Ухвала

іменем україни

13 липня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Колодійчука В.М., Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_6, про стягнення коштів; за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_6 про визнання недійсним договору позики, за касаційною скаргою ОСОБА_5 та доповненнями до неї на рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 6 жовтня 2015 року,

встановила:

У червні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з 9 серпня 1996 року по 24 травня 2011 року з відповідачем перебували в зареєстрованому шлюбі. 28 грудня 2006 року ними був придбаний автомобіль МАN 18.224, державний номерний знак НОМЕР_1, за 39 000 доларів США, який є їх спільною сумісною власності подружжя. У судовому порядку між ними було розділене належне їм майно, у тому числі і вищезазначений автомобіль, з виділом автомобіля у його власність і стягненням з нього на користь ОСОБА_5 грошової компенсації вартості Ѕ його частки. При поділі майна не було враховано, що на час розірвання шлюбу з ОСОБА_5 існував борг у сумі 23 000 доларів США, які були позичені ним 20 грудня 2006 року у ОСОБА_6 і витрачені для придбання зазначеного автомобіля. Дані кошти в сумі 184 000 грн стягнуто з нього за рішенням суду. 2 лютого 2014 року він повністю розрахувався з ОСОБА_6

Ураховуючи наведене та посилаючись на те, що договір позики ним було укладено в інтересах сім'ї, членом якої була на той момент також ОСОБА_4.( мати ОСОБА_5.), просив стягнути з відповідачів солідарно 1/2 частину сплаченого ним боргу.

У жовтні 2014 року ОСОБА_5 пред'явила зустрічний позов, мотивувала тим, що договір позики від 20 грудня 2006 року, укладений між її колишнім чоловіком ОСОБА_3 і ОСОБА_6, є недійсним, оскільки він не відповідає вимогам закону, так як укладений без її згоди, як дружини.

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 3 липня

2015 року заявлені позови залишені без задоволення.

Рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 6 жовтня

2015 року рішення суду першої інстанції в частині відмови ОСОБА_3 у задоволенні позову до ОСОБА_5 про стягнення коштів скасовано, у цій частині ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 92 000 грн. У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в часині відмови

ОСОБА_3 у задоволенні позову та ухвалюючи в цій частині нове рішення про часткове задоволення позову, апеляційний суд виходив із того, що виконання ОСОБА_3 обов'язку по поверненню боргу за договором позики у повному обсязі, в силу ч. 4 ст. 65 СК України, є підставою для стягнення з його колишньої дружини Ѕ частим даного боргу.

Проте з таким висновком погодитися не можна з огляду на наступне.

Апеляційним судом установлено, що з 9 серпня 1996 року по 24 травня 2011 року ОСОБА_3 і ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі.

У грудні 2006 року, сторони придбали автомобіль МАN 18.224, державний номерний знак НОМЕР_1, який належав їм на праві спільної сумісної власності подружжя.

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 21 листопада 2013 року здійснено поділ майно колишнього подружжя. Зокрема, за

ОСОБА_3 визнано право власності на зазначений автомобіль та зобов'язано його сплатити ОСОБА_5 грошову компенсацію у розмірі

65 171,41 грн вартості Ѕ належної їй частки.

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 20 грудня 2013 року з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 стягнуто 184 000 грн боргу за договором позики, укладеним 20 грудня 2006 року.

Даний борг був повернуто ОСОБА_3, що підтверджується розпискою ОСОБА_6, виданою 2 лютого 2014 року.

Ураховуючи вимоги ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_3 посилався на те, що на придбання вказаного автомобіля були витрачені кошти, позичені у ОСОБА_6 та отримані в кредит у банку.

ОСОБА_5 у своїх письмових поясненнях вказувала, що кошти на придбання наведеного вище автомобіля були взяті в борг у ОСОБА_7 і після одержання кредитних коштів за кредитним договором від 28 грудня

2006 року були йому повернуті.

Вирішуючи спір у цій частині, апеляційний суд вважав доведеним, що кошти отримані ОСОБА_3 у ОСОБА_6 були витрачені на придбання вказаного вище транспортного засобу. Як на доказ наведеного, посилався на розписку від 20 грудня 2006 року про укладення договору позики з

ОСОБА_6, рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від

20 грудня 2013 року про стягнення боргу з ОСОБА_3, розписку

ОСОБА_6 про повернення боргу ОСОБА_3 2 лютого 2014 року. Крім того, для придбання автомобіля були використані кошти отримані в кредит, що підтверджено кредитним договором від 28 грудня 2006 року, показами свідків ОСОБА_8 і ОСОБА_9

Згідно ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до змісту ст. 65 СК України при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Разом із тим, апеляційний суд на вказане уваги не звернув, фактично обмежившись посиланням на покази свідків поклав, на ОСОБА_5 обов'язок по сплаті боргу чоловіка, на отримання якого вона, як дружина, в установленому законом порядку згоди не надавала.

Відмовляючи ОСОБА_3 у задоволенні позовних вимог, місцевий суд правильного застосував положення ч. ч. 2,4 ст. 65 ЦК України, на підстави сукупності доказів, яким дав оцінку відповідно до ст. 212 ЦПК України, вірно виходив із того, що при розгляді справи про поділ майна подружжя

ОСОБА_3 не ставив питання щодо врахування будь-яких боргових зобов'язань, тобто не вважав, що даний борг є спільним майном подружжя, витрачений в інтересах сім'ї, а відтак не підлягає поділу.

Оскільки під час дослідження доказів та встановлення фактів у справі, судом першої інстанції не були порушені норми процесуального права, вірно застосовані норми матеріального закону, тому рішення суду є законним і обґрунтованим.

Проте всупереч вимогам статей 303, 316 ЦПК України, апеляційний суд переоцінив наявні в справі докази, не витребував нових, не навів належних доказів на спростування висновків суду першої інстанції та скасував законне рішення суду першої інстанції.

Установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції відповідно до ч. 1 ст. 339 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 6 жовтня

2015 року скасувати, рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 3 липня 2015 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.С. Ткачук

Судді:
В.С. Висоцька
О.В. Кафідова

В.М. Колодійчук

І.М. Фаловська