Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" серпня 2016 р. Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області під головуванням судді Кузнецова Д. В. , при секретарі Мащенко Д.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Маріуполі справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 міської ради про визнання права власності у порядку спадкування за заповітом,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2016 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, в обґрунтування якої вказав, що 09 червня 2015 року помер його батько ОСОБА_3, після смерті якого відкрилась спадщина у виді 1/2 частки квартири АДРЕСА_1. 17 грудня 2015 року померла мати позивача ОСОБА_4, яка заповіла все своє майно ОСОБА_1, до складу спадщини увійшла зазначена вище квартира. 11 січня 2016 року за заявою позивача було виготовлено технічний паспорт. Разом з тим, свідоцтво про право власності у порядку спадкування за законом на імя матері позивача на квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_1 видане бути не може, у звязку із тим, що власники квартири померли. 21 червня 2016 року позивач звернувся до Третьої ОСОБА_2 державної нотаріальної контори для прийняття спадщини за заповітом після смерті батьків, однак, йому було відмовлено, у звязку із відсутністю правовстановлюючого документів на спірну квартиру на імя ОСОБА_4 та ОСОБА_1 За таких підстав, ОСОБА_1 був вимушений звернутися до суду та просив визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1 у порядку спадкування за заповітом.

Позивач у судове засідання не зявився, надав заяву про можливість розгляду справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 міської ради у судове засідання не зявився, надав суду заяву про можливість розгляду справи за його відсутності, не заперечував проти задоволення позовних вимог не заперечував.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Зі свідоцтва про народження, виданого 23.10.1961 року Жовтневим райбюро РАЦС м. Жданова, вбачається, що батьками ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло за реєстраційним № 19021 від 07.04.1994 року, квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4

09 червня 2015 року батько позивача, ОСОБА_3, помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим 10.06.2015 року Іллічівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби ОСОБА_2 міського управління юстиції у Донецькій області.

У відповідності до заповіту, складеного 27.10.2015 року та посвідченого державним нотаріусом Третьої ОСОБА_2 державної нотаріальної контори, реєстраційним № 2-995, ОСОБА_4 заповіла усе своє майно ОСОБА_1.

17 грудня 2015 року мати позивача, ОСОБА_4, померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим 18.12.2015 року Іллічівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби ОСОБА_2 міського управління юстиції у Донецькій області.

Згідно довідки МКП «ОСОБА_2 бюро технічної інвентаризації» від 12.01.2016 року, право власності на квартиру АДРЕСА_1 у бюро не зареєстроване.

Після смерті батьків позивач звернувся до Третьої ОСОБА_2 державної нотаріальної контори з питанням прийняття спадщини після їх смерті.

Згідно з матеріалами спадкових справ №№ 33/2016 та 464/2015, копії яких надіслані з Третьої ОСОБА_2 державної нотаріальної контори, 27 жовтня 2015 року ОСОБА_4 відмовилась від прийняття спадщини після смерті свого чоловіка ОСОБА_3 на користь сина ОСОБА_1 У свою чергу 22 червня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до державного нотаріусу із заявою про прийняття спадщини, що складається із квартири АДРЕСА_1, після смерті свого батька.

Постановою державного нотаріусу Третьої ОСОБА_2 державної нотаріальної контори від 22.06.2016 року № 1395/02-31, у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_3 ОСОБА_1 було відмовлено через відсутність правовстановлюючого документу на частку квартири АДРЕСА_1 та державної реєстрації правовстановлюючого документу у встановленому законом порядку.

З тих самих підстав постановою державного нотаріусу Третьої ОСОБА_2 державної нотаріальної контори від 22.06.2016 року № 1396/02-31, у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4 позивачу було відмовлено.

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті (ч.1 ст. 1223 ЦК України).

Згідно ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 у встановлений законом шестимісячний строк звернувся до нотаріальної контори для прийняття спадщини.

Згідно з положеннями статті 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Також згідно з ч. 1 ст. 1275 ЦК України передбачено, якщо від прийняття спадщини відмовився один із спадкоємців за заповітом, частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними порівну.

Аналогічні розяснення були викладені в пункті 5 постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», де передбачено, що за наявності заповіту на все майно правило частини другої статті 1223 ЦК застосовується у разі неприйняття спадщини або відмови від спадщини усіма спадкоємцями за заповітом. У разі неприйняття спадщини чи відмови від неї одним із спадкоємців за заповітом застосовується норма частини першої статті 1275 ЦК, відповідно до якої частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними порівну.

Отже, за таких умов позивач, як єдиний спадкоємець, який звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті спадкодавця ОСОБА_4, набуває право власності на спадкове майно за заповітом після смерті матері.

Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, можуть бути - визнання права.

Відповідно до п. 3.1 ОСОБА_5 Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» (далі за текстом рішення - ОСОБА_5 Спеціалізованого Суду України) зазначено, що окрім загального кола обставин, які встановлюються судом при вирішенні всіх спорів про право на спадкування, при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове нерухоме майно судам необхідно з'ясовувати: 1) правовий режим земельної ділянки, на якій розташоване спірне нерухоме майно; 2) чи отримано спадкодавцем дозволи на спорудження будинку, чи затверджено проект на спорудження будинку; 3) коли спадкодавцем було завершено спорудження будинку; 4) чи дотримано при будівництві проекту на спорудження будинку, вимог державних протипожежних, санітарних норм; 5) чи посвідчено право власності на нерухоме майно в установленому законом порядку на час виникнення права власності.

Судом встановлено, що за час свого життя спадкодавцю ОСОБА_4 належала на праві власності 1/2 частки квартири АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 07.04.1994 року.

Вирішення питання визнання права власності в судовому порядку є крайньою мірою захисту права власності особи за відсутності інших можливих заходів захисту речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ст. 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Право приватної власності є непорушним.

У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обовязків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

З огляду на вказані фундаментальні права і гарантії, серед яких основоположним є право приватної власності, які гарантуються кожній особі як основним законом України так і міжнародним нормативним актом, суд зобовязаний належним чином перевіряти докази, що надані позивачем в обґрунтування його права власності, та сприяти захисту такого права.

Відповідно до ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Згідно зі ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України, однією з умов виникнення прав та обовязків учасників цивільних правовідносин є рішення суду.

Право власності в України повинно спиратися на певний титул (правовстановлюючий документ), для того, щоб бути доведеним перед іншими особами.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Статтею 1218 ЦК встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Відповідно до розяснень, наданих Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ в своєму листі від 16.05.2013 р. N 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» (пункт 3.1.) право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погодженого з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року, який був чинний в 1979 році на час побудови спірного домоволодіння та видачі свідоцтва про право власності.

З урахуванням зазначених положень законодавства та розяснень ВССУ, суд вважає доведеним належними доказами факт належності та набуття спадкодавцем у встановленому законом порядку права власності на квартиру АДРЕСА_1.

Також суд приходить до висновку про необхідність захисту прав позивача в судовому порядку шляхом визнання права власності на квартиру, оскільки інші можливі способи позасудового порядку захисту права власності на спірне майно не можуть бути реалізовані позивачем через відсутність у нього всього обсягу оригіналів правовстановлюючих документів та їх державної реєстрації на спадкодавця. Ігнорування майнових прав позивача, як єдиного спадкоємця за заповітом, та відмова у позові може призвести до втрати єдиного способу підтвердження права власності та належного йому праві власності спадкового майна, та в результаті порушити фундаментальні права, закріплені статтею 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Згідно ч.5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно з ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" від 30.05.2008р. № 7 передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду з правилами позовного провадження.

Із урахуванням всіх обставин суд вважає вимоги позивача обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 10, 57, 60, 197, 209, 214, 215, 224-226 ЦПК України, ст.ст. 328, 1217, 1218, 1261, 1268, 1270, 1274 ЦК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" від 30.05.2008р. № 7, п.3.1. ОСОБА_5 спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. N 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 міської ради про визнання права власності у порядку спадкування за заповітом - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, в порядку спадкування за заповітом право власності на квартиру № 13, що розташована у будинку № 36 по вул. М. Сибіряка в м. Маріуполі Донецької області, житловою площею 50,8 кв.м, загальною площею 83,9 кв.м.

На рішення може бути подана апеляція в Апеляційний суд Донецької області через Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Д. В. Кузнецов