Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/1056/16 Головуючий у суді І-ї інстанції Кавун Т. В.
Доповідач Авраменко Т. М.
РІШЕННЯ

Іменем України

30.08.2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючої судді Авраменко Т.М.,

суддів: Кіселика С.А., Суржика М.М.,

секретар Гончар В.В.

за участю представників сторін

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кіровограді цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Березовської Ірини Анатоліївни в інтересах ОСОБА_1 на рішення Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 11 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту батьківства.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які прибули в судове засідання, дослідивши матеріали справи, колегія суддів,

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2015 року ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_1 про встановлення факту батьківства.

Зазначала, що з червня 2003 року проживала однією сім'єю з ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу. З травня 2006 року вони проживали в квартирі АДРЕСА_1, власником якої був ОСОБА_3 та в якій вона зареєстрована з 23 травня 2006 року до цього часу. В період спільного проживання ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_4. ОСОБА_3 своє батьківство не заперечував, але дитина була записана з її слів: в графі «прізвище» - ОСОБА_4, в графі «батько» - ОСОБА_3

З листопада 2010 року вони проживали окремо. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер. Після його смерті відкрилась спадщина на квартиру, що знаходиться по АДРЕСА_1.

Просила встановити факт батьківства ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, відносно ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 народження.

Рішенням Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 11 березня 2016 року позов про встановлення факту батьківства задоволено.

В апеляційній скарзі представник відповідача просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалене з порушенням норм процесуального та матеріального права, ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити. Зазначає, що при ухваленні рішення суд керувався лише показами свідків та відміткою в паспорті про реєстрацію особи. Однак покази свідків не підтверджують походження дитини від певної особи, відмітка в паспорті також не є належним доказом батьківства. Як вбачається із свідоцтва про народження дитини, відомості про батька записані зі слів позивачки, що навпаки підтверджує факт невизнання ОСОБА_3 батьківства. Також суд помилково дійшов висновку про ухилення відповідачки від проведення експертизи, оскільки в матеріалах справі відсутні відомості про належне повідомлення її про час та місце проведення експертизи. До того ж судом з відповідачки стягнуто витрати пов'язані з проведенням експертизи, але експертиза у справі проведена не була.

В засіданні апеляційного суду представник відповідача підтримала доводи апеляційної скарги, а представник позивача просив відхилити апеляційну скаргу, оскільки рішення суду є законним, справедливим, захищає права малолітньої дитини.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.130 СК України у разі смерті чоловіка, який не перебував у шлюбі з матір'ю дитини, факт його батьківства може бути встановлений за рішенням суду. Заява про встановлення факту батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої ст.135 цього Кодексу.

Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України (ч.2 ст.128 СК України). При цьому, доказами у відповідності зі ст. 57 Цивільного процесуального кодексу, є: пояснення сторін, третіх осіб, їхніх представників; показання свідків; письмові докази; речові докази, зокрема звуко- та відеозапису; висновки експертів.

Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ст. 212 ЦПК України, згідно з якою жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення У разі коли ухилення сторони у справі зазначеної категорії від участі в експертизі або від подання необхідних матеріалів, документів тощо унеможливлює її проведення, суд відповідно до ст. 146 ЦПК може визнати факт, для з'ясування якого її було призначено, або відмовити в його визнанні (залежно від того, хто зі сторін ухиляється, а також яке значення має для них ця експертиза). Якщо відповідач у такій справі ухиляється від участі у проведенні судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи, суд вправі постановити ухвалу про його примусовий привід ( абз.2 та обз.3 п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»).

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, позивач ОСОБА_2 та ОСОБА_3 разом проживали як чоловік та жінка з червня 2003 року по листопад 2010 року.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер (а.с.6).

З 23 травня 2006 року позивач зареєстрована в належній на праві власності ОСОБА_3 квартирі АДРЕСА_1 (а.с.7). ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_4. Відповідно до ст.135 СК України дитина була записана зі слів матері, прізвище ОСОБА_4, а в графі батько записаний ОСОБА_3.

Зазначені обставини підтверджуються також поясненням позивача, поясненнями свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в судовому засіданні 19 жовтня 2015 року (а.с.77), фотографіями (а.с.9), медичними документами (а.с.60-61).

В пояснювальній записці суду відповідач ОСОБА_1, не заперечуючи факту спільного проживання позивача з її сином ОСОБА_3, вказувала, що відносини між ними були не дуже хороші, часто сварилися, билися, то вона сама ходила жити до батьків, то син збирав її речі та виганяв її з квартири, після припинення спільного проживання, вона з'ясовувала, що між ними сталося і позивач зазначила, що жити з сином не буде, бо він випиває, одружуватися та записувати дитину не хоче. Вважає, що у сина були на це причини (а.с.47-50).

Матеріалами справи підтверджується, що за клопотанням позивача ухвалою суду першої інстанції від 10 листопада 2015 року була призначена генетична експертиза, яка не була проведена, оскільки відповідач за викликом експертної установи двічі 12 січня 2016 року та 26 січня 2016 року не прибула для здійснення забору зразків ДНК.

Суд дійшов висновку, що відповідач ухилилася від проведення експертизи, та задовольнив позов про встановлення факту батьківства на підставі наявних у справі доказів.

Колегією суддів встановлено, що виклики відповідача для проведення експертизи здійснювалися за адресою АДРЕСА_2, проте не були їй вручені та повернуті експертній установі за закінченням терміну зберігання (а.с.88-90, 136-140).

В засіданні апеляційного суду представник відповідача адвокат Березовська І.А. зазначила, що зареєстрованим місцем проживання відповідача відповідно до записів в паспорті є АДРЕСА_3. Їй , як представнику відповідача, такі виклики не направлялися. В пояснювальній записці до Маловисківського районного суду відповідач ОСОБА_1 зазначає, що вона проживає в АДРЕСА_3, працює Італія, м.Дезіо, вул.Трецці,5 (а.с.47-50).

Враховуючи предмет спору та характер спірних правовідносин, не проведення експертизи відповідно до ухвали суду першої інстанції не з вини сторін, за клопотанням позивача з урахуванням заперечень представника відповідача ухвалою апеляційного суду від 17 травня 2016 року призначена судово- генетична експертиза, виконання якої доручено ТОВ «Судова незалежна експертиза України» для з'ясування питання чи перебуває ОСОБА_1 у кровному спорідненні з малолітнім ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 народження (а.с.162-163).

ТОВ «Судова незалежна експертиза України» повідомило суд, що ДНК дослідження безпосередньо виконуються німецькою судово-генетичною лабораторією і її висновок не може кваліфікуватися як висновок судової експертизи відповідно до Закону України «Про судову експертизу (а.с.169).

Ухвалою апеляційного суду від 14 червня 2016 року призначена судово- генетична експертиза, виконання якої доручено Одеському бюро судово-медичної експертизи (а.с.195-196), експертиза із встановлення біологічного споріднення між внуком та бабусею не проведена у зв'язку із відсутністю обладнання, реагентів і методик необхідних для її виконання (а.с.199).

Неможливість встановлення біологічного споріднення між внуком та бабусею і можливість встановлення батьківства в даному випадку шляхом вилучення біоматеріалу батька в процесі ексгумації тіла померлого підтвердили і інші державні експертні установи України (а.с.237-240).

Представником позивача подано клопотання про проведення ексгумації, відібрання зразків біологічного матеріалу та проведення генетичної експертизи (а.с.234-236). В судовому засіданні апеляційного суду 30 серпня 2016 року представник відповідача повідомила, що мати спадкодавця ОСОБА_1 своєї згоди на ексгумацію не надає.

Таким чином, судово-генетична експертиза у цій справі не проведена не з вини позивача.

Оцінюючи відповідно до ст.212 ЦПК України наявні у справі докази, суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про встановлення факту батьківства.

Доводи апеляційної скарги такого висновку суду не спростовують, оскільки фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди відповідача з висновками суду першої інстанції щодо їх оцінки. Передбачені законом підстави для переоцінки доказів апеляційним судом відсутні.

Посилання на те, що покійний ОСОБА_3 не визнавав себе батьком ОСОБА_4, оскільки за життя не подав заяву про визнання себе батьком дитини, що є підставою для відмови у встановлення факту батьківства, безпідставні, спростовуються матеріалами справи і крім того, на відміну від Кодексу про шлюб та сім'ю, чинне сімейне законодавство України передбачає можливість встановлення факту батьківства незалежно від того, чи визнавала особа своє батьківство за життя і взагалі чи знала про народження дитини.

Також колегія суддів зазначає, що матеріали справи не містять ніяких доказів на спростування доводів позивача щодо факту батьківства покійного ОСОБА_3 відносно ОСОБА_4, крім невизнання цього факту відповідачем, разом з тим, виходячи з диспозитивності цивільного судочинства відповідно до ст.ст.11, ч.1 ст.60 ЦК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доводи представника відповідача щодо незаконності рішення суду з тих підстав, що суд заяву про встановлення факту батьківства розглянув в позовному провадження, а не в порядку окремого провадження, не ґрунтуються на законі.

Дійсно, у разі смерті чоловіка, який не перебував у шлюбі з матір'ю дитини, або смерті жінки, котра вважалась матір'ю останньої, факт їхнього батьківства (материнства) може бути встановлено за рішенням суду в окремому провадженні.

Разом з тим, згідно з ч.6 ст.235 ЦПК України якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз'яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Позовна заява щодо встановлення факту батьківства подана з метою оформлення спадщини малолітнім ОСОБА_4, яка залишилася після смерті ОСОБА_3

Матеріалами справи підтверджується, що заяву про встановлення факту батьківства в порядку окремого провадження вперше подано до суду в лютому 2012 року (а.с.14-15), рішенням Маловисківського районного суду від 29 березня 2012 року факт батьківства було встановлено (а.с.16-17), однак за апеляційною скаргою адвоката Березовської І.А. в інтересах ОСОБА_1 ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 19 березня 2015 року рішення суду скасовано, а заява залишена без розгляду (а.с.19-20).

В межах доводів апеляційної скарги підстави для зміни або скасування рішення суду в частині встановлення факту батьківства відсутні.

Разом з тим, суд безпідставно стягнув з відповідача витрати за проведення генетичного дослідження в сумі 17360 грн. 56 коп., яке не було проведено, і, як підтвердив представник позивача, кошти ці експертна установа їй повернула, тому в цій частині рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в стягненні зазначених витрат.

На підставі викладеного, керуючись п.2 ч.1 ст.307, ч.1 ст.309, ч.2 ст.314, ст.316 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу адвоката Березовської Ірини Анатоліївни в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.

Скасувати рішення Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 11 березня 2016 року в частині стягнення витрат, пов'язаних з проведенням генетичного дослідження в сумі 17360 грн. 56 коп., та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 у стягненні витрат в сумі 17360 грн. 56 коп.

В іншій частині рішення суду залишити без зміни.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуюча суддя Т.М.Авраменко

Судді: С.А.Кіселик

М.М.Суржик