Справа № 202/1865/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

27 травня 2016 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді - Шклярука Д.С.

при секретарі - Вітько Є.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпропетровську цивільну справу за первісним позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, про стягнення заборгованості за кредитним договором, та за зустрічними позовними заявами ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», про визнання кредитного договору удаваним правочином, про визнання іпотечного договору недійсним, за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», про визнання договору поруки припиненим, -

В С Т А Н О В И В :

Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» звернулося до Індустріального районного суду міста Дніпропетровська із первісним позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2, у якому уточнивши свої позовні вимоги, просить суд: стягнути солідарно з відповідачів суму боргу по поверненню кредитних коштів, проценти за користування кредитом за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 13 жовтня 2006 року в розмірі 21668,32 доларів США, з яких: 19556,38 доларів США - заборгованість за кредитом, 2111,94 доларів США - заборгованість по процентам. Також банк просить стягнути солідарно з відповідачів нараховану пеню в сумі 9393,47 грн., і пропорційно, по 1827,00 грн. з кожного відповідача, суму судового збору.

В обґрунтування первісних позовних вимог ПАТ «УкрСиббанк» посилається на те, що між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1, був укладений кредитний договір № 0 від 13.10.2006 року, відповідно до умов якого банк надав позичальникові ОСОБА_1 кредит у сумі 43000,00 доларів США, а відповідач зобов'язався повертати щомісяця наданий кредит у обсязі та терміни, що встановлені графіком погашення кредиту, але в будь-якому випадку повернути усі кошти не пізніше ніж 12.10.2027 р. За користування кредитними коштами позичальник зобов'язався сплачувати банку 10,30 % річних кожного місяця від суми наданого кредиту.

В забезпечення виконання зобов'язань позичальника за вказаним кредитним договором між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 0/2 від 13.10.2006 року, за умовами якого поручитель зобов'язався відповідати за виконання позичальником усіх його зобов'язань перед кредитором у повному обсязі, що виникли з кредитного договору, як солідарний із позичальником боржник.

Всупереч умов кредитного договору ОСОБА_1 не здійснював своєчасно платежів у повному обсязі для погашення суми боргу та не сплачував проценти протягом тривалого часу, чим суттєво порушив взяті на себе зобов'язання.

25.11.2014 року банк направив на адреси відповідачів письмові вимоги про необхідність усунення порушень кредитного договору. Дані письмові вимоги були отримані відповідачами.

Станом на 14.07.2015 року заборгованість за кредитним договором № 0 від 13 жовтня 2006 року складає 21668,32 доларів США, з яких: 19556,38 доларів США - заборгованість за кредитом; 2111,94 доларів США - заборгованість по процентам, 9393,47 грн. - нарахована пеня.

Враховуючи, що відповідач належним чином не виконував свої зобов'язання за кредитним договором, банк вимушений звернутися до суду.

Відповідач ОСОБА_2 не погодився із первісними позовними вимогами та пред'явив до ПАТ «УкрСиббанк» зустріну позовну заяву у якій просить суд визнати договір поруки № 0/2 від 13 жовтня 2006 року укладений між ним та ПАТ «УкрСиббанк» припиненим.

В обґрунтування вимог за зустрічним позовом ОСОБА_2 посилається на те, що 13 жовтня 2006 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №0.

З метою забезпечення виконання позичальником ОСОБА_1 своїх зобов'язань за кредитним договором між ним та банком 13 жовтня 2006 року було укладено договір поруки №0/2.

Відповідно до умов кредитного договору, позичальник зобов'язався повернути банку суму кредиту у терміни передбачені графіком погашення кредиту.

Відповідно до п. 1.3.1 кредитного договору за використання кредитних коштів протягом 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту процентна ставка встановлюються у розмірі 10.30% річних.

П. 1.3.4 кредитного договору встановлено строк сплати процентів, а саме з 01 по 10 число (включно) кожного місяця, наступного за тим за який були нараховані банком такі проценти.

Позичальник неналежним чином виконував взяті на себе зобов'язання за кредитним договором, внаслідок чого з 13.10.2006 року до 31.07.2014 року частково погасив кредит, та сплатив кошти відповідачу на виконання кредитного договору по тілу кредиту в сумі 19513,38 доларів США (тіло кредиту погашено до 10.03.2018 року) та по процентам 1505,31 доларів США, разом 21018,69 доларів США.

У зв'язку з невиконанням позичальником взятих за кредитними договорами зобов'язань з 28.06.2014 року утворилась заборгованість по сплаті процентів за користування кредитом у сумі 2111,94 доларів США.

Згідно з пунктом 1.1 та 4.1 кредитного договору позичальник зобов'язаний повернути кредит та сплатити проценти, комісії в порядку та на умовах визначених даним договором.

Відповідно п.п. 1.1 - 1.5 договору поруки поручитель зобов'язався відповідати за виконання позичальником усіх його зобов'язань перед кредитором в повному обсязі, що виникли з кредитного договору в тому числі за повернення суми боргу, процентів за використання кредитних коштів, штрафних санкцій.

Згідно з п. 1.2. договору поруки строк повернення кредиту встановлено до 12 жовтня 2027 року.

19 лютого 2015 року банк пред'явив до нього й позичальника позов про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором, з урахуванням пені за несвоєчасне виконання зобов'язань.

Вважає, що договір поруки №0/2 від 13 жовтня 2006 року має бути визнаний припиненим у зв'язку із пропуском шестимісячного строку пред'явлення до нього, як до поручителя, вимоги про погашення кредитної заборгованості.

Порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов'язання.

Обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель.

Припинення поруки пов'язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора.

Припинення поруки зі спливом строку, установленого в договорі поруки, означає, що кредитор позбавляється можливості звернутись із вимогою до поручителя про виконання його зобов'язання за договором поруки у зв'язку з припиненням такого зобов'язання поручителя.

Кредитор повинен встигнути звернутись до поручителя з вимогою про виконання останнім свого обов'язку за договором поруки, у тому числі в примусовому порядку.

Строк дії поруки (будь-який із зазначених у ч. 4 ст. 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права шляхом пред'явлення позову, кредитор вчиняти не може.

Таким чином, слід дійти висновку про те, що застосоване в цій нормі поняття «строк чинності поруки» повинне розглядатися однаково, тобто як строк, протягом якого кредитор може в судовому порядку реалізувати свої права за порукою як видом забезпечення зобов'язання.

Відповідно закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов'язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251, частини четвертої статті 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ПК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Так, під виконанням сторонами зобов'язання слід розуміти здійснення ними дій з реалізації прав і обов'язків, що випливають із зобов'язання, передбаченого договором. Отже, основне зобов'язання - це не зміст кредитного договору, а реально існуючі правовідносини, зміст яких складають права та обов'язки сторін кредитного договору.

Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов'язання згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Отже, заборгованість, з приводу якої заявлений позов у справі, виникла в боржника за період з 1 червня 2014 року до липня 2015 року (часу звернення позивача до суду) у зв'язку з несплатою боржником поточних щомісячних платежів із погашення кредиту та процентів за користування ним.

Якщо умовами договору кредиту передбачені окремі самостійні зобов'язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов'язку, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобов'язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 ЦК України) повинні застосовуватись і до поручителя.

Таким чином, слід дійти висновку про те, що у разі неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Як убачається з умов кредитного договору, чергові платежі (сплата відсотків за користування кредитними коштами) боржник повинен був здійснювати не пізніше 10 числа кожного місяця, тому з часу несплати чергового платежу відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника та обрахування встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку для пред'явлення вимог до поручителя.

У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється.

Крім того, при застосуванні частини четвертої статті 559 ЦК України слід ураховувати таке.

Регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв'язку із закінченням строку її чинності частина четверта статті 559 ЦІК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки; протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя; протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя.

Зі змісту цієї норми вбачається, що у тексті частини четвертої статті 559 ЦК України застосовуються поняття «пред'явлення вимоги» та «пред'явлення позову», як умови чинності поруки.

Враховуючи правову конструкцію зазначеної правової норми, викладеної в одному абзаці, подібність правовідносин, які вона регулює, та на підставі системного, послідовного, логічного тлумачення змісту цієї норми слід дійти висновку про те, що передбачений цією нормою підхід до правового регулювання строків дії поруки та її припинення є однаковим.

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ТІК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення "пред'явлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку (стаття 122 ЦПК України) протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення боргу в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, аналізуючи частину четверту статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що застосоване в цій нормі поняття "строк чинності поруки" повинне розглядатися однаково, тобто як строк, протягом якого кредитор може в судовому порядку реалізувати свої права за порукою як видом забезпечення зобов'язання.

Відповідно закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

За таких обставин він вимушений просити суд про визнання договору поруки припиненим.

Відповідач ОСОБА_1 також не погодився із первісними позовними вимогами та пред'явив до ПАТ «УкрСиббанк» зустрічну позовну заяву у якій, уточнивши і збільшивши позовні вимоги, просить суд: визнати кредитний договір № 0 від 13 жовтня 2006 року, укладений між ним та ПАТ «УкрСиббанк» удаваним правочином та застосувати наслідки удаваного правочину; визнати у повному обсязі недійсним договір іпотеки № 0/1 від 13 жовтня 2006 року укладений між ним та ПАТ «УкрСиббанк». Судові витрати ОСОБА_1 просить покласти на відповідача за зустрічним позовом.

В обґрунтування зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 посилається на те, що він не погоджується із доводами викладеними у позові ПАТ «УкрСиббанк», вважає, що банком допущені порушення Закону України «Про захист прав споживачів» та Постанови Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», а нарахована заборгованість підлягає перерахуванню відповідно до національної валюти України - гривні, виходячи з наступного.

Вважає, що умови кредитного договору є несправедливими в цілому, суперечать принципу сумлінності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на погіршення становища споживана.

Ч. 2 ст. 11 Закону, п. 2.1 Постанови Правління НБУ передбачено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту, банк зобов'язаний повідомити у письмовій формі позичальника, зокрема, про орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про про надання споживчого кредиту. Адже це-дуже важливо знати, щоб надалі мати уявлення про всі умови кредиту, а також чи потрібен взагалі даний кредит.

Пунктом 3.2. Постанови передбачено, що Кредитний договір має містити графік платежів (згідно зі строковістю, зазначеною в договорі, - щомісяця, щокварталу, тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил. У графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом.

Графік платежів, який відповідає приписам п. 3.2 Поставнои банком не складався, а відтак і не погоджувався ним, як позичальником.

Відповідно до ч. 1 ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня; відповідно до ст. 35 Закону України «Про Національний банк України» гривня (банкноти і монети) як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України; відповідно до ч. 1 ст. 3 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України; відповідно до ч. 1 ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Іноземна ж валюта може використовуватися в Україні лише у окремих випадках, встановлених законом. Зокрема, таким випадком є розрахунки суб'єкта зовнішньоекономічної діяльності з іноземними контрагентами, які здійснюються в іноземній валюті, що у даному випадку місця не має.

Однак, в порушення зазначених норм, пунктом 1.1 кредитного договору передбачено, що

повернення кредиту здійснюється у доларах СІІІА. Однак, згідно ст. 5 Декрету, ліцензії на право

вчинення операцій з валютними цінностями видаються тільки юридичним особам. Згідно ч. 5 Декрету одержання саме індивідуальної ліцензії однією із сторін валютної операції означає також дозвіл на її здійснення іншою стороною або третьою особою, яка має відношення до цієї операції, якщо інше не передбачено умовами індивідуальної ліцензії. Разом із цим, у банка, а відтак і у позичальника на момент укладання договору кредиту індивідуальна ліцензія, видана НБУ на використання іноземної валюти при здійсненні платежів за вказаним договором кредиту була відсутня. Таким чином, позичальнику чинним законодавством не було надано права здійснення використання готівкової іноземною валюти при здійсненні платежів за спірним договором кредиту та внесення плати за користування кредиту на користь банку шляхом внесення доларів США. Отже, на момент укладання спірного кредитного договору законодавством України не було передбачено, що безпосередньо банківська ліцензія, дозвіл та додаток до дозволу НБУ надають право громадянам України здійснювати валютні операції, зокрема виконувати грошові зобов'язання за кредитним договором в іноземній валюті, в силу імперативних положень ст. 192, 533 ЦК України.

На день укладання кредитного договору фізичним особам - резидентам для укладання угод позики в іноземній валюті потрібна була індивідуальна ліцензія НБУ.

При цьому, фактично кредит в іноземній валюті він не отримував, на поточний рахунок для цілей визначених кредитним договором № 0 від 13.10.2006 року кошти не перераховувалися, а кредит в дійсності було надано у національній валюті України - гривні, готівкою в касі відділення в сумі 217150,00 грн.

Кредитні кошти надавалися виключно для їхнього цільового використання, а саме на купівлю квартири розрахунок за яку проведено у гривні.

У зв'язку з цим він вважає кредитний договір - удаваним правочином в частині визнання в якості валюти кредитування - долару США й до правовідносин, які виникли між сторонами підлягає застосуванню законодавство України про договір, який сторони дійсно уклали - договір про надання кредиту в національній валюті України - гривні. Також підлягають застосуванню наслідки удаваного правочину, а саме слід визнати, що кредит було надано у сумі 226240,00 грн.

Отже укладання кредитного договору у доларах США, але фактичне надання його у гривні свідчить про приховування укладання кредитного договору з наданням кредиту саме у національній валюті України.

Він належним чином виконував взяті на себе зобов'язання, не розуміючи того, що відповідач уклав із ним удаваний правочин, та незаконно збагачувався за його рахунок. Починаючи з 13 жовтня 2006 року по липень 2014 року ним здійснено погашення боргу за кредитним договором на загальну суму 50320 доларів США (359152,66 грн.).

Банком також не було надано інформації про сукупну вартість кредиту, а графік платежів, який би відповідав приписам п. 3.2 Постанови НБУ банком не складався, а відтак і не погоджувався ним, як позичальником.

За таких обставин підлягає визнанню недійним також і іпотечний договір.

Представник ПАТ «УкрСиббанк» у судовому засіданні позовні вимоги за первісним позовом підтримала та просила заяву задовольнити. В обґрунтування позиції посилалася на викладені у первісному позові обставини. У задоволенні зустрічних позовних вимог просила відмовити.

Відповідач ОСОБА_1 та його представник проти первісного позову заперечували та просили задовольнити зустрічні позовні заяви. В обґрунтування позиції посилалися на викладені у зустрічних позовах обставини.

Суд, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідка, вивчивши матеріали справи та надані письмові докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Так, 13 жовтня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, умовами якого передбачено обов'язок надання 13.10.2006 року банком позичальникові кредиту в іноземній валюті в сумі 43000,00 доларів США (еквівалент 217150,00 грн.), які позичальник зобов'язався прийняти від кредитора в порядку і на умовах визначених кредитним договором (п.п. 1.1 договору).

Сторони погодили, що позичальник у будь-якому випадку зобов'язаний повернути банку кредит у повному обсязі в терміни, встановлені графіком погашення кредиту (додаток № 1 до кредитного договору) але у будь-якому випадку не пізніше 12.10.2027 року (п.п. 1.2.2 кредитного договору).

Також договором передбачений обов'язок повернення позичальником кредиту, сплати процентів, комісій, штрафів і інших платежів згідно з умовами договору на рахунок НОМЕР_1 в АКІБ «УкрСиббанк».

У п.п. 1.3.1 сторони погодили, що за використання кредитних коштів протягом тридцяти календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, процентна ставка встановлюється у розмірі 10,30 % річних.

У п. 1.3 та п.п. 1.3.1-1.3.4 кредитного договору сторони погодили детальний розпис процентів та комісій за кредитним договором.

Кредит надано позичальнику на його особисті потреби, а саме як іпотечний кредит (п. 1.4 кредитного договору).

У п. 1.5 сторони погодили порядок надання коштів позичальнику, зокрема, шляхом зарахування коштів на поточний рахунок позичальника НОМЕР_2 у банку для подальшого використання за цільовим призначенням.

В забезпечення належного виконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором між позивачем та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 0/2 від 13.10.2006 року відповідно умов якого поручитель зобов'язався відповідати перед банком як солідарний із позичальником ОСОБА_1 боржник за належне виконання зобов'язань що випливають із умов вищезгаданого кредитного договору.

В якості забезпечення виконання зобов'язань позичальника ОСОБА_1 перед банком за вказаним кредитним договором щодо повернення кредитних коштів, сплати відсотків та інших передбачених договором платежів, між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 був укладений іпотечний договір № 0/1 від 13.10.2006 року. Цей іпотечний договір був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4, та зареєстровано в реєстрі за реєстровим № 3517 від 13.10.2006 року.

Відповідно до п. 1.1, п. 1.2, 1.4 іпотечного договору іпотекодавець передав кредитору в іпотеку нерухоме майно - належну йому на праві приватної власності квартиру розташовану за адресою: АДРЕСА_1, загальна площа якої 46,7 кв.м, житлова площа - 23,9 кв.м.

Як було встановлено у судовому засіданні, кредитні кошти були в порядку та на умовах визначених кредитним договором отримані та використані позичальником за цільовим призначенням.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником своїх обов'язків, зокрема тих, що передбачені у розділі 4 кредитного договору, щодо повернення кредиту, сплати відсотків та інших обумовлених договором платежів, заборгованість за ним станом на 14.07.2015 року склала 21 668 доларів США 32 центи (475917,63 грн. згідно з офіційним курсом НБУ станом на 17.07.2015 року), з яких: 19556,38 доларів США - кредитна заборгованість; 2111,94 доларів США - заборгованість по процентам. Позичальникові також нарахована пеня у сумі 9393,47 грн.

Розмір заборгованості за кредитним договором підтверджується наданим позивачем розрахунком, який був перевірений у судовому засіданні та з якого вбачається, що ОСОБА_1 систематично здійснював погашення заборгованості за кредитним договором.

Через неналежне виконання своїх зобов'язань за кредитним договором позивач за первісним позовом 25.11.2014 року звернувся до позичальника і поручителя із письмовими вимогами про усунення порушень умов кредитного договору та необхідність погашення простроченої заборгованості протягом 31 дня з дати отримання повідомлення. Банк повідомив позичальника та поручителя, що у випадку невиконання вимоги він буде змушений звернутися до суду із позовом про стягнення боргу.

Зазначені письмові вимоги були отримані відповідачами за первісним позовом 04.12.2014 року, на підтвердження чого банком надані письмові повідомлення про вручення поштових відправлень.

Із первісним позовом банк звернувся до Індустріального районного суду міста Дніпропетровська 16 лютого 2015 року, про що свідчить штамп відділенням поштового зв'язку.

Аналізуючи спірні правовідносини, суд приходить до наступного.

Відповідно до положень ст. 525 ЦПК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За вимогами ст.ст. 526, 530 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Відповідно до ст. 543 ЦК України у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Солідарні боржники залишаються зобов'язаними доти, доки їхній обов'язок не буде виконаний у повному обсязі.

Згідно ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Згідно із ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 611 ЦК України, в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Приписами ст. 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі ст. 1050 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) громадянину у розмірі та на умовах, встановлених договором, а громадянин зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За встановлених в судовому засіданні обставин, враховуючи, що відповідачі належним чином не виконували взяті на себе зобов'язання за кредитним договором та договорами поруки, у зв'язку з чим виникла заборгованість,суд вважає, що позовні вимоги за первісним позовом підлягають задоволенню, та з відповідачів на користь позивача слід стягнути солідарно заборгованість по кредиту в загальному розмірі 21668,22 доларів США, а також нараховану пеню в сумі 9393,47 грн.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 слід відмовити у повному обсязі оскільки підстав для визнання кредитного договору удаваним правочином в судовому засіданні не встановлено.

Статтею 235 ЦК України передбачено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

У п. 25 постанови Пленуму від 6 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" Верховний Суд України роз'яснив, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Оцінивши зібрані і досліджені у судовому засіданні докази у їхній сукупності, суд не може дійти обґрунтованого висновку, що кредитний договір № 0 від 13.10.2006 року, є удаваним правочином у частині п.п. 1.1 кредитного договору щодо валюти у якій надавалися позичальникові кредитні кошти.

Умовами договору сторони конкретно визначили валюту кредиту - долар США, погодили графік погашення кредиту, де суми також визначені у іноземній валюті - доларах США, з довідки-розрахунку боргу вбачається, що погашення кредиту також здійснювалося із розрахунку у іноземній валюті - доларах США, кредитор на момент видачі кредиту мав банківську ліцензію на право здійснювати банківські операції визначені ч. 1 та п. 5-11 ч. 2 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», а також дозвіл на право здійснення операцій визначених п. 1-4 ч. 2, 4 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» згідно із додатком.

З виписки по банківському поточному рахунку НОМЕР_2 відкритому у ПАТ «УкрСиббанк», на який у відповідності до п. 1.5 кредитного договору кредитор (банк) зобов'язався зарахувати кредитні кошти позичальнику для подальшого використання за цільовим призначенням, вбачається, що 13.10.2006 року на рахунок позичальника ОСОБА_1 були зараховані саме 43000,00 доларів США, що на той час було еквівалентно 217150,00 грн. Обороти по рахунку, згідно виписки, зазначені у іноземній валюті - доларах США.

Покази допитаного в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_5 про те, що у касі відділення банку ОСОБА_1 видавалися кредитні кошти саме у національній валюті України - гривні, а не у доларах США, не спростовують наведених вище обставин.

Підстав для визнання припиненими правовідносин за договором поруки № 0/2 від 13 жовтня 2006 року, передбачених 559 ЦК України, також не встановлено під час розгляду справи у зв'язку з чим у задоволенні таких зустрічних позовних вимог слід відмовити.

Так, статтею 559 ЦК України встановлено, що порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Порука припиняється, якщо після настання строку виконання зобов'язання кредитор відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником або поручителем. Порука припиняється у разі переведення боргу на іншу особу, якщо поручитель не поручився за нового боржника. Порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Як вбачається із змісту кредитного договору сторонами було погоджено, що позичальник у будь-якому випадку зобов'язаний повернути банку кредит у повному обсязі в терміни, встановлені графіком погашення кредиту (додаток № 1 до кредитного договору) але у будь-якому випадку не пізніше 12.10.2027 року (п.п. 1.2.2 кредитного договору).

25.11.2014 року кредитором на адреси позичальника та поручителя були надіслані письмові вимоги про необхідність погашення простроченої заборгованості. Зазначені вимоги були отримані відповідачами за первісним позовом 04.12.2015 року за місцем їхнього проживання.

Із позовом до суду банк звернувся 16.02.2015 року.

Виходячи із того, що вимога була пред'явлена в межах строку дії поруки, поручитель не виконав вказані в ній претензії, кредитор має право на задоволення позову до поручителя, оскільки позовну заяву про стягнення заборгованості пред'явлено до суду у межах вказаного строку.

Інших підстав для визнання правовідносин поруки припиненими під час розгляду справи не встановлено.

Підстави для визнання недійсним іпотечного договору також не вставлені у судовому засіданні.

Щодо доводів позичальника і його представника про те, що кредитором не було повідомлено ОСОБА_1 перед укладанням договору у письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору, то такі доводи не заслуговують на увагу, оскільки такий прямий обов'язок банку був закріплений лише Постановою Правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168, яка набрала чинності 12 листопада 2007 року, та вимогами п. «д» ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції Закону № 3795-VI від 22.09.2011 року, а кредит позичальникові було надано 13.10.2006 року.

Згідно з п. «д» ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, яка діяла станом на 13.10.2006 року, тобто на день укладання договору та видачі кредитних коштів позичальникові) було лише передбачено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо).

Щодо стягнення з відповідачів коштів у іноземній валюті, суд зауважує на наступному.

Статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 533 ЦК України передбачено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Як роз'яснив Пленум ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 12 Постанови № 5 від 30.03.2015 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК.

За встановлених в судовому засіданні обставин, стягнення з відповідачів заборгованості в іноземній валюті відповідає вимогам Закону.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідачів за первісним позовом на користь позивача ПАТ «УкрСиббанк».

Керуючись ст.ст.10, 11, 60, 88, 174, 208, 215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Первісний позов Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк»- задовольнити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором № 0 від 13.10.2006 року в розмірі 21 668 (двадцять одна тисяча шістсот шістдесят вісім) доларів США 32 центи (475917,63 грн. згідно з офіційним курсом НБУ станом на 17.07.2015 року), з яких: 19556,38 доларів США - кредитна заборгованість; 2111,94 доларів США - заборгованість по процентам.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» суму нарахованої пені за неналежне виконання умов кредитного договору № 0 від 13.10.2006 року у розмірі 9393 (дев'ять тисяч триста дев'яносто три) грн. 47 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» судовий збір в сумі 1827,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» судовий збір в сумі 1827,00 грн.

У задоволенні зустрічних позовних вимог - відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Дніпропетровської області шляхом подачі апеляційної скарги через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Д.С. Шклярук