У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 серпня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі суддів: Бондаренко Н.В., Малько О.С.,Собіни І.М.

секретар судового засідання: Демчук Ю.Ю.

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 9 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення частки у спільному майні подружжя, визнання права власності на частку квартири та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особистою власністю майна, набутого за час фактичного припинення шлюбних відносин та окремого проживання,

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідачки та представників сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів

в с т а н о в и л а:

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 9 червня 2016 року первісні позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення частки у спільному майні подружжя та визнання права власності на частину квартири задоволено.

Визнано, що частка ОСОБА_2 в спільному майні подружжя, а саме квартирі АДРЕСА_1 становить 1/2 ідеальну частку квартири.

Визнано за ОСОБА_2 право спільної часткової власності на 1/2 ідеальну частку квартири АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати по справі, а саме, сплачений ним судовий збір в сумі 1377,1 грн.

В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особистою власністю майна, набутого за час фактичного припинення шлюбних відносин та окремого проживання відмовлено за недоведеністю.

В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує, що рішення є незаконним, необґрунтованим в зв'язку з неповним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що судом не надана належна правова оцінка нотаріально засвідченій заяві від 2.02.2008 року, в якій ОСОБА_2 вказав, що надає свою згоду на розірвання шлюбу у його відсутність, претензій з приводу розподілу майна не має.

Суд не дослідив звідки ОСОБА_2 дізнався про розірвання шлюбу в 2015 році та прийшов до помилкового висновку про те, що він раніше не знав та не міг знати про цю обставину.

Звертає увагу, що рішення Рівненського міського суду від 29.10.2010 року ОСОБА_2 не оскаржувалось, а тому встановлені ним обставини в силу п.3 ст.61 ЦПК України не потребують доведенню.

Оскільки, допитана в судовому засіданні дочка ОСОБА_3 вказала, що про факт розлучення повідомляла батька в 2011 році, то ОСОБА_2 знав про факт розлучення та міг звернутися до суду за отриманням рішення про розлучення ще в 2011 році.

Згідно відповіді Державної прикордонної служби від 28.03.2016 вбачається, що в період з 3.06.2011 року по 10.06.2013 року ОСОБА_2 перебував на території України, що ставить під сумнів висновок суду про те, що ОСОБА_2 повертався в Україну на невеликі проміжки часу.

Про порушення свого права ОСОБА_2 знав ще з червня 2011 року, оскільки після повернення до України в червні 2011 року він неодноразово намагався потрапити в спірну квартиру, з приводу чого виникали конфлікти.

Свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які є рідними сестрами ОСОБА_2 у судовому засіданні підтвердили, що їхній брат ОСОБА_2 дійсно з 2011 року проживає в с. Новостав в зв'язку з тим, що колишня дружина ОСОБА_1 не пустила його до квартири, перешкоджала йому в користуванні, не дала ключі від квартири та перевезла його речі.

Вважає, що до позовної заяви ОСОБА_2 про визначення частки у спільному майні подружжя та визнання права власності на частину квартири необхідно застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволенні позовної заяви, оскільки ОСОБА_2 не просив суд поновити строк позовної давності та не наводить поважних причин пропуску цього строку.

З наведених підстав просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове про відмову у задоволенні первісного позову, а її зустрічну позовну заяву задовольнити.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення первісного позову та відхилення зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки квартира АДРЕСА_1 придбана ОСОБА_1 у власність під час перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 за спільні кошти, вона є спільною сумісною власністю подружжя і частки сторін у квартирі, на підставі ст. 70 Сімейного кодексу України, є рівними.

Такі висновки відповідають обставинам справи та ґрунтуються на законі.

Встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі з 5 серпня 1994 року, який рішенням Рівненського міського суду від 29 листопада 2010 року розірваний.

17 березня 2005 року сторонами на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу придбано квартиру АДРЕСА_1 Дана нерухомість була зареєстрована на ім'я відповідачки.

ОСОБА_2 був присутній в нотаріуса під час укладення вказаного договору купівлі-продажу та давав згоду на придбання спірної квартири.

Відповідно до Конституції України засади регулювання шлюбу і сім'ї визначаються виключно законами України.

Відповідно до ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Рівність прав і обов'язків у шлюбі та сім'ї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями СК України та ЦК України.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належать їй, йому особисто.

Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 60 СК України).

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями:

1) час набуття майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року № 6-2641цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України.

Доказами у справі доведено, що за три дні до покупки спірної квартири на рахунок відповідачки у банку з рахунку позивача, відкритому у Португалії, були перераховані кошти в сумі 9980 Євро та витрачені на покупку квартири.

За наведеного, суд першої інстанції прийшов до законного й обґрунтованого висновку про те, що квартира АДРЕСА_1 від 17 березня 2005 року є спільною сумісною власністю подружжя, частки сторін в якій є рівними. Доводи апеляційної скарги правильності цих висновків суду не спростовують.

Покликання апеляційної скарги про те, що оскільки рішення Рівненського міського суду від 29.10.2010 року ОСОБА_2 не оскаржувалось, то встановлені ним обставини щодо не підтримування подружніх відносин та не ведення спільного господарства сторонами протягом дванадцяти років, в силу п.3 ст.61 ЦПК України не потребують доведенню, не заслуговують на увагу, так як ОСОБА_1, будучи обізнаною про перебування ОСОБА_2 за кордоном на заробітках, при зверненні з позовом про розірвання шлюбу суду вказану обставину не повідомила, внаслідок чого справу було розглянуто в заочному порядку обставини справи судом встановлено лише з її слів.

Безпідставними є і доводи скарги щодо пропуску позивачем строку позовної давності з огляду на таке.

Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки.

Відповідно до ч.1 та ч.3 ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків установлених законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Така норма міститься і в ст.72 СК України.

Тобто, позовна давність, в даному випадку, обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права, в даному випадку, права власності.

У зв'язку з цим позовна давність не розпочнеться, якщо після розірвання шлюбу права того, хто залишив свою частку у спільному майні за попереднім місцем проживання, не вимагаючи його поділу, не будуть порушені одним із колишнього подружжя.

Про порушення свого права позивач дізнався у 2015 році, після отримання відмови від відповідачки про поділ квартири. Після не визнання колишньою дружиною його права власності на частину спірної квартири, ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом.

Визначення судом першої інстанції перебігу строку позовної давності моментом коли ОСОБА_2 довідався про розірвання шлюбу є неправильним, однак це не вплинуло на правильність постановленого рішення. Відповідно до ч.2 ст.308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, судом в повній мірі з'ясовано обставини, що мають значення для справи, доводи апеляційної скарги правильності висновків суду не спростовують, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 303,307,309,313,314,315,317,319, 323-325 ЦПК, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 9 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Судді: Бондаренко Н.В

Малько О.С.

Собіна І.М.