Справа №489/6626/15-ц 31.08.2016 31.08.2016 31.08.2016
Провадження №22-ц/784/1791/16 Єдиний унікальний № 489/6626/15-ц
Номер провадження 88-ц/784/1791/16
Головуючий першої інстанції: Губницький Д.Г.
Доповідач Прокопчук Л.М.

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
31 серпня 2016 року м. Миколаїв
Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:
Головуючого: Прокопчук Л.М.
Суддів: Лівінського І.В., Маляренко І.Б.
Із секретарем судового засідання Богуславською О.М.
за участю представника позивача ОСОБА_1
представника відповідачів ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 червня 2016 року у справі за позовом Квартирно-експлуатаційного відділу м. Миколаїв Південно-Східного територіального квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виселення,

В С Т А Н О В И Л А :
У жовтні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про виселення з кімнат 403, 404 гуртожитку по АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення, який уточнив у квітні 2016 року.
Позивач зазначав, що балансі Будинкоуправління №1, яке є складовою частиною Збройних Сил України та підпорядковується позивачу, знаходиться гуртожиток по АДРЕСА_1 . Позивач за Положенням про Квартирно-експлуатаційний відділ м. Миколаїв, є установою, яка веде облік казармено-житлового фонду та здійснює контроль за використанням житлового фонду Міністерства оборони України в порядку ст.ст. 29, 30 ЖК України. Перевіркою, проведеною на предмет правомірності проживання громадян у вказаному гуртожитку, було встановлено, що відповідач ОСОБА_3 зареєстрована та проживає у кімнаті № 403, 404 з 27 серпня 1998 року, а її син ОСОБА_4 з 29 грудня 2005 року. Проте військову службу у Збройних Силах України вони не проходять, ніякого відношення до Міністерства оборони України не мають. Ордер на проживання у гуртожитку був виданий чоловіку ОСОБА_3 та батькові ОСОБА_4 - ОСОБА_5 у зв`язку з знаходженням у трудових відносинах з військовою частиною. Він припинив трудові відносини з військовою частиною 11 травня 2003 року. В спірних кімнатах він не зареєстрований та не проживає. ОСОБА_5 як працівник Збройних Сил України покращив свої житлові умови та отримав двокімнатну квартиру загальною площею 29,9 кв.м. Посилаючись на вказані обставини, п. 5.8 Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців ЗСУ та членів їх сімей жилими приміщеннями, ст. 132 ЖК України, позивач просив виселити відповідачів з вказаних кімнат, зобов`язавши їх передати зазначене житлове приміщення Міністерству оборони України в особі позивача (а.с. 2-3, 112-114).
Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 червня 2016 року позов задоволений частково. ОСОБА_3 та ОСОБА_4 виселені з кімнат 403, 404 гуртожитку по АДРЕСА_1 . В задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а.с.148-149).

Не погодившись з таким рішенням відповідачка ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову (а.с. 155-158).

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу відхилити з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що будівля гуртожитку по АДРЕСА_1 перебуває на балансі Будинкоуправління № 1, юридичної особи, яка підпорядкована КЕВ м. Миколаєва. ОСОБА_5 з лютого 1988 року по травень 2003 року працював у військовій частині НОМЕР_1 , звідки був звільнений через скорочення штатів. Цією військовою частиною в/ч НОМЕР_2 йому 29 серпня 1998 року було видано тимчасовий ордер № 20 на право заняття кімнат 403 404 по АДРЕСА_1 площею 30,8 кв.м. гуртожитку. Шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 не припинено. ОСОБА_5 знявся з реєстрації місця проживання в даних кімнатах у квітні 2003 року у зв`язку з виїздом в м. Очаків Миколаївської області, де у жовтні 2003 року отримав право власності на двокімнатну квартиру площею 50,7 кв.м.

Задовольняючи позовні вимоги, суд виходив з положень Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців ЗСУ та членів їх сімей жилими приміщеннями. На думку суду, набуття ОСОБА_5 із спірного житла не дає право відповідачам на проживання у спірній жилій площі.

Висновки суду відповідають обставинам справи, вимогам норм матеріального та процесуального права.

Як вбачається зі справи рішенням виконавчого комітету Миколаївського міської ради народних депутатів № 35 від 10.01.1986 року гуртожиток по АДРЕСА_1 , що належить військовій частині НОМЕР_3 , було зареєстровано як гуртожиток для малосімейних (а.с. 105).

З копії трудової книжки ОСОБА_5 , вбачається, що він був прийнятий на роботу до в/ч НОМЕР_3 25.02.1988 року в якості каменщика. В подальшому в/ч НОМЕР_3 змінила назву на в/ч НОМЕР_1 , з якої ОСОБА_5 звільнений 10.05.2003 року за ст. 40 п.1 КЗпроП у зв`язку з розформуванням в/ч НОМЕР_1 (а.с. 117).

На підставі тимчасового ордеру № 43 від 10 березня 1989 рок, виданого в/ч НОМЕР_3 , кімната 434 у вказаному гуртожитку була надана ОСОБА_5 та його дружині відповідачці ОСОБА_3 (а.с. 107).

Відповідно з талоном до тимчасового ордеру № 20 від 26.08.1998 року, виданим в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_5 разом із сім`єю дружиною ОСОБА_3 та сином ОСОБА_4 надано право займати кімнати 403-404 в гуртожитку по АДРЕСА_1 (а.с. 106).

ОСОБА_5 знявся з реєстрації із спірного житла 24.04.2003 року (а.с. 119).

03 жовтня 2003 року він отримав свідоцтво про право власності на житло двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 загальною жилою площею 50,7 кв.м., житловою площею 29,90 кв.м., видане відділенням морської інженерної служби м. Очаків Миколаївської області, відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (а.с. 116, 134).

Шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 не припинено (а.с. 104).

Наказом Міністерства оборони України від 30.11.2011 року №737 затверджено Інструкцію про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями

Відповідно до п.5.8 Інструкції працівник та члени його сім`ї зобов`язані у двотижневий строк звільнити займане ними жиле приміщення в гуртожитку у разі звільнення з роботи, крім звільнення на пенсію за віком і у разі, якщо працівник пропрацював на підприємстві більше 10 років, та інших випадків, передбачених законодавством.

Відповідно до 5.12. Інструкції не можуть бути виселені з гуртожитку без надання іншого жилого приміщення особи, зазначені у статті 125 Житлового кодексу Української РСР.

Відповідно до ст. 132 ЖК України сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв`язку з роботою чи навчанням.

Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину.

Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення.

Так, ст. 125 ЖК Української РСР, п. 41 Примірного положення про гуртожитки визначено, що без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у ст. 124 цього Кодексу, а саме у разі, якщо робітники і службовці припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією за власним бажанням, не може бути виселено певне коло осіб.

Отже, за змістом наведеного ст. 125, ч. 3 ст. 132 ЖК Української РСР застосовуються до житлових правовідносин, одним із суб`єктів яких є особа, яка перебувала з підприємством, установою чи організацією у трудових відносинах.

Таким чином, закріплені в ст. 125 та ч. 3 ст. 132 ЖК Української РСР гарантії не можуть бути застосовані при вирішенні спору про виселення з гуртожитку громадян, які не перебували чи не перебувають з організацією у трудових відносинах. (Постанова Верховного Суду від 19.12.2011 року № 6-71цс11).

Відповідачі не перебували та не перебувають у трудових відносинах з позивачем, не є військовослужбовцями ЗСУ. Вони не відносяться до категорії осіб, перелічених в ст. 124 ЖК України, виселення яких можливе тільки з наданням іншого жилого приміщення.

Доводи апеляційної скарги щодо того, що судом не застосовано до спірних правовідносин Закон України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» не заслуговують на увагу.

Відповідно до ч.3 ст.1 вказаного закону сфера його дії поширюється на гуртожитки, які є об`єктами права державної та комунальної власності, крім гуртожитків, що перебувають у господарському віданні чи в оперативному управлінні військових частин, закладів, установ та організацій Національної гвардії України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань, Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції, Державної кримінально-виконавчої служби України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, системи цивільного захисту та державних навчальних закладів.

З матеріалів справи вбачається, що згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 20 квітня 2004 року та витягу прав власності на нерухоме майно власником зазначеного гуртожитку є держава в особі Міністерства оборони України та він знаходиться в оперативному управлінні військової частини НОМЕР_1 . З січня 2006 року цей гуртожиток був переданий військовою частиною НОМЕР_1 на баланс квартирно-експлуатаційної частини м. Миколаєва, а 30 червня 2011 року на баланс БУ №1 КЕВ м. Миколаєва. (а.с.120 зв.)

За зазначених обставин вищенаведений закон не регулює спірних правовідносин.

Доводи скарги відносно того, що ОСОБА_5 фактично проживає в спірному житлі та не втратив права користування ним, і ця обставина впливає на вирішення спору відносно відповідачів, є необґрунтованими, бо, по-перше ОСОБА_5 не є стороною в спорі, питання щодо правомірності користування ним спірним жилим приміщення судом не розглядалось. По-друге, як зазначалось вище ОСОБА_5 знявся з реєстрації у спірному житлі 24.04.2003 року. Докази того, що за ним після цього зберігалося право користування спірним жилим приміщення, в справі відсутні.

З урахуванням наведеного судова колегія визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги не містять підстав для його скасування, тому відповідно до положень ст. 308 ЦПК України апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Судді: