який є графіком платежів, була ознайомлена відповідачем із умовами кредитування та графіком сплати коштів, про що свідчать її підписи на договорі та додатку.

Позивач усвідомлювала та погодилась із такими умовами надання кредиту.

Відповідно до ч.1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Також даною статтею визначені права та обов'язки сторін договору споживчого кредиту.

За умовами п."д" ч.2 статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо).

Договором, за положеннями ст.626 ЦК України, є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 ЦК України, передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору.

Таким чином, кредитний договір від 01.10.2013р. між сторонами був укладений з урахуванням волевиявлення позивача, оскільки підпис у договорі є доказом того, що сторони погодилися з його умовами, де у додатку №1 до договору в п.5.4 передбачено сплату коштів в сумі - 593,35 грн., яка є визначеною в п.2.8.1 договору комісійною винагородою.

Відповідно до положень ч.3 ст.10 та ч.ч.1,4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 р. встановлено, що відповідно до положень ст. 10-11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч.4 ст.60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Звертаючись до суду з позовом, позивач не довела недобросовісності в діях відповідача і невідповідність нормам законодавства вимог п.2.8.1 договору про надання кредиту.

Суд першої інстанції не взяв до уваги наведеного вище, що призвело до ухвалення помилкового рішення, в частині задоволених позовних вимог, з порушенням норм матеріального права, а тому колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції, в частині задоволених вимог, скасуванню з ухваленням нового рішення в цій частині, про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 218, 303-305, п. 2 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 309, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» за довіреністю - ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 листопада 2015 року, в частині задоволення позову про визнання недійсним п. 2.8.1. кредитного договору №500417628, укладеного 01.10.2013р. між Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» та ОСОБА_2 - скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту:

У задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання недійсним п. 2.8.1. кредитного договору №500417628, укладеного 01.10.2013р. між Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» та ОСОБА_2 - відмовити.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді