Номер провадження: 22-ц/785/1319/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Заїкін А. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.08.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

- головуючого судді Заїкіна А.П.,

- суддів: - ОСОБА_2, ОСОБА_3,

за участю секретарів Томашевської К.В., Полякової В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа Одеська міська рада, про визнання договору купівлі-продажу недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння, за апеляційною скаргою Департаменту комунальної власності Одеської міської ради на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 лютого 2014 року,

встановила:

У травні 2013 р. департамент комунальної власності Одеської міської ради (далі Департамент) звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому з врахуванням уточнень, які надійшли до суду 10.01.2014 р., остаточно просив: 1) визнати недійсним укладений 01.09.2010 р. між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_8, зареєстрований в реєстрі за № 625, нежитлових підвальних приміщень, загальною площею 48,3 кв. м., розташованих за адресою: м. Одеса, вул. Жуковського, 2; 2) витребувати у ОСОБА_6 на користь територіальної громади м. Одеси, в особі Одеської міської ради, в особі Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, ? частину нежитлового приміщення підвалу, площею 24,15 кв. м. (загальна площа 48,3 кв. м.), розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Жуковського, 2; 3) витребувати у ОСОБА_7 на користь територіальної громади м. Одеси, в особі Одеської міської ради, в особі Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, ? частину нежитлового приміщення підвалу, площею 24,15 кв. м. (загальна площа 48,3 кв. м.), розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Жуковського, 2; 4) усунути перешкоди у користуванні шляхом виселення ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з нежитлового приміщення - підвалу, загальною площею 48,3 кв. м., розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Жуковського, 2 (далі Підвал).

Позовні вимоги Департамент обґрунтовував тим, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 р. «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)», рішення Одеської обласної ради народних депутатів № 266-ХХІ від 25.11.1991 р. весь житлових і нежитловий фонд м. Одеси був переданий у власність територіальної громади міста (комунальну власність). Таким чином, спірний підвал знаходився у комунальній власності територіальної громади м. Одеси.

За договором оренди від 16.06.2000 р. № 4, укладеним між Представництвом по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради (попередником Департаменту) та Одеською обласною організацією Спілки журналістів України, підвал було надано у безстрокове безоплатне користування вказаній організації.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 14.09.2007 р. було визнано право власності на підвал за ОСОБА_4. Останній за договором купівлі продажу від 01.09.2010р. відчужив підвал ОСОБА_5, яка у свою чергу за договором дарування від 03.12.2010 р. подарувала підвал в рівних частках ОСОБА_6 та ОСОБА_7.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 10.08.2010 р. заочне рішення цього суду від 14.09.2007 р. скасовано. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 10.11.2010 р. позов ОСОБА_4 залишено без розгляду.

Оскільки право власності ОСОБА_4 виникло на підставі рішення суду, яке в подальшому було скасовано, то договір останнього з ОСОБА_9 від 01.09.2010 р. необхідно визнати недійсним, а право власності територіальної громади м. Одеси підлягає захисту.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 27.02.2014. р. у задоволенні позову Департаменту відмовлено.

Департамент в апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати. Ухвалити нове рішення про задоволення позову. Посилається на те, що рішення ухвалено при неповному зясуванні обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Департамент у судове засідання свого представника не направив. Про час і місце розгляду справи сповіщений належним чином. Причини неявки представника не повідомив. Заяв та клопотань не надав.

Відповідачі - ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7 письмових заперечень на апеляційну скаргу не надали. У судове засідання не зявилися. Про час і місце розгляду справи сповіщені належним чином. Причини неявки не повідомили. Заяв та клопотань не надали.

ОСОБА_10, представник ОСОБА_6, у письмових запереченнях на апеляційну скаргу вважала необхідним скаргу відхилити. Рішення залишити без змін. Посилалася на те, що у позивача відсутні правовстановлюючі документи, які підтверджують право власності на підвал багатоквартирного житлового буднику. Право власності на підвал за територіальною громадою м. Одеси не реєструвалося. Відносно визнання правочину недійсним позивач обрав невірний спосіб захисту, оскільки не є стороною спірного правочину. Застосування ст. 388 ЦК України не можливо, оскільки підвал вибув з володіння власника з власної волі був переданий у безстрокове, безоплатне користування організації, яка продала його ОСОБА_4.

Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України, неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином сповіщених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України, колегія суддів перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення осіб, які зявилися у судове засідання, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухвалені рішення, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду захистом своїх порушених прав. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України. Перелік можливих способів захисту міститься в ст. 16 ЦК України. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 3) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову Департаменту, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів знаходження спірного підвалу у його власності. З наданих ним документів не вбачається передача нежитлового приміщення підвалу до комунальної власності. Право власності у встановленому порядку не зареєстровано. Право передання майна в оренду належить тільки власнику, а тому позивач не мав повноважень на передачу підвалу в оренду. Невірно обрано спосіб захисту права щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу, стороною якого позивач не є. Підстави для застосування ст. 388 ЦК України відсутні (Т. 1, а. с. 101 107).

Колегія суддів вважає, що погодитися з такими висновками суду першої інстанції не можна, цих висновків суд першої інстанції дійшов при неповному зясуванні обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального (ст. ст. 321, 388 ЦК України) та процесуального (ст. ст. 10, 11, 179, 212, 213 ЦПК України) права. Судом не в повному обсязі зясовано питання щодо місцезнаходження та статусу спірного нежитлового приміщення підвалу.

Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини.

На підставі постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 р. № 311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною) власністю», Одеська обласна рада народних депутатів прийняла рішення № 266-ХХІ від 25.11.1991 р. (Т. 1, а. с. 14 18), відповідно до якого було передано у комунальну власність територіальної громади м. Одеси житловий та нежитловий фонд місцевих ОСОБА_1 народних депутатів (Т. 1, а. с. 14 18), до якого відповідно до рішення виконавчого комітету Сталінської райради депутатів трудящихся м. Одеси від 07.08.1948 р. № 1511 (Т. 1, а. с. 117 125) входить житловий будинок № 2 по вул. Жуковського в м. Одесі.

Згідно договору № 4/1 безстрокового безоплатного користування нежитловим приміщенням від 16.06.2000 р., укладеного між Представництвом по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради (попередником Департаменту) та Одеською обласною організацією Спілки журналістів України (далі Спілка) (Т. 1, а. с. 13 13 зворотня сторона) у безстрокове безоплатне користування спілки було передано два нежитлових приміщення, загальною площею 108,1 кв. м., за адресою згідно додатку. Матеріали справи вказаного додатку не містять. Не містять також доказів, згідно яких можна ідентифікувати (конкретне місцезнаходження у житловому будинку двох нежитлових приміщень, загальною площею 108,10 кв. м., місцезнаходження серед них спірного підвалу, загальною площею 48,3 кв. м., тощо) вказані у договорі два нежитлові приміщення, як обєкти нерухомого майна.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 14.09.2007 р. (Т. 1, а. с. 7 7 зворотня сторона) було визнано право власності за ОСОБА_4 на нежитлове підвальне приміщення, загальною площею - 48,3 кв. м., в будинку під літерою «А» по вул. Жуковського, № 2 в м. Одесі.

За договором купівлі продажу від 01.09.2010р. ОСОБА_4 відчужив нежитлове підвальне приміщення, загальною площею 48,3 кв. м., в будинку № 2 по вул. Жуковського в м. Одесі ОСОБА_5 (Т. 1, а. с. 9 9 зворотня сторона).

Відповідно до договору дарування від 03.12.2010 р. ОСОБА_5 подарувала нежитлоле підвальне приміщення, загальною площею 48,3 кв. м., в будинку № 2 по вул. Жуковського в м. Одесі в рівних частках ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (Т. 1, а. с. 12 12 зворотня сторона).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 10.08.2010 р. заочне рішення цього суду від 14.09.2007 р. скасовано. Справу призначено до судового розгляду (Т. 1, а. с. 8 8 зворотня сторона).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 10.11.2010 р. позов ОСОБА_4 залишено без розгляду (Т. 1, а. с. 10 11).

Між сторонами по справі склалися правовідносини щодо захисту права власності.

Відповідно до правил, встановлених ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту є зокрема, відновлення становища, яке існувало до порушення.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. ст. 321, 388 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Разом з тим, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги.

Таким чином, заявляючи позовні вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння, враховуючи невизнання позову відповідачами, позивач повинен довести знаходження конкретно визначеного спірного майна, як обєкта цивільних правовідносин, у його власності. Як вказувалося вище, у безстрокове безоплатне користування спілки було передано два нежитлових приміщення, загальною площею 108,1 кв. м., за адресою згідно додатку. Доказів, відповідно до яких можна встановити місцезнаходження двох нежитлових приміщень, загальною площею 108,1 кв. м., ідентифікувати спірне нежитлове приміщення підвал, площею 48,3 кв. м. (його місцезнаходження серед переданих в користування двох нежитлових приміщень, загальною площею 108,10 кв. м., тощо), як обєкти нерухомого майна, позивачем не надано.

Крім того, позивач посилається на те, що спірне приміщення підвалу є нежитловим. Суд першої інстанції не в повній мірі перевірив статус спірного підвалу. Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи № 7428 від 17.02.2016 р. підвальні приміщення, загальною площею 48,3 кв. м., розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Жуковського, 2 відносяться до допоміжних приміщень, призначених для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку. Доказів протилежного позивачем не надано.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 02.03.2004 р. №4-рп/2004 (справа № 1-2/2004 про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків), допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і т. ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинках. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення обєднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього.

Суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржене рішення, вищезазначеного не врахував, допустив неповне зясування обставин, що мають значення для справи. У мотивувальній частині послався тільки на відсутність доказів знаходження спірного підвального приміщення у комунальній власності, не звернувши уваги на відсутність доказів щодо ідентифікації переданого у користування нерухомого майна, що спірне підвальне приміщення, яке просить витребувати позивач, є допоміжним приміщенням.

За вищевказаних обставин, доводи апелянта щодо порушення його права власності не знайшли свого підтвердження. Колегія суддів вважає, що у задоволенні позову необхідно відмовити за інших вищевказаних підстав, змінивши таким чином мотивувальну частину рішення та частково задовольнивши апеляційну скаргу.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 307, п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право змінити рішення суду першої інстанції. Підставою для змінити рішення суду є неповне зясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального або процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Оскільки судом першої інстанції неповно зясовано обставини, що мають значення для справи, порушені норми матеріального та процесуального права, що призвело до невірного обґрунтування підстав відмови у задоволенні позову, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні. Необхідно змінити мотивувальну частину рішення щодо обґрунтування підстав відмови у позові. В решті рішення необхідно залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 316, 317, 319 ЦПК України колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради - задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 лютого 2014 року змінити в частині обґрунтування підстав відмови у позові.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене до касаційного суду протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: М. М. Драгомерецький

ОСОБА_3