Справа № 194/1739/14
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

26 грудня 2016 року Індустріальний районний суд міста Дніпропетровська в складі головуючого судді Марченко Н.Ю., за участю секретаря судового засідання Герасименка В.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» про визнання кредитного договору недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

11 серпня 2014 року ПАТ «Комерційний банк «Надра» уточнило свої позовні вимоги, визначивши в якості відповідачів ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Ухвалою від 10 листопада 2015 року вказаний позов прийнято до провадження Індустріального районного суду м. Дніпропетровська.

Остаточно уточнивши свої позовні вимоги, ПАТ Комерційний банк Надра просить стягнути на свою користь солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 заборгованість у розмірі 103 823,08 доларів США та 3 838 657,36 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 31 березня 2008 року між ВАТ Комерційний банк Надра, правонаступником якого є ПАТ Комерційний банк Надра, і ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 800432/ФЛ, відповідно до якого відповідач отримала кредит в іноземній валюті 66751,20 доларів США на строк до 10 березня 2028 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,30 % річних. Згідно з п. 3.3.31 кредитного договору щомісячна сума мінімально необхідного платежу складає 706,20 доларів США. В забезпечення виконання зобов'язання за даним кредитним договором 20 січня 2009 року між банком і ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були укладені договори поруки № 800432/ФЛ-П-3 та № 800432/ФЛ-П-4, відповідно до яких поручителі взяли на себе зобов'язання відповідати солідарно з боржником за невиконання ним зобов'язань. Між тим, відповідачі взяті на себе зобов'язання не виконують. У зв'язку з чим станом на 02.02.2016 року заборгованість за кредитним договором складає 103 823,08 доларів США, з яких 63 202,74 доларів США заборгованість за сумою кредиту та 40 620,34 доларів США заборгованість проценти за користування кредитом, та 3 838 657,36 грн., з яких 598 264,24 грн. - пеня за п. 5.2 кредитного договору та 3 240 393,12 грн. - штраф за п. 5.3, 4.3.14 кредитного договору.

В свою чергу, відповідач ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом, в якому просить визнати недійсним кредитний договір № 800432/ФЛ від 31.03.2008 року, посилаючись на те, що оскільки грошовою одиницею України є гривня, то грошові зобов'язання можуть бути виражені в іноземній валюті лише у випадках, якщо суб'єкти господарювання мають право проводити розрахунки між собою в іноземній валюті. Декретом Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" передбачено, що на здійснення валютних операцій Національний банк України видає генеральні та індивідуальні ліцензії. Проте, укладаючи кредитний договір, ані вона, ані позивач за первісним позовом не мали відповідної ліцензії на здійснення валютної операції. Крім того, з дня укладення договору суттєво збільшився курс долара США до гривні, чим істотно змінилося її становище щодо можливості виконання зобов'язань. Вважає, що при укладенні кредитного договору були порушені норми статті 99 Конституції України, згідно з якою грошовою одиницею України є гривня; ст. 524 ЦК України, яка визначає, що зобов'язання повинно бути визначено в грошовій одиниці України гривні; ст. 533 ЦК України, відповідно до якої зобов'язання підлягає виконанню у національній валюті, використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом; Правил використання готівкової іноземної валюти на території України, затверджених постановою Правління Національного банку України від 30 травня 2007 року № 200 та ст. 3 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю". Згідно зі статтею 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Тому, на її думку, є підстави для визнання кредитного договору недійсним.

У судове засідання представник позивача ПАТ "Комерційний банк "Надра" не з'явився, про час і місце судового розгляду був повідомлений належним чином та, незважаючи на те, що судом його явка була визнана обов'язковою для надання особистих пояснень щодо підстав позову та обставин, які мають значення для справи, подав заяву про розгляд справи в його відсутність, в якій просив ухвалити рішення на підставі наявних доказів, що є в матеріалах справи. Також раніше представником позивача були подані письмові заперечення на зустрічний позов ОСОБА_1, в яких він, посилаючись на правомірність видачі відповідачу кредиту в іноземній валюті, просить у задоволенні зустрічного позову відмовити.

Представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_6 в судове засідання не з'явилася, про час і місце судового розгляду була повідомлена належним чином, надала заяву про відкладення судового розгляду у зв'язку з хворобою, між тим, враховуючи загальний строк тривалості судового провадження (понад два роки), те, що судовий розгляд неодноразово відкладався, в тому числі за клопотанням представника відповідача, а відповідно до норм цивільного процесуального законодавства сторони не повинні зловживати своїми процесуальними правами, на що вказав Європейський суд з прав людини в своєму рішенні від 07.07.1989 р. у справі Юніон Аліментаріа ОСОБА_7 проти Іспанії, зазначивши, що заявник зобов'язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов'язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання, а також зважаючи на те, що суду потрібно дотримуватися розумного строку для судового провадження, на чому постійно наголошує в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, зокрема, у справах Іззетов проти України, Пискал проти України, Майстер проти України, Субот проти України, Крюков проти України, Крат проти України, Сокор проти України, Кобченко проти України, Шульга проти України, Лагун проти України, Буряк проти України, ТОВ ФПК ГРОСС проти України, ОСОБА_4 проти України, суд вирішує первісний і зустрічний позови у відсутності відповідача та її представника на підставі наявних у справі даних і доказів, оскільки раніше судом були вирішені всі заяви і клопотання сторін.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судове засідання також не з'явилися, повідомлялися про час і місце судового розгляду, надали свої письмові заперечення проти позову, в яких вважали поруку припиненою та просили в позові до них відмовити.

Суд, дослідивши всі обставини по справі та перевіривши їх доказами, вважає, що підстави для задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 відсутні, а первісний позов ПАТ "Комерційний банк "Надра" підлягає частковому задоволенню за наступних підстав:

Судом встановлено, що 31 березня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством комерційний банк Надра, правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство Комерційний банк Надра, та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 800432/ФЛ, відповідно до умов якого банк надав відповідачу в тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти на придбання квартири № 33, що знаходиться по пров. Вільному в м. Дніпропетровську, в розмірі 66751,20 доларів США на строк до 10 березня 2028 року зі сплатою 11,3 % річних.

Пунктами 3.3.1, 3.3.3 кредитного договору визначено, що щомісячна сума мінімально необхідного платежу складає 706,20 доларів США та підлягає сплаті до 10 числа кожного місяця.

Згідно з п. 5.2 кредитного договору у випадку прострочення виконання зобов'язань позичальника щодо повернення кредиту, сплати всіх нарахованих відсотків, комісії та можливих штрафних санкцій у строк, визначений у п. 3.3.3 цього договору, позичальник сплачує банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла на час виникнення заборгованості, від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення.

Крім того, у разі порушення позичальником вимог п. 4.3 за виключенням п.п. 4.3.3, 4.3.4 цього договору, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 10% від суми кредиту, визначеної у п. 1.1 цього договору, за кожен випадок (п. 5.3 кредитного договору).

Також судом встановлено, що у забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором 20 січня 2009 року ВАТ комерційний банк "Надра", правонаступником якого є ПАТ "Комерційний банк "Надра", були укладені договору поруки № 800432/ФЛ-П-3 та № 800432/ФЛ-П-4 з ОСОБА_2 і ОСОБА_3 відповідно.

Згідно з пунктами 1.2, 1.3 договорів поруки поручителі відповідають перед кредитором у повному обсязі. Позичальник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Відповідальність поручителя виникає як у випадку невиконання позичальником будь-якої частини зобов'язання, так і при невиконанні позичальником зобов'язання в цілому.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За змістом ст. ст. 526, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, та у встановлений строк.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

В силу ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно зі статтею 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Зокрема, ч. 1 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 11 Закону України Про захист прав споживачів (в редакції, яка діяла на час укладення кредитного договору) договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобовязується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

У ч. 4 ст. 11 Закону України Про захист прав споживачів зазначено, що договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством.

Відповідно до ч. 5 ст. 11 Закону України Про захист прав споживачів до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

Згідно зі ст. 18 Закону України Про захист прав споживачів умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Відповідачем ставиться питання про визнання недійсним кредитного договору № 800432/ФЛ від 31.03.2008 року.

Між тим, як вбачається зі змісту даного договору, сторони узгодили в ньому всі істотні умови для такого виду договорів відповідно до вимог чинного на час його укладення законодавства.

Укладаючи кредитний договір, сторони, зокрема, визначили суму кредиту, строк, на який надається кредит, розмір відсоткової ставки за користування кредитом, а також щомісячних платежів в іноземній валюті (доларах США), які підлягають сплаті позичальником у рахунок повернення кредиту, що не суперечить положенням ч. 5 ст. 11 та ст. 18 Закону України Про захист прав споживачів.

Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно зі ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ.

На час укладення кредитного договору між сторонами порядок надання дозволу НБУ на банківські операції та генеральних ліцензій встановлювався Положенням про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операції, затвердженим постановою Правління НБУ від 17 липня 2001 року № 275, у п. 5.3 якого було визначено, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, що перераховані в цьому Положенні, є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом КМУ.

Таким чином, банк як фінансова установа, отримавши в установленому законом порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який є генеральною ліцензією на валютні операції, має право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Щодо вимог пп. "в" п. 4 ст. 5 Декрету КМУ, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують установлені законодавством межі, то законодавством не було встановлено межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті.

Отже, достатньою правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку, тобто отримання письмового дозволу НБУ на операції, пов'язані з іноземною валютою.

Судом встановлено, що на час видачі відповідачу кредиту в іноземній валюті ВАТ комерційний банк "Надра" мало відповідну банківську ліцензію № 21 від 23.08.2002 року та письмовий дозвіл Національного банку України № 21-2 від 04.11.2005 року з додатком на право здійснення операцій з валютними цінностями.

Суд звертає увагу, що на момент укладення кредитного договору між сторонами положення чинного законодавства не містили заборони щодо визначення грошового зобов'язання в іноземній валюті, в тому числі щомісячних платежів за кредитом та процентами за користування кредитом.

Отже, в даному випадку сторони договору з власної волі на свій розсуд визначили для себе ризики, пов'язані зі зміною обставин, з яких вони виходили при укладенні цього договору, в тому числі і щодо можливих економічних змін, а само по собі зростання курсу долара США до гривні протягом строку дії кредитного договору не може бути достатньою підставою для визнання кредитного договору недійсним.

Жодного доказу на підтвердження того факту, що на момент укладення кредитного договору відповідач була не згодна з його умовами, вважала їх відповідно до ст. 18 Закону України Про захист прав споживачів несправедливими або такими, що не відповідають закону, суду не надано.

З матеріалів справи вбачається, що при укладенні кредитного договору відповідач була ознайомлена з умовами договору, про що свідчить її підпис, і, якщо була не згодна з ними, то могла не підписувати і не укладати його, але волевиявлення відповідача було направлене саме на укладення договору та отримання кредиту на визначених у ньому умовах, зокрема, в іноземній валюті.

З урахуванням наведеного, суд вважає, що кредитний договір № 800432/ФЛ від 31.03.2008 року на момент його укладення відповідав вимогам закону та підстави для визнання його недійсним відсутні, а тому в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити.

Як вбачається з матеріалів справи, позичальник взяті на себе зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконує.

Згідно з наданим ПАТ "Комерційний банк "Надра" розрахунком заборгованості, станом на 02.02.2016 року заборгованість ОСОБА_1 перед позивачем складає: 63 202,74 доларів США заборгованість за кредитом; 40 620,34 доларів США заборгованість по сплаті процентів; 598 264,24 грн. - нарахована пеня.

Доказів на спростування вказаної заборгованості суду не надано.

Отже, у звязку з порушенням позичальником умов кредитного договору позивач набув право вимагати дострокового повернення кредиту.

Разом із тим, суд вважає необґрунтованими позовні вимоги ПАТ "Комерційний банк "Надра" про стягнення заборгованості з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Згідно зі статтею 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Статтею 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до частини 4 статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у ч. 4 ст. 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні ч. 4 ст. 559 ЦК України словосполучення "пред'явлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Отже, виходячи з положень другого речення ч. 4 ст. 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч. 2 ст. 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року № 6-53цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Відповідно до договорів поруки, укладених 20 січня 2009 року між ВАТ комерційний банк "Надра" і ОСОБА_2 та ОСОБА_3, в них не було визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, оскільки умовами цих договорів встановлено, що їх дія закінчується належним виконанням позичальником взятих на себе зобов'язань по кредитному договору чи виконанням поручителем своїх зобов'язань згідно з умовами цього договору.

При цьому в п. 2.1 договорів поруки сторони погодили, що кредитор набуває право вимагати від поручителя виконання зобов'язання, що витікає із кредитного договору при умові, якщо в установлений кредитним договором строк виконання позичальником зобов'язання в цілому чи в будь-якій його частині не будуть виконані, а також при умові обов'язкового направлення поручителю повідомлення з вимогою виконати зобов'язання позичальника в цілому (або в тій чи іншій його частині).

Судом встановлено, що позичальник з жовтня 2008 року почала порушувати свої зобов'язання щодо сплати щомісячної суми мінімально необхідного платежу в розмірі 706,20 доларів США, а з листопада 2012 року взагалі не виконує своїх зобов'язань за кредитним договором.

Як вбачається з матеріалів справи, 10 червня 2011 року позивач надіслав письмову претензію про дострокове погашення заборгованості, але іншому поручителю ОСОБА_5 (т. 1 а.с. 58-59).

Дані про те, що позивач протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання за кредитним договором, зокрема, строку сплати чергового платежу, яке не було виконано позичальником, звертався до поручителів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з вимогою про погашення заборгованості, матеріали справи не містять.

Отже, суд вважає, що, заявивши 11 серпня 2014 року позовні вимоги до ОСОБА_2 та ОСОБА_3, позивач пропустив шестимісячний строк для пред'явлення вимоги до поручителів, а тому позов ПАТ Комерційний банк Надра в частині стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задоволенню не підлягає.

Також суд вважає такими, що не підлягають задоволенню позовні вимоги ПАТ Комерційний банк Надра в частині стягнення штрафу на суму 3 240 393,12 грн., оскільки в силу ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Між тим, позивач не надав суду доказів на підтвердження обґрунтованості нарахування позичальнику штрафу в розмірі 3 240 393,12 грн. В матеріалах справи розрахунок цієї суми відсутній, як і відсутні дані про те, за яке саме порушення нарахований такий штраф з урахуванням того, що за умовами укладеного договору в разі порушення позичальником вимог п. 4.3 за виключенням п.п. 4.3.3, 4.3.4 цього договору позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 10% від суми кредиту, визначеної у п. 1.1 договору, за кожен випадок (п. 5.3 кредитного договору), тобто в розмірі 6675,12 доларів США. Виходячи з наведеного, суд вважає, що позов у частині стягнення штрафу в розмірі 3240393,12 грн. є недоведеним.

Таким чином, позов ПАТ «Комерційний банк «Надра» необхідно задовольнити частково, стягнувши з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за кредитним договором № 800432/ФЛ від 31.03.2008 року станом на 02.02.2016 року в розмірі 103 823,08 доларів США, яка складається з заборгованості за кредитом - 63202,74 доларів США та процентів за користування кредитом - 40620,34 доларів США, що на день винесення рішення відповідно до офіційно встановленого НБУ курсу гривні до долара США еквівалентно 2 727 096,55 грн. (103 823,08 х 2 626,6766/100), а також нараховану пеню в розмірі 598 264,24 грн.

Крім того, при зверненні до суду позивачем був сплачений судовий збір у сумі 3654 грн. Відповідно до ст. 88 ЦПК України у зв'язку з частковим задоволенням позову суд присуджує стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь ПАТ «Комерційний банк «Надра» вказані витрати пропорційно до розміру задоволених вимог у сумі 1827 грн.

Керуючись ст. ст. 209, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк Надра заборгованість за кредитним договором № 800432/ФЛ від 31.03.2008 року станом на 02.02.2016 року в розмірі 103 823 (сто три тисячі вісімсот двадцять три) долари США 08 центів, з яких: 63202,74 доларів США заборгованість за кредитом та 40620,34 доларів США заборгованість за процентами, а також пеню в розмірі 598264,24 грн.

В іншій частині позову Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» відмовити.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» про визнання кредитного договору недійсним відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» витрати по сплаті судового збору в розмірі 1827 (одна тисяча вісімсот двадцять сім) грн.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Н.Ю. Марченко