Справа № 464/9357/14-ц
пр.№ 2/464/139/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11.05.2016 Сихівський районний суд міста Львова

у складі: головуючого судді Дулебка Н.І.,

секретар Кріль Х.О.,

за участі: представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним,

встановив:

Позивач ОСОБА_3-Я.Л. звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_4, в якому просить, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 14 березня 2016 року (а.с.170), стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики від 5 жовтня 2012 року у розмірі 63 625 доларів США та витрати, пов'язані зі сплатою судового збору, у розмірі 3 654 грн.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 5 жовтня 2012 року між ним та відповідачем укладено договір позики, оформлений розпискою, відповідно до умов якого позивач передав, а відповідач отримав грошові кошти у розмірі 25 000 доларів США, які останній зобовязався повернути до 12 год. 00 хв. 30 жовтня 2013 року, а в разі несвоєчасного повернення даного боргу, зобовязався сплатити штрафні санкції, а саме, пеню в розмірі 0,5% від суми боргу за кожен день прострочення платежу. Незважаючи на те, що строк повернення позики закінчився, відповідачем не виконано взятих на себе зобовязань та позику не повернуто. Таким чином, розмір збитків, завданих відповідачем, станом на 14 березня 2016 року становить 63 625 доларів США.

Відповідач ОСОБА_4 предявив до суду зустрічну позовну заяву, в якій просив визнати недійсним договір позики від 5 жовтня 2012 року, укладений між ним та ОСОБА_3-Я.Л. під впливом фізичного та психічного тиску. Позов мотивує тим, що 5 жовтня 2012 року для реалізації будівництва тваринницького комплексу ОСОБА_5, в його присутності та присутності ОСОБА_6, отримав від ОСОБА_3-Я.Л. кошти в сумі 120 000 грн., про що написав відповідну розписку, яку в єдиному примірнику передав останньому. Відповідно до вказаної розписки ОСОБА_5 зобовязався повернути вказані кошти в строк до січня 2013 року та виплатити 10 000 доларів США преміальних, однак, в строк повернути такі кошти не вдалось у звязку з відсутністю прибутку. У квітні 2014 року в офіс, що знаходиться на вул. Зелена, 269 у м. Львові, прийшов ОСОБА_3-Я.Л. та предявив вимогу до нього та ОСОБА_5 про повернення 50 000 доларів США, при цьому, неодноразово штовхав його, погрожуючи їм та їх близьким родичам фізичною розправою, а також знищенням усього майна. Будучи наляканим та поставленим у безвихідне становище, під диктовку ОСОБА_3-Я.Л. склав боргове зобовязання, яке під фізичним та психічним тиском останнього датував 5 жовтня 2012 року. За даним фактом 5 листопада 2014 року та 21 січня 2015 року звертався до правоохоронних органів.

Позивач ОСОБА_3-Я.Л. у судовому засіданні від 17 червня 2015 року надав пояснення про те, що 5 жовтня 2012 року в офісі відповідача, що знаходиться на вул. Зелена у м. Львові, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 отримали від нього під розписки 50 000 доларів США, по 25 000 доларів США кожен. Так як він був раніше знайомий з відповідачем, останній попередньо повідомив, що такі кошти їм необхідні для реалізації проекту з розширення тваринницького комплексу, взамін останні мали допомогти йому реалізувати його продукцію. Після спливу часу, зазначеного в розписках, з метою повернення суми боргу неодноразово звертався з відповідними вимогами, однак, такі залишились без реагування. У звязку з цим, був змушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав. Лише після ухвалення заочного рішення про стягнення з відповідача заборгованості, останній звернувся із заявою до правоохоронних органів. Первісні позовні вимоги підтримав, просив суд такі задовольнити, у задоволені зустрічного позову просив відмовити, оскільки жодного психічного та фізичного тиску на відповідача не здійснював.

Представник позивача за первісним позовом ОСОБА_1 в судовому засіданні первісні позовні вимоги, з урахуванням заяви про їх уточнення, підтримав, просив такі задовольнити, у задоволенні зустрічного позову відмовити за безпідставністю. Додатково пояснив, що відповідач із заявами в правоохоронні органи звернувся лише 5 листопада 2014 року та 21 січня 2015 року, тобто після відкриття провадження у справі про стягнення заборгованості за договором позики, що свідчить лише про факт ухилення останнього від виконання зобовязання. Крім цього, є недоведеним допустимими та належними доказами факт вчинення насильства чи застосування будь-якого фізичного чи психічного тиску позивачем на відповідача під час написання вказаної розписки. Крім цього, в судовому засіданні від 11.05.2016 р. зазначив, що просить суд стягнути суму заборгованості в доларах США з визначенням еквіваленту до національної валюти гривні станом саме на день ухвалення рішення суду.

Представник відповідача за первісним позовом ОСОБА_2 в судовому засіданні первісні позовні вимоги не визнав, зустрічний позов підтримав. Надав пояснення, аналогічні за змістом викладеним у зустрічній позовній заяві, просив суд таку задовольнити, у задоволенні первісного позову відмовити. Додатково пояснив, що висновок експертизи не дає прямих відповідей про наявність чи відсутність тиску під час написання розписки, однак допитаний як свідок відповідач ОСОБА_4 та свідок ОСОБА_5 підтвердили факт психологічного тиску в момент написання розписки, а також детально описали процес складання такої.

Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, зясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку, що первісний позов необхідно задовольнити частково, у задоволенні зустрічного позову слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Крім цього, ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов'язанням її повернення та дати отримання коштів.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року по справі № 6-1967цс15.

Із розписки (боргового зобовязання), складеної 5 жовтня 2012 року, видно, що в цей же день ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_3 25 000 доларів США, які він зобовязався повернути до 12 год. 00 хв. 30 жовтня 2013 року (а.с. 128).

Дана розписка свідчить про отримання відповідачем коштів у борг з умовою їх повернення, тобто засвідчує укладення договору позики.

За умовами ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання.

Статтею 629 ЦК України також передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

У відповідності до статей 526, 530 ЦК України зобов'язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору і в установлений договором строк.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Умовами договору передбачено, що у разі несвоєчасного повернення даного боргу відповідач зобовязується сплатити штрафні санкції, а саме, пеню в розмірі 0,5% від суми боргу за кожен день протермінування платежу.

Згідно з розрахунком, наданим позивачем, розмір заборгованості становить 63 625 доларів США, з яких: 25 000 доларів США сума заборгованості згідно з борговим зобовязанням; 38 625 доларів США пеня (а.с. 88, 170).

У пункті 12 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам ч. 3 ст. 533 ЦК України.

Пунктом 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» передбачено, що у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Станом на 11 травня 2016 року за курсом Національного банку України вартість 1 долара США становить 25,196137 грн.

За таких обставин, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за договором позики у розмірі 25 000 доларів США, що в еквіваленті станом на 11 травня 2016 року становить 629903,425 грн.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Оскільки положення ч. 2 ст. 192, ч. 3 ст. 533 ЦК України, Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» можуть бути застосовані тільки при вирішенні питання про стягнення основної заборгованості за договором та стягнення відсотків за користування валютним кредитом, відтак не підлягають застосуванню при вирішенні питання про стягнення пені.

Таким чином, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобов'язання, зокрема, при застосуванні статті 549 ЦК України.

Згідно з ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

У правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 3 вересня 2014 року у справі № 6-100цс14, зазначено, що ч. 3 ст. 551 ЦК України з урахуванням положень ст. 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та ч. 4 ст. 10 ЦПК щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків.

Таким чином, виходячи з принципу розумності і справедливості, суд прийшов до висновку, що розмір пені необхідно зменшити до 25 000 доларів США, так як розмір такої значно перевищує розмір збитків, що в еквіваленті до національної валюти України станом на день подання до суду заяви про уточнення позовних вимог (14 березня 2016 року) за курсом 26 грн. 02 коп. становило 650 500 грн.

Разом з тим, враховуючи те, що представник позивача просив суд визначити суму заборгованості в еквіваленті до національної валюти станом на день ухвалення судового рішення, який станом на 11.05.2016 р. становить 25,196137 за 1 долар США, що є меншим за курс долара США станом на 14.03.2016 р., суд розцінює це як заяву про зменшення позовних вимог в частині стягнення пені. Таким чином заборгованість за пенею, яку необхідно стягнути з відповідача, становить 629903,425 грн.

За таких обставин, зважаючи на те, що відповідач порушив умови договору позики, в добровільному порядку ухиляється від сплати заборгованості за таким, первісні позовні вимоги необхідно задовольнити частково, та стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики у розмірі 25 000 доларів США (що в еквіваленті станом на 11 травня 2016 року становить 629903,425 грн.) та пеню у розмірі 629903,425 грн. (що еквівалентно 25000 доларів США станом на 11.05.2016 р.).

Щодо зустрічних позовних вимог суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним (ст. 231 ЦК України).

Під насильством слід розуміти заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Насильство породжує страх настання невигідних наслідків. На відміну від насильства, погроза полягає в здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце при наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Погроза може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли з обставин, які мали місце на момент його вчинення, випливає, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам.

Відповідно до ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Отже, при наявності договору позики, саме позивач за зустрічним позовом зобов'язаний довести, що грошові кошти за договором не передавались, чи передавались для інших цілей, але ці обставини мають бути підтверджені доказами, які відповідають вимогам статей 57-59 ЦПК України.

Допитаний в судовому засіданні як свідок позивач за зустрічним позовом ОСОБА_4 дав показання про те, що з 1990-х років є директором «Львівспецбуд». Вказав, що познайомився з ОСОБА_3-Я.Л. за робочих обставин. До нього звернувся ОСОБА_5 з проханням допомогти реалізувати проект з реконструкції та розширення тваринницького комплексу. За умови реалізації проекту, ТзОВ «Львівспецбуд» мало бути генпідрядником. Для приведення бізнес-плану у відповідність з європейськими стандартами необхідні були чималі кошти, тому звертався до будівельних організацій, пропонувавши їм статус субпідрядників, однак, останні таких грошей не мали. Зазначив, що для цього сам давав кошти ОСОБА_5 З таким проханням звернувся до ОСОБА_3-Я.Л., останній надав 15 000 доларів США під розписку ОСОБА_5, як замовнику, для складання бізнес-плану, вартість якого становила більше 120 000 грн. Однак, через деякий час ОСОБА_3-Я.Л. почав вимагати у нього повернення вказаних коштів, а потім й взагалі погрожувати та вчиняти тиск за їх неповернення. У звязку з цим, постійно перебував у стресовому стані. За вказаних обставин був змушений написати розписку про отримання від ОСОБА_3-Я.Л. грошових коштів, яку датував 2012 роком. Вказав, що у звязку зі спливом часу та диктуванням позивачем такої розписки, написав, що отримав 25 000 доларів США, однак, таких він коштів від останнього не отримував.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 дав показання про те, що знає ОСОБА_4 з 2004 року, звертався до останнього за допомогою, оскільки для відкриття тваринницького комплексу не вистачало 100 000 120 000 грн. ОСОБА_4 домовився з ОСОБА_3-Я.Л. про надання йому такої позики. Такі кошти він отримав, однак повернути не зміг через відсутність прибутку. У 2014 році від ОСОБА_3-Я.Л. за первісним позовом неодноразово були дзвінки з погрозами. Крім цього, ОСОБА_3-Я.Л. вчиняв на нього та ОСОБА_4 тиск та змусив їх написати розписки. Вказав, що ОСОБА_4 писав розписку власноручно, однак, коштів не отримував.

Згідно з висновком експерта №2432/2433 судових почеркознавчої та психологічної експертиз, складеного експертами Львівського НДІСЕ 20 листопада 2015 року, жодних ознак, які б вказували на виконання рукописного тексту боргового зобовязання ОСОБА_4 від 5 жовтня 2012 року, а також підпису від імені останнього, розташованого в цьому ж борговому зобовязанні, під впливом незвичних (природних чи штучних) чинників немає. Встановити чи заперечити факт дії на ОСОБА_4 фізичного та/або психологічного тиску перед або під час виконання ним боргового зобовязання не виявляється можливим через те, що прояв певних ознак, які б про це свідчили, залежать як від стійкості нервової системи конкретного виконавця до дії зовнішніх чинників такого характеру і сили їх впливу, так і від ступеня адаптації конкретного виконавця до таких подразників і виробленості письмового навику в цілому. Крім цього, у звязку з суперечливістю свідчень щодо ситуації (ситуацій) написання боргової розписки ОСОБА_4, датованої 5 жовтня 2012 року, і тим, що не визначено механізм досліджуваної події, досліджено усі відомі з матеріалів справи варіанти написання ОСОБА_4 боргової розписки.: ситуація А у випадку заперечення ОСОБА_4 боргової розписки 5 жовтня 2012 року та отримання коштів за такою, у момент передання коштів ОСОБА_3-Я.Л. ОСОБА_5 та складання розписки ОСОБА_5, у ОСОБА_4 зберігається свідома реалізація та мотивація вчинків, присутній контроль за ними, зберігається здатність прогнозувати результати свої дій; ситуація Б ОСОБА_4 заперечує написання ним 5 жовтня 2012 року боргової розписки, у звязку з чим аналіз даної ситуації неможливий; ситуація С написання боргової розписки ОСОБА_4 у квітні 2014 року, датованої 5 жовтня 2012 року, емоційний стан останнього можна описати як стан емоційного напруження внаслідок тривало існуючої стресової ситуації, зі збереженою здатністю підекспертного до свідомої реалізації та мотивації вчинків, контролю за ними та здатністю прогнозувати результати своїх дій.

Допитана в судовому засіданні судовий експерт ОСОБА_7 висновок вищевказаної експертизи підтримала, зазначила, що в розписці та зразках почерку ОСОБА_4, наданих для проведення експертного дослідження, жодних відхилень, які б свідчили про те, що на виконавця рукописного тексту діяли якісь незвичні чинники не встановлено. Встановити чи заперечити факт дії на ОСОБА_4 фізичного та/або психологічного тиску перед або під час виконання ним боргового зобовязання є неможливим. Вказане зумовлене тим, що при дослідженні боргової розписки та зразків почерку ОСОБА_4, почерк виконаний в швидкому темпі, з високим ступенем сформованості та координації, що може свідчити про високу автоматизацію письмових навиків останнього та його високий рівень стійкості до фізичного чи психічного тиску, що дозволяє такому швидко пристосуватися до них під час письма.

Допитана в судовому засіданні судовий експерт ОСОБА_8 висновок експертизи підтримала, зазначила, що достатніх доказів психологічного тиску при написанні ОСОБА_4 розписки не встановлено. У звязку з суперечливістю свідчень щодо ситуації написання боргової розписки ОСОБА_4 було досліджено усі відомі з матеріалів справи варіанти написання спірної розписки.

Згідно із вимогами статей 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст. 58 ЦПК України).

Встановлено, що до правоохоронних органів ОСОБА_9 із заявами відносно ОСОБА_3-Я.Л. за фактом шахрайства та вимагання звернувся лише 5 листопада 2014 року та 21 січня 2015 року, тобто після пред'явлення до нього позову про стягнення коштів, однак, у таких є суперечливі відомості щодо дати складання розписки. (а.с. 66-67, 68-69).

Таким чином, позивач за зустрічним позовом, знаючи про складену ним розписку, тривалий час не вчиняв будь-яких дій по її спростуванню.

Разом з тим, у ході розгляду справи не доведено та не надано суду належних доказів на підтвердження застосування ОСОБА_3-Я.Л. до ОСОБА_9 фізичного чи психічного тиску під час написання останнім розписки.

Крім цього, посилання представника позивача за зустрічним позовом на показання свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_5 не є належними доказами на підтвердження фізичного чи психічного тиску з боку ОСОБА_3-Я.Л. саме при укладенні між сторонами у справі договору позики від 5 жовтня 2012 року, оскільки такі містять суперечності та не є беззаперечним доказом того, що такий правочин вчинений проти волі ОСОБА_9

За таких обставин, у задоволенні зустрічного позову необхідно відмовити.

Крім цього, враховуючи часткове задоволення первісних позовних вимог, відповідно до ст. 88 ЦПК України, з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3-Я.Л. необхідно стягнути витрати, пов'язані зі сплатою судового збору, пропорційно до задоволеної частини вимог.

На підставі статей 192, 202, 207, 215, 526, 530, 549, 533, 551, 625, 627, 629, 1046, 1048, 1049, 1051 ЦК України та керуючись статтями 10, 11, 58, 60, 79, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд,

вирішив:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 5 жовтня 2012 року у розмірі 50000 (п'ятдесят тисяч) доларів США (в еквіваленті до національної валюти станом на 11 травня 2016 року становить 1259806 (один мільйон двісті п'ятдесят дев'ять тисяч вісімсот шість) гривень 85 (вісімдесят п'ять) копійок).

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 витрати, пов'язані зі сплатою судового збору, пропорційно до задоволеної частини вимог у розмірі 2886 (дві тисячі вісімсот вісімдесят шість) гривень 66 (шістдесят шість) копійок.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним відмовити.

Апеляційна скарга на рішення подається до апеляційного суду Львівської області через Сихівський районний суд м. Львова протягом десяти днів з дня його проголошення.

Головуючий Дулебко Н.І.