справа № 208/2033/16-ц
№ провадження 2/208/1541/16
РІШЕННЯ

Іменем України

02 серпня 2016 р. м. Кам'янське

Заводський районний суд м. Дніпродзержинська у складі: судді Дячкова С.В., при секретареві Тур І.В., за участю позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа: Третя Дніпродзержинська державна нотаріальна контора про визнання правочину недійсним, про визнання права власності на квартиру та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 третя особа: Третя Дніпродзержинська державна нотаріальна контора про визнання договору дарування удаваним та визнання укладеним та дійсним договір довічного утримання, -

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 у березні 2016 р. звернулася до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що їй належала однокімнатна квартира № 20, розташована в будинку № 26 по вулиці Глоголєва у м. Дніпродзержинську.

Відповідачка ОСОБА_3 не є її родичкою чи близькою їй людиною. Це її давня знайома, з якою раніш вони спільно працювали. ОСОБА_3 знала про її безпорадний стан та запропонувала передати їй у власність квартиру за умови, що вона буде доглядати її до смерті, забезпечувати її необхідним, зокрема, допомогою в побуті, продуктами харчування і ліками.

26 червня 2015 року між мною і ОСОБА_3 був укладений договір дарування, посвідчений державним нотаріусом Третьої дніпродзержинської державної нотаріальної контори ОСОБА_5 за реєстровим № 1-1142, згідно якого я безоплатно передала відповідачці у власність свою квартиру № 20, розташовану в будинку № 26 по вулиці Глаголєва м. Дніпродзержинську.

Укладаючи з відповідачкою договір дарування, вона помилилась щодо обставин, які мають істотне значення, з таких причин: вона малоосвідчена особа, має лише початкову освіту 4 класи. На час укладання оспорюваного договору їй вже виповнилось 85 років. У тексті договору дарування (на його останній сторінці) прямо зазначено, що «у звязку з тим, що слабкість, повязана з похилим віком та станом здоровя ОСОБА_1, заважає їй особисто зявитись до Третьої дніпродзержинської державної нотаріальної контори, договір підписано удома за адресою АДРЕСА_1».

Але на час посвідчення оспорюваного правочину 26.06.2015 р. вона не лише погано себе почувала у звязку із хронічними хворобами. Вона має тяжку хворобу зору та вікові вади слуху, що перешкоджали їй особисто перевірити його текст, перешкоджали правильно зрозуміти зміст та правові наслідки договору, що посвідчувався нотаріально.

Просила визнати недійсним договір дарування квартири № 20, розташованої в будинку № 26 по вул. Глаголєва у м. Дніпродзержинську, укладений між нею та ОСОБА_3 та посвідчений 26 червня 2015 р. державним нотаріусом Третьої Дніпродзержинської державної нотаріальної контори ОСОБА_5 за реєстровим № 1-1142 та визнати за нею право власності на квартиру № 20, розташовану в будинку № 26 по вул. Глаголєва у м. Дніпродзержинську, стягнути з ОСОБА_3 на її користь судові витрати.

ОСОБА_3 у червні 2016 року звернулася із зустрічним позовом до ОСОБА_1, посилаючись на те, що від позивачки їй надійшла пропозиція здійснювати за нею догляд до її смерті, але укласти при цьому договір дарування квартири замість договору довічного утримання, щоб її рідна сестра ОСОБА_6Я, яка мешкає у м. Кривий Ріг не мала права на житло, бо саме сестра не допомагає їй.

Просила визнати договір дарування квартири АДРЕСА_2 від 26.06.2015 р., укладений між нею та ОСОБА_3 та посвідчений Третьою Дніпродзержинською державною нотаріальною конторою удаваним та таким, що приховує договір довічного утримання, визнавши укладеним та дійсним договір довічного утримання; стягнути з ОСОБА_1 на її користь судові витрати та витрати, повязані з укладанням договору дарування.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник первісний позов підтримали із зазначених у ньому підстав, зустрічний позов не визнали, відповідач ОСОБА_3 та її представник первісний позов не визнали, посилаючись на його необґрунтованість, зустрічний позов підтримали із зазначених у ньому підстав.

Судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Позивачеві ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 01 квітня 2011 року державним нотаріусом Першої дніпродзержинської державної нотаріальної контори за реєстровим № 1-404, зареєстрованого в ОКП «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» за № 21093 у книзі № 20, належала однокімнатна квартира № 20, розташована в будинку № 26 по вулиці Глоголєва у м. Дніпродзержинську загальною площею 30,4 кв. м, житловою 15,2 кв. м.

ОСОБА_1 народилась 27 квітня 1930 року; їй 86 років. Вона людина дуже похилого віку, з 2012 року перебуває під диспансерним наглядом лікаря амбулаторії загальної практики сімейної медицини «ЦПМСД № 3» з приводу ішемічної хвороби серця, атеросклеротичного кардіосклерозу, гіпертонічної хвороби ІІ ст.; поширеного остеохондрозу хребта, деформуючого поліостеоартрозу, дисцеркулярної енцефалопатії при цереблосклерозі.

У грудні 2013 році ОСОБА_1 перенесла три переломи шийки лівого стегна, що зрослись неправильно, внаслідок чого вона має порушення функції пересування і ходить із паличкою.

Також ОСОБА_1 перебуває під наглядом лікаря-офтальмолога амбулаторії № 7 КЗОЗ «ЦПМСД №3» з приводу зрілої катаракти обох очей. За віком і станом здоровя відповідно до медичного висновку вона з жовтня 2014 року потребує оперативного лікування катаракти обох очей. За висновком лікаря-офтальмолога через відсутність предметного зору вона потребує постійного стороннього догляду; через низький зір не може ставити підпис під документами.

В своїй квартирі № 20, розташованій в будинку № 26 по вулиці Глаголєва у м. Дніпродзержинську ОСОБА_1 зареєстрована та проживає сама. Це її єдине житло. ОСОБА_1 удова, дітей не має. Вона має непрацездатних за віком і станом здоровя сестру ОСОБА_6, якій виповнилось 74 роки, і брата ОСОБА_7, якому 70 років, що є інвалідом 1 групи. І брат, і сестра мешкають у місті ОСОБА_8 Ріг; через свій вік, за станом свого здоровя та з увагою на їх постійне місце проживання вони не в змозі постійно піклуватись про ОСОБА_1 та здійснювати за нею догляд.

За таких обставин ОСОБА_1 була змушена шукати сторонню людину, яка б погодилась доглядати за нею до її смерті, а вона б як винагороду передала б такій людині у власність свою квартиру.

З цією метою 03 грудня 2012 року ОСОБА_1 уклала спадковий договір із ОСОБА_9, посвідчений приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу ОСОБА_10 Деякий час цей молодий чоловік, що мешкав неподалік, дійсно допомагав ОСОБА_1, але в подальшому у звязку із навчанням не зміг доглядати за нею, тому 25 лютого 2014 року за ОСОБА_1 та ОСОБА_9 спільною згодою приватним нотаріусом ОСОБА_10 за реєстровим 172 був посвідчений договір про розірвання спадкового договору, а ОСОБА_1 знову намагалась знайти особу, якій би вона довіряла і яка би погодилась доглянути її до смерті за винагороду у вигляді її квартири.

Відповідачка ОСОБА_3 не є родичкою ОСОБА_1 чи близькою їй людиною. Це її давня знайома, з якою раніш вони спільно працювали слюсарями Дніпродзержинського управління газового господарства та ОСОБА_1 довіряла ОСОБА_3

26 червня 2015 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 був укладений договір дарування, посвідчений державним нотаріусом Третьої дніпродзержинської державної нотаріальної контори ОСОБА_5 за реєстровим № 1-1142, згідно якого ОСОБА_1 безоплатно передала відповідачці у власність свою квартиру № 20, розташовану в будинку № 26 по вулиці Глаголєва м. Дніпродзержинську.

Вказані обставини визнаються сторонами, підтверджуються наявними у справі доказами, тому суд вважає їх встановленими.

Укладаючи з відповідачкою договір дарування, ОСОБА_1 помилилась щодо обставин, які мають істотне значення, з таких причин: вона малоосвідчена особа, має лише початкову освіту 4 класи. На час укладання оспорюваного договору їй вже виповнилось 85 років. У тексті договору дарування (на його останній сторінці) прямо зазначено, що «у звязку з тим, що слабкість, повязана з похилим віком та станом здоровя ОСОБА_1, заважає їй особисто зявитись до Третьої дніпродзержинської державної нотаріальної контори, договір підписано удома за адресою АДРЕСА_3».

Але на час посвідчення оспорюваного правочину 26.06.2015 р. ОСОБА_1 не лише погано себе почувала у звязку із хронічними хворобами. Вона має тяжку хворобу зору та вікові вади слуху, що перешкоджали їй особисто перевірити його текст, перешкоджали правильно зрозуміти зміст та правові наслідки договору, що посвідчувався нотаріально: вона у своєму віці недочуває та має зрілі катаракти обох очей із відсутністю предметного зору. В пункті 3.10 договору дарування зазначено, що текст договору прочитаний ОСОБА_1 і ОСОБА_3 до його підписання. Але ОСОБА_1 через тяжкі вади зору ніяк не могла самостійно прочитати текст договору, що підписала. Більш того, із змісту абз. 2 п. 3.12 договору дарування прямо вбачається, що ОСОБА_1 його не читала; що текст договору прочитаний для неї уголос нотаріусом ОСОБА_5 З увагою на свій вік, погане самопочуття та слабкість, про які зазначено у договорі, також через вікове зниження слуху, ОСОБА_1 не розчула і не зрозуміла, що розяснювала або ж читала їй нотаріус ОСОБА_5 До того ж я погано сприймаю інформацію на слух, не читаючи її. ОСОБА_1 довіряла своїй давній знайомій ОСОБА_3 і під час оформлення нотаріусом договору, якій вона не могла прочитати, була впевнена, що укладає з відповідачкою саме той договір, про який вони з нею домовлялись: що відповідачка забезпечить їй, немічній людині, догляд і допомогу до її смерті, а вона у винагороду передам їй у власність свою квартиру. У ОСОБА_1 не було причин безоплатно передавати своє єдине житло у власність сторонній їй особі, не отримавши взамін допомоги і догляду, які їй за віком і станом здоровя вкрай потрібні, та ще й мати загрозу опинитись на вулиці.

Після укладання договору дарування ОСОБА_1 так само одна залишилась проживати в квартирі № 20, розташованій в будинку № 26 по вулиці Глоголєва м. Дніпродзержинську, в якій вона зареєстрована, бо іншого житла не має. Саме ОСОБА_1 продовжує оплачувати комунальні послуги за спірну квартиру, а особові рахунки на комунальні послуги по цей час оформлені на її імя. Відповідачка ОСОБА_3 із своєю сімєю залишилась проживати в своїй квартирі № 132, розташованій в будинку № 11 по пр. 50 років СРСР у м. Дніпродзержинську і в спірну квартиру не вселялась. Саме ОСОБА_1, а не ОСОБА_3, забрала оформлені нотаріусом 26.06.2015 року документи - договір дарування та витяг з реєстру прав власності, бо вважала квартиру своєю, і до цього часу зберігає ці документи.

ОСОБА_3 жодної допомоги ОСОБА_1 протягом року не надавала.

Всі клопоти, повязані з піклуванням за ОСОБА_1, взяли на себе її молодша 74-річна сестра ОСОБА_6, яка періодично приїжджає до ОСОБА_1 з ОСОБА_8, та сусіди ОСОБА_1

Укладений 26 червня 2015 року правочин - договір дарування квартири - не відповідає загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину, викладеним в ч. 1, 5 ст. 203 ЦК України.

Відповідно до ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Укладаючи в нотаріальній формі договір дарування своєї квартири ОСОБА_1 не мала на увазі безумовну безоплатну передачу нею ОСОБА_3 у власність своєї нерухомості. Фактично вона мала на увазі укладання між ними договору довічного утримання, за яким вона передасть відповідачці у власність свою єдину нерухомість на умовах постійного догляду за нею та її матеріального забезпечення з боку відповідачки. Договір дарування вчинений ОСОБА_1 під впливом помилки щодо обставин, що мають істотне значення, а саме щодо прав і обовязків сторін за договором, правових наслідків його укладання. В силу дуже похилого віку, поганого стану здоровя, слабкості, низького рівня освіти, а також через те, що ОСОБА_1 особисто не читала договір через відсутність предметного зору, вона підписала не той договір, який бажала укласти і про який домовлялась з відповідачкою. У звязку з помилковим укладанням договору дарування замість договору довічного утримання ОСОБА_1 залишилась без соціального захисту, можливості отримувати допомогу і утримання, яких потребує за віком і станом здоровя, та може залишитись і без свого єдиного житла. Про такі наслідки ОСОБА_1 навіть не здогадувалась, коли укладала договір дарування. Спірна квартира була єдиною власністю ОСОБА_1, іншого житла вона не мала і не має на цей час. А відповідачка стороння їй людина, не є її родичкою і у ОСОБА_1 не було причин і намірів безоплатно передавати їй у власність своє єдине житло, щоб в майбутньому залишитись і без допомоги, яка їй вкрай потрібна, і без даху над головою.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Не є справедливою, розумною та суперечить моральним засадам суспільства ситуація, за якою відповідачка, пообіцявши піклуватись про позивачку, тяжко хвору і немічну людину, у разі переходу до неї права власності на квартиру, скористалась віком, станом здоровя, низьким рівнем освіти, юридичною недосвідченістю, неможливістю самостійно прочитати договір дарування та отримала від позивачки безоплатно у власність квартиру позивачки за договором, який її насправді не зобовязує допомагати позивачеві.

Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, що вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Згідно з ч. 1 ст. 215, ч. 1 ст. 216 ЦК України недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч. 1, 5 ст. 203 ЦК України, є підставою недійсності правочину; у разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Верховним судом України за наслідками розгляду заяв про перегляд судових рішень в постановах від 19.03.2014 р. у справі № 6-9цс14, від 18.06.2014 р. у справі № 6-69цс14, від 21.10.2015 р., від 11.11.2015 р. у справі № 6-1124цс15 неодноразово викладалась правова позиція, яка у відповідності до ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх судів України, згідно з якою відсутність у особи під час укладання договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення дій майнового або немайнового характеру всупереч вимогам ст. 717 ЦК України є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі ч.3 ст. 203 та ст. 229 ЦК України.

Та обставина, що позивачці належала квартира № 20, розташована в будинку № 26 по вулиці Глаголєва м. Дніпродзержинську, підтверджується відомостями договору дарування від 26.06.2015 р. щодо її власника нерухомості, що відчужується, та правових підстав набуття дарувальником права власності.

Та обставина, що 26 червня 2015 року позивачкою укладений з відповідачкою договір дарування під впливом помилки, що має істотне значення, підтверджується свідоцтвом про її народження і паспортом із зазначенням мїї віку, відомостями її трудової книжки про її початкову освіту, довідкою лікаря-офтальмолога амбулаторії № 7 КЗОЗ «ЦПМСД №3» від 16.03.2016 р., з якої вбачається, що ОСОБА_1 перебуває на обліку у лікаря-офтальмолога з приводу зрілої катаракти обох очей, з жовтня 2014 року потребує оперативного лікування катаракти обох очей, через відсутність предметного зору вона потребує постійного стороннього догляду, через низький зір не може ставити підпис під документами; довідкою лікаря амбулаторії загальної практики сімейної медицини «ЦПМСД № 3» від 16.03.2016 р. про те, що ОСОБА_1 з 2012 року перебуває під наглядом з приводу ішемічної хвороби серця, атеросклеротичного кардіосклерозу, гіпертонічної хвороби ІІ ст.; поширеного остеохондрозу хребта, деформуючого поліостеоартрозу, дисцеркулярної енцефалопатії при цереблосклерозі, що у грудні 2013 році вона перенесла три переломи шийки лівого стегна, які зрослись неправильно, внаслідок чого вона має порушення функції пересування; змістом пункту 3.12 оспорюваного договору дарування, з якого вбачається, що договір прочитаний для неї вголос нотаріусом, що договір посвідчений за місцем проживання позивачки через її слабкість та за станом її здоровя; договором про розірвання спадкового договору, посвідченим приватним нотаріусом ОСОБА_10 25.02.2014 року, який підтверджує дійсні наміри позивачки передати іншій особі у власність квартиру лише за умови здійснення догляду за нею, поясненнями свідків.

Із змісту зустрічної позовної заяви ОСОБА_3 про визнання договору дарування квартири удаваним, про визнання дійсним договору довічного утримання та її пояснень в судовому засіданні вбачається, що ОСОБА_3 фактично визнає ту обставину, що непрацездатна за віком і станом здоровя власниця квартири № 20, розташованої в будинку № 26 по вулиці Глаголєва в м. Камянське ОСОБА_1 не мала наміру передати у власність ОСОБА_3 вищевказану квартиру безоплатно (у дар), а мала на меті передати цю квартиру у власність ОСОБА_3 лише за умови забезпечення відповідачкою її довічного утримання. Тобто фактично відповідачка ОСОБА_3 визнає ту обставину, що укладений ОСОБА_1 з нею правочин не відповідав дійсним намірам позивачки. Так само ОСОБА_3 визнає інші суттєві для правильного вирішення спору фактичні обставини: що саме ОСОБА_1, а не нова власниця ОСОБА_3, фактично проживає в спірному житловому приміщенні та сплачує за спожиті комунальні послуги, тобто визнає ті обставини, які мають правове значення по справі і які відповідно до правових позицій Верховного суду України, викладених в постановах від 19.03.2014 р. у справі № 6-9цс14, від 18.06.2014 р. у справі № 6-69цс14, від 21.10.2015 р., від 11.11.2015 р. у справі № 6-1124цс15, згідно ст. 360-7 ЦПК України є обовязковими для всіх судів України. Отже, відсутність у ОСОБА_1 під час укладання договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваної ОСОБА_3 й передача його саме за умови вчинення дій майнового або немайнового характеру всупереч вимогам ст. 717 ЦК України є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі ч.3 ст. 203 та ст. 229 ЦК України.

Але ОСОБА_3, погоджуючись з тим, що ОСОБА_1 фактично бажала передати їй у власність свою квартиру лише за умови вчинення з боку набувача дій майнового та немайнового характеру, повязаних з її довічним утриманням, наполягає на тому, що ОСОБА_1 не помилялась щодо суттєвих умов укладеного між ними правовину, а завідомо бажала укласти удаваний правочин - договір дарування квартири, щоб прикрити ним договір, який реально укладався сторонами договір довічного утримання, і що вона прямо просила про це ОСОБА_3, а метою таких дій ОСОБА_11 було її бажання позбавити права на спірну квартиру свою сестру ОСОБА_6, бо остання їй не допомагала.

Між тим такий довод ОСОБА_3 є недоведеним, надуманим та безглуздим з правової точки зору. Відповідно до ст. 717 ЦК України дарувальник передає обдаровуваному майно у власність. Відповідно до ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання відчужувач передає набувачеві майно у власність, взамін чого набувач зобовязується забезпечувати відчужувача утримання та (або) доглядом довічно. Тобто, і за договором дарування, і за договором довічного утримання до набувача майна (обдаровуваного) переходить право власності на майно відчужувача (дарувальника). Отже, довод ОСОБА_3 у позові про те, що ОСОБА_1 не помилялась щодо правової природи укладеного правочину, а просила її укласти удаваний договір дарування квартири замість договору довічного утримання, щоб в майбутньому позбавити свою сестру ОСОБА_6 як спадкоємицю права власності на спірну квартиру, є явно вигаданим, оскільки і договір довічного утримання, і договір дарування мають однакові правові наслідки відчуження нерухомості і перехід права власності від ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та в рівній мірі позбавляють спадкоємців ОСОБА_1 можливості претендувати на спірну квартиру, бо ця нерухомість після укладання як договору дарування, так і договору довічного утримання не входить у спадкове майно ОСОБА_1

Мало того, саме сестра позивачки ОСОБА_6, незважаючи на те, що вона сама за віком і станом здоровя є непрацездатною і потребує піклування, по мірі сил приїжджала і приїжджає з м. Кривий ріг до ОСОБА_1, щоб піклуватися про неї, бо ОСОБА_3 допомоги ОСОБА_1Я не надавала.

Вигадане твердження ОСОБА_3 про те, що ОСОБА_1 попросила її укласти завідомо удаваний правочин, щоб позбавити в майбутньому свою сестру ОСОБА_6 права на спірну квартиру, спростовується реальними доказами заповітом ОСОБА_1, посвідченим 25.02.2015 р. року приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу ОСОБА_12, з якого вбачається, що ОСОБА_1 заповіла своє майно саме ОСОБА_6 Цей заповіт підтверджує інші наміри позивачки, ніж зазначає в своєму позові ОСОБА_3 - що ОСОБА_1 якраз бажала на випадок своєї смерті залишити спірну квартиру саме ОСОБА_6

Таким чином, твердження ОСОБА_3 про те, ОСОБА_1Я не помилялась щодо суттєвих умов укладеного правочину, бо що сторони умисно уклали удаваний договір дарування замість договору довічного утримання, є недоведеними та спростовуються вищенаведеними доводами.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 749 ЦК України у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача. Якщо обовязки набувача не були конкретно визначені або у разі виникнення потреби забезпечити відчужувача іншими видами матеріального забезпечення та догляду спір має вирішуватися відповідно до засад справедливості та розумності. Отже, за змістом ст. 638 ч. 1, 744, 749 ч. 1, 2 ЦК України види матеріального забезпечення, та (або) усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача, є суттєвими умовами договору довічного утримання.

ОСОБА_3 визнає, що ОСОБА_1 бажала укладання договору довічного утримання, але при цьому, прохаючи в позові про визнання договору довічного утримання дійсним, не зазначає та не доводить, чи домовились фактично сторони про права ОСОБА_1 як відчужував квартири та обовязки ОСОБА_3 як набувача нерухомості, та які саме обовязки щодо матеріального забезпечення і догляду ОСОБА_1, і в якому обсязі виникли у ОСОБА_3

Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Відповідно до абз. 2 п. 12 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6.11.2009 року № 9 не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобовязань, що виникли з правочину, має доводитись письмовими доказами. Наведене свідчить, що досягнення домовленості між відчужувачем ОСОБА_1 та набувачем ОСОБА_3 щодо таких істотних умов договору довічного утримання, як види та обсяг матеріального забезпечення і (або) догляду ОСОБА_1, та встановлення судом виду і обсягу такого забезпечення і догляду відчужувача не може ґрунтуватися на свідченнях свідків, а має доводитись письмовими доказами, яких по справі не має.

За рік, що сплив з дня укладання договору дарування квартири, ОСОБА_3, яка в її ж слів достовірно розуміла, що ОСОБА_1 має на меті договір довічного утримання, не виявила бажання допомагати позивачці, доглядати за нею навіть із вдячності. Так необхідну ОСОБА_1 допомогу та догляд надавали не ОСОБА_3, а соціальний робітник відділу соціальної допомоги на дому ТЦ СОРЗ ОСОБА_13, сестра позивачки ОСОБА_6, свідок ОСОБА_14 та сусіди позивачки. Тому визнання дійсним між сторонами договору довічного утримання, конкретні умови якого щодо утримання і догляду ОСОБА_1 сторонами не визначені, та який набувачем ОСОБА_3 не виконувався протягом року, є неприпустимим, бо не відповідатиме загальним засадам цивільного законодавства (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦКУ України щодо справедливості, добросовісності і розумності) та вимогам ст. 744, 749 ЦК України.

Щодо вимог ОСОБА_3 про стягнення з ОСОБА_1 на її користь судових витрат і витрат, повязаних з укладенням договору дарування суд зазначає наступне:

Розподіл судових витрат між сторонами регламентується статтею 88 ЦПК Україні. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому суд, вважаючи, що є доведеними первісні позовні вимоги ОСОБА_1, вважає необхідним стягнути на її користь із ОСОБА_3 понесені судові витрати судовий збір в розмірі 551,20 грн.

Вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення витрат, повязаних з укладенням договору дарування в її позові невмотивовані і не обгрунтовані, а сума, що підлягає стягненню, в прохальній частині зустрічного позову не зазначена.

Дійсно, частиною 2 ст. 229 ЦК України передбачено, що у разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобовязана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Між тим наслідки визнання недійсним договору дарування, передбачені ч. 2 ст. 229 ЦК України, по даній справі не можуть бути застосовані:

По-перше, ОСОБА_3 заперечує, що укладений сторонами договір дарування є недійсним з правових підстав, передбачених ст. 229 ЦК України, та наполягає, що насправді має місце удаваний правочин із правовими наслідками, передбаченими ст. 235, а не 229 ЦК України.

По-друге, ОСОБА_3 у своєму позові і не зазначає, і не доводить, що витрати, повязані з укладенням договору дарування на суму 2804,29 гр., є завданими їй збитками в розумінні ст. 229 ЦК України.

По-третє, ч. 2 ст. 229 ЦК України передбачено, особа зобовязана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки лише у разі, якщо вина помилилася в результаті її власного недбальства. Між тим позивачка ОСОБА_1 помилилась і уклала із ОСОБА_3 договір дарування замість договору довічного утримання не через власне недбальство, а з поважних причин: через вкрай похилий вік, хронічні хвороби, немічність і безпорадність, а також через низький рівень освіти (у неї початкова освіта). На час укладання оспорюваного правочину ОСОБА_15 вже виповнилося 85 років; вона страждає на низку вікових хронічних хвороб, недочуває та страждає на зрілу катаракту обох очей, а тому майже не бачить і не могла прочитати текст договору дарування.

Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1Я до ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним, про визнання права власності на квартиру необхідно задовольнити, а в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання договору дарування квартири удаваним, про визнання дійсним договору довічного утримання необхідно відмовити.

Керуючись ст. 202, 235, 717, 746 ЦК України, ст. 10, 11, 209, 212, 214-215 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа: Третя Дніпродзержинська державна нотаріальна контора про визнання правочину недійсним, про визнання права власності на квартиру задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування квартири № 20, розташованої в будинку № 26 по вул. Глаголєва у м. Дніпродзержинську, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та посвідчений 26 червня 2015 р. державним нотаріусом Третьої Дніпродзержинської державної нотаріальної контори ОСОБА_5 за реєстровим № 1-1142.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру № 20, розташовану в будинку № 26 по вул. Глаголєва у м. Дніпродзержинську загальною площею 30,4 кв. м, житловою 15,2 кв. м.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 551,20 грн. у відшкодування судових витрат.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 третя особа: Третя Дніпродзержинська державна нотаріальна контора про визнання договору дарування удаваним та визнання укладеним та дійсним договір довічного утримання відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний термін апеляційної скарги.

Суддя Дячков С. В.