АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 534/2791/15-ц Номер провадження 22-ц/786/2447/16Головуючий у 1-й інстанції Солоха О. В. Доповідач ап. інст. Пікуль В. П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 серпня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого Пікуля В.П.,

суддів : Прядкіної О.В., Панченка О.О.,

при секретарі Зеленській О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк" на рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 30 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк", Комсомольського філіалу Публічного акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк" про визнання кредитного договору недійсним,-

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2015 року ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3звернулася в суд з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційного банку (далі - ПАТ КБ) «ПриватБанк» про Комсомольського філіалу ПАТ КБ "ПриватБанк" про визнання кредитного договору недійсним.

Позов ОСОБА_2 мотивувала тим, що 29 грудня 2006 року між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «ПриватБанк» був укладений кредитний договір №PLRLRX10370067, відповідно до якого ОСОБА_3 отримав кредит у сумі 1716, 96 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,0 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом зі строком повернення по 29 грудня 2007 року. Однак, з 2000 року ОСОБА_3 хворів на хронічні психічні захворювання та перебував на обліку у лікаря-психіатра, тому він не міг укласти вищезазначений договір, оскільки не усвідомлював значення своїх дій, тому звернулась до суду із відповідним позовом.

У позові просила визнати кредитний договір укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 29 грудня 2006 року № PLRLRX10370067 недійсним.

Рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 30 червня 2016 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано кредитний договір від 29 грудня 2006 року №PLRLRX10370067, укладений між ОСОБА_3 та Публічним акціонерним товариством комерційним банком «Приват Банк» недійсним.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приват Банк» на користь держави судовий збір у розмірі 487 грн. 20 коп.

В іншій частині позову відмовлено.

З рішенням суду не погодилося ПАТ КБ "ПриватБанк", яке його оскаржило, просило скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на необґрунтованість рішення, невідповідність висновків суду обставинам справи.

В судове засідання представник ПАТ КБ «ПриватБанк» не з'явився, будучи у порядку встановленому законом повідомлений про час та місце розгляду справи, про що свідчить розписка про отримання судової повістки.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції вірно встановлено та підтверджено документально, що 29 грудня 2006 року між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «ПриватБанк» був укладений кредитний договір №PLRLRX10370067, відповідно до якого ОСОБА_3 отримав кредит у сумі 1716, 96 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,0 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом зі строком повернення по 29 грудня 2007 року.

У зв'язку із невиконанням ОСОБА_3 своїх зобов'язань за кредитним договором станом на 27 березня 2015 року утворилась заборгованість у сумі 31725 грн. 50 коп.

28 березня 2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу було винесено виконавчий напис, зареєстрований за № 1456, щодо задоволення вимог ПАТ КБ «ПриватБанк», стягнення суми боргу в розмірі 31225, 50 грн. та витрат пов'язаних із вчиненням виконавчого напису в сумі 1700 грн., на підставі якого 03 вересня 2015 року постановою державного виконавця державної виконавчої служби Комсомольського міського управління юстиції було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження та з жовтня 2015 року проводились відрахування з пенсії ОСОБА_3

Як вбачається із довідки від 15 грудня 2015 року № 1536 наданої Управлінням пенсійного фонду України м. Комсомольська Полтавської області ОСОБА_3 знаходиться на обліку в УПФУ м. Комсомольська Полтавської області та отримує пенсію по інвалідності внаслідок загального захворювання інвалідам ІІ групи, що також підтверджується довідкою МСЕ серії 7-66 ТЕ від 31.03.2011 року.

Згідно рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 24 жовтня 2013 року ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, було визнано недієздатним, встановлено над ним опіку та призначено ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, опікуном над її недієздатним сином ОСОБА_3 На підставі вищевказаного рішення суду ОСОБА_2 було видано посвідчення № 34 від 18 листопада 2013 року про те, що вона є опікуном над недієздатним ОСОБА_3 та його майном.

З акту судово-психіатричного експерта №192 від 28 квітня 2016 року вбачається, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, під час підписання ним кредитного договору від 29 грудня 2006 року №PLRLRX10370067 страждав на хронічний стійкий психічний розлад у вигляді шизофренії, параноїчної форми, галюцинаторно-параноїдний синдром, стан загострення з помірно вираженим дефектом особистості. Наявний у ОСОБА_3 стійкий психічний розлад позбавляв його здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними під час підписання ним кредитного договору від 29 грудня 2006 року.

У частинах 1, 3 ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки.

Відповідно до ч.ч.2, 3, 5 ст.203 ЦК України, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За змістом ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1, 2, 3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

За змістом ч.ч.1, 2 ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. У разі наступного визнання фізичної особи, яка вчинила правочин, недієздатною позов про визнання правочину недійсним може пред'явити її опікун.

Враховуючи викладене, а також те, що на момент укладення кредитного договору №PLRLRX10370067 від 29 грудня 2006 року ОСОБА_3 був неспроможний розуміти значення своїх дій та керувати ними, що підтверджується також актом судово-психіатричного експерта від 28 квітня 2016 року, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_2, яка діє в інтересах ОСОБА_3

Безпідставними є посилання відповідача в апеляційній скарзі на неналежність висновку експерта, як доказу у справі, оскільки недієздатним ОСОБА_3 визнано у 2013 році, тоді як спірний кредитний договір укладений у 2006 році.

Як вбачається з акту експерта від 28 квітня 2016 року, ОСОБА_3 вперше був госпіталізований до ПОКПЛ ім. О.Ф. Мальцева у 1999 році з діагнозом: «Шизофренія параноїдна форма». В послідуючому два-три рази на рік госпіталізувався до лікарні на тривалий термін. В рік складання кредитного договору ОСОБА_3 також лікувався стаціонарно в Полтавській психіатричній лікарні та був виписаний 16 грудня 2006 року з діагнозом, який відповідає критеріям діагностики стійкого, хронічного психічного розладу. Згідно записів лікаря-психіатра Комсомольської ЦРЛ після виписки у ОСОБА_3 при оглядах 18 грудня 2006 року, 26 грудня 2006 року і 12 січня 2007 року фіксуються порушення психічної діяльності та психотичні розлади у вигляді галюцинацій та маячних ідей відношення. Зазначені симптоми не відповідають критеріям стану ремісії при «шизофренії». Лікарем психіатром призначається активне лікування у вигляді пролонгованих та таблетованих форм нейролептиків. Вищевикладене свідчить про перебуваня ОСОБА_3 у той час у стані загострення хронічного психічного захворювання, яке позбавляло його здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на час укладення кредитного договору.

З урахуванням положень ст.ст. 147, 212 ЦПК України місцевий суд надав об'єктивну оцінку висновку експерта, як доказу у справі, навів мотиви його прийняття до уваги, що і було відображено у судовому рішенні.

Необґрунтовані також доводи апеляційної скарги, що судом зроблено невірний висновок про недійсність спірного правочину, так як він повинен визнаватися нікчемним із застосуванням відповідних наслідків його нікчемності, зокрема реституції.

У п. 4 Постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» викладена правова позиція, у якій зазначено, що судам відповідно до статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини -якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК України тощо).

Статтею 225 ЦК України визначено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті, - за позовом інших осіб, чиї права або інтереси порушені. У разі наступного визнання фізичної особи, яка вчинила правочин, недієздатною, позов про визнання правочину недійсним може пред'явити її опікун.

Правила ст. 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли немає законних підстав для визнання громадянина недієздатним, однак є дані про те, що в момент укладення правочину він перебував у такому стані, коли не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними.

Відповідно до акту судово-психіатричного експерта №192 від 28 квітня 2016 року під час підписання ОСОБА_3 кредитного договору від 29 грудня 2006 року, він страждав на хронічний стійкий психічний розлад у вигляді шизофренії, параноїчної форми, галюцинаторно-параноїдний синдром, стан загострення з помірно вираженим дефектом особистості. Наявний у ОСОБА_3 стійкий психічний розлад позбавляв його здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними під час підписання ним кредитного договору від 29 грудня 2006 року.

Тобто, судом установлено, що на момент укладення договору ОСОБА_3 був дієздатною фізичною особою, яка в момент вчинення вказаного правочину не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, відтак визнано недійсним кредитний договір саме з підстав, викладених у ст. 225 ЦК України, що не відноситься до категорії нікчемних правочинів.

Разом з тим, норми ч. 4 ст. 216 та ч. 3 ст. 226 ЦК України, які встановлюють наслідки недійсності нікчемного правочину вчиненого недієздатною фізичною особою у даній справі не можуть застосовуватись до даних правовідносин.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність визнання недійсним правочину з підстав, передбачених ст. 225 ЦК України.

Також не підлягають застосуванню наслідки недійсності правочину, оскільки вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена лише стороні недійсного правочину.

Також не ставлять під сумнів правильність рішення суду першої інстанції доводи апеляційної скарги про застосування ст. 216 ЦК України, ч. 1 ст. 1057-1 ЦК України, (набрала чинності з 4 листопада 2012 року) до даних правовідносин, яка передбачає, що у разі визнання недійсним кредитного договору суд за заявою сторони в обов'язковому порядку застосовує наслідки недійсності правочину, передбачені ч. 1 ст. 216 цього Кодексу, та визначає грошову суму, яка має бути повернута кредитодавцю, оскільки матеріали справи не містять заяви жодної із сторін в тому числі ПАТ КБ «ПриватБанк» про застосування наслідків недійсності правочину на підставі ст. 1057-1 ЦК України.

Крім того, незастосування наслідків недійсності правочину судом із власної ініціативи не може бути підставою для скасування по суті правильного рішення суду першої інстанції, оскільки відповідач, за наявності підстав, не позбавлений можливості звернутися із позовом про повернення коштів отриманих за договором шляхом пред'явлення окремого позову.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до переконання, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, який повно встановивши фактичні обставини справи, із дотриманням норм процесуального права, вірно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, ухвалив рішення, яке відповідає закону.

Керуючись ст.303, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст. 308, 314, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк" - відхилити.

Рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 30 червня 2016 року- залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий В.П. Пікуль

Судді: О.О. Панченко

О.В. Прядкіна

Згідно оригіналу В.П. Пікуль