АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД М. КИЄВА
Апеляційне провадження №22-ц/796/3074/2016
Головуючий в 1 інстанції - Калініченко О.Б.
Доповідач - Желепа О.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2016 року, колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого Желепи О.В.

суддів Іванченко М.М., Рубан С.М.

при секретарі Перетятько А.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Державної служби інтелектуальної власності України на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 17 грудня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_2 до Державної служби інтелектуальної власності України, Державної організації «Українське агентство з авторських та суміжних прав» про визнання незаконним наказу та поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

Заслухавши доповідь судді Желепи О.В., пояснення позивача, представників сторін, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів,-

ВСТАНОВИЛА:

04.11.20015 року позивачка звернулась до суду з позовом, в якому просила зобов'язати відповідачів поновити її на роботі на посаді Генерального директора Державної організації «Українське агентство з авторських та суміжних прав» з 13.10.2015 року.

Крім того, позивачка просила стягнути з відповідача Державної служби інтелектуальної власності України моральну шкоду в розмірі 9000,00 грн. та 487,20 грн. судового збору, а з відповідача з Державної організації «Українське агентство з авторських та суміжних прав» стягнути компенсаційну виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яку має відповідач сплатити позивачці при її поновленні на роботі відповідно до постанови КМУ від 08.02.1995 року №100 та на підставі довідки про середній заробіток позивачки, в розмірі 5485,50 грн. за 10 робочих днів з 23.10.2015 року по день звернення до суду з позовною заявою.

Посилалась в обґрунтування позову на те, що вона на підставі контракту від 17.01.2014 року, укладеного із Державною службою інтелектуальної власності України, до сфери управління якої входить ДО «Українське агентство з авторських та суміжних прав», та наказу №39-Н від 20.01.2014 року працювала на посаді Генерального директора ДО «Українське агентство з авторських та суміжних прав» з 20.01.2014 року.

У період з 13.10.2015 року по 22.10.2015 року перебувала на лікарняному за станом здоров'я, але, не зважаючи на це, відповідач Державна служба інтелектуальної власності України 13.10.2015 року видав наказ № 156-н про звільнення її з займаної посади на підставі п.8 ст. 36 КЗпП України, який було оголошено на загальних зборах співробітників ДО «Українське агентство з авторських та суміжних прав» 15.10.2015 року і з ксерокопією якого її було ознайомлено 23.10.2015 року після виходу на роботу.

Позивачка зазначала, що наказ про її звільнення є необґрунтованим та незаконним, оскільки була порушена процедура її звільнення як Генерального ДО «Українське агентство з авторських та суміжних прав», визначена п.8.1 Статуту ДО «Українське агентство з авторських та суміжних прав» та положенням ч.З ст.40 КЗпП України про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності.

17.12.2015 року представник позивачки на виправлення редакційних помилок при поданні позовної заяви в новій редакції на виконання ухвали суду від 09.11.2015 року про усунення недоліків надав заяву, в якій виклав відповідно до вимог закону редакцію позовних вимог та просив визнати незаконним наказ Державної служби інтелектуальної власності України №156-н від 13.10.2015 року про звільнення позивачки з посади Генерального директора Державної організації «Українське агентство з авторських та суміжних прав» та поновити її на роботі на посаді Генерального директора Державної організації «Українське агентство з авторських та суміжних прав» з 13.10.2015 року, стягнувши з відповідача Державної організації «Українське агентство з авторських та суміжних прав» на користь позивачки компенсаційну виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу по день розгляду справи, а з відповідача Державної служби інтелектуальної власності України - моральну шкоду в розмірі 9000,00 грн.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 17 грудня 2015 року позов задоволено частково.

Визнано незаконним наказ Державної служби інтелектуальної власності України №156-н від 13.10. 2015року про звільнення ОСОБА_2 з посади Генерального директора Державної організації «Українське агентство з авторських та суміжних прав».

Поновлено ОСОБА_2 на посаді Генерального директора Державної організації «Українське агентство з авторських та суміжних прав» з 13.10.2015 року.

Стягнуто з Державної організації «Українське агентство з авторських та суміжних прав» на користь ОСОБА_2 за вирахуванням суми прибуткового податку та інших обов'язкових платежів суму середнього заробітку в розмірі 21926,00 грн. за час вимушеного прогулу з 23.10.2015 року по 17.12.2015 року.

В решті позову відмовлено.

Стягнуто з Державної служби інтелектуальної власності України, Державної організації «Українське агентство з авторських та суміжних прав» в дохід держави судовий збір 243,60 грн.

Не погодившись з таким рішенням, Державна служба інтелектуальної власності України подала апеляційну скаргу, в якій просили рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким в позові відмовити. Скаргу обґрунтовували тим, що вирішуючи спір, суд вийшов за межі заявлених позивачем вимог. Розглянув справу за уточненими позовними вимогами зокрема в частині вимог про визнання незаконним наказу про звільнення, які не доводились до відома відповідача.

Скарга також містить посилання на неповне з'ясування судом обставин справи, які мали значення для її вирішення та невідповідність висновків суду встановленим обставинам.

Так , суд дійшов помилкового висновку з приводу непогодження звільнення позивача з виконавчим органом Київської міської ради. Оскільки відповідь на звернення не була надана протягом 5 днів, то відповідно пункту 6 Порядку, затвердженого Постановою КМУ від 09.10.2013 року 818 , погодження вважається, таким, що відбулося.

Суд також дійшов помилкового висновку про те. що звільнення позивача повинно узгоджуватись з Авторською радою Агенства.

Положення статуту ДО «УААСП», щодо такого узгодження суперечать п.4 ч.1 ст.6 Закону України «Про управління об'єктами державної власності» в якому закріплене виключне право уповноваженого органу управління призначати та звільняти з посади керівників державних підприємств. Суд не врахував, що звільнення позивача відбулося за п.8 ст. 36 КЗпП України, яка не відноситься до підстав звільнення з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Суд безпідставно не взяв до уваги висновок перевірки ДСІВ, якою було встановлено безпідставність операцій по перерахуванню ДО «УААСП» грошових коштів у сумі 14 029 133,21 грн., з яких на рахунок організації повернуто 3050726,56 грн., що призвело до втрати можливості здійснювати розподіл і виплату зібраної авторської винагороди та відповідно до значних негативних наслідків для ДО «УАСПП». Вказаними діями також завдана шкода, та позивачу оголошена підозра у вчиненні злочину, передбаченому ч.5 ст. 191 КК України (привласнення, розтрата майна або заволодіння ним шляхом зловживання службовим становищем)

Відповідач надав докази, які підтвердили, що позивач не здійснювала необхідних дій для недопущення втрати грошових коштів організації, зменшення ризиків, пов'язаних з ліквідністю комерційних банків та оптимізації витрат на оплату банківських , внаслідок чого на рахунку ПАТ «Банк «Київська Русь», у зв'язку з запровадженням тимчасової адміністрації були заблоковані кошти 4 417 400 грн.

Суд належним чином не дослідив докази надані відповідачем на підтвердження законності звільнення позивача, внаслідок чого ухвалив незаконне та необґрунтоване рішення.

Скарга також містить доводи про невірне нарахування середнього заробітку за час вимушеного прогулу та недостовірну інформацію, яка була викладена відповідачем в довідці про середньоденний заробіток позивача.

В судовому засіданні апеляційного суду представники відповідачів доводи скарги підтримали.

Позивач та її представник доводи скарги заперечували.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до положень ст.21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України, оскільки контракт може укладатися працівником лише за умови, що він відноситься до категорії працівників, які згідно з законодавством працюють за контрактом.

Відповідно до п/п 19 п. 4 Положення про Державну службу інтелектуальної власності України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19.11.2014 року №658, ДСІВ здійснює правління об'єктами державної власності, що належать до сфери управління ДСІВ.

Згідно з п/ 2 п. 5 Положення ДСІВ здійснює добір кадрів в апарат ДСІВ та на керівні посади на підприємства, в установи та організації, що належать до сфери її управління, формує кадровий резерв на відповідні посади, організовує роботу з підготовки, перепідготовки та підвищення кваліфікації державних службовців і працівників апарату ДСІВ.

Судом встановлено, що 17.01.2014 року між Державною службою інтелектуальної власності країни та позивачкою ОСОБА_2 був укладений Контракт з директором Державної організації і «Українське агентство з авторських та суміжних прав», на підставі якого між сторонами виникли трудові відносини..

Наказом Державної служби інтелектуальної власності від 20.01.2014 року № 39-Н позивачку призначено на посаду Генерального директора ДО «УААСП» з 20.01.2014 року, строком на п'ять років, по .9.01.2019 року, на умовах, викладених у контракті.

Відповідно до наказу ДО «УААСП» від 20.01.2014 року № 04/04 позивачка приступила до виконання обов'язків Генерального директора ДО «УААСП» з 20.01.2014 року, строком на п'ять років, по 19 січня 2019 року, на умовах, викладених у контракті.

Наказом ДСІВ від 13.10.2015 року № 156-Н позивачка була звільнена з посади Генерального директора ДО «УААСП» з 13.10.2015 року згідно з п. 8 ст.36 Кодексу законів про працю України через порушення законодавства та обов'язків, передбачених п.5.3. Контрактом з ДСІВ від 17.01.2014 року, в результаті чого для ДО «УААСП» настали значні негативні наслідки.

Тобто, підставою для звільнення позивача з роботи стало невиконання умов контракту. Умови, які є підставою для звільнення за п.8 ст. 36 КЗпП України, викладені в п.5.3. Контракту.

На правовідносини з приводу працевлаштування позивачки поширюються загальні норми законодавства про працю, а також особливості регулювання відносин щодо дії трудового договору визначені Контрактом. В даному випадку - це порядок і підстави звільнення.

Як з самого Контракту випливає, так і діючим трудовим законодавством передбачено, що як на осіб, працюючих на умовах безстрокового трудового договору, так і на умовах контракту, розповсюджується законодавство про працю. Додатково до підстав звільнення, передбачених трудовим законодавством, для осіб, працюючих на умовах контракту, передбачені додаткові підстави для звільнення, передбачені самим контрактом. В такому разі звільнення проводиться за п.8 ст. 38 КЗпП України.

Так, згідно з п. 1.1 Контракту позивачка взяла на себе обов'язки безпосередньо та через Дирекцію ДО «УААСП» здійснювати поточне управління (керівництво) ДО «УААСП», забезпечувати її статутну діяльність, ефективне використання і збереження закріпленого за ДО «УААСП» державного майна, а ДСІВ зобов'язувалася створювати належні умови для матеріального забезпечення і організації праці позивачки.

Пунктом 5.3. Контракту визначені підстави розірвання контракту з ініціативи Державної служби, у тому числі: а) у разі систематичного невиконання керівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього цим контрактом; б) у разі порушення керівником законодавства чи обов'язків, передбачених контрактом, в результаті чого для ДО «УААСП» настали значні негативні наслідки; в) у разі ліквідації ДО УААСП».

Так, порядок звільнення Генерального директора ДО «УААСП» визначений п.7.5.1 Статуту ДО УААСП», відповідно до положень якого, чинного на день звільнення позивачки, Генеральний директор, зокрема звільняється з посади Державною службою за погодженням з Авторською радою Агентства.

Згідно з роз'ясненнями, які містяться в п. 16 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року, у тих випадках, коли крім додержання загальних вимог щодо порядку звільнення з ініціативи власника або уповноваженого ним органу згідно з чинним законодавством на звільнення певних категорій необхідна також згода відповідного органу, вона має бути і в тому випадку, коли за ст. 43-1 КЗпП допускається звільнення без згоди профспілкового органу підприємства, установи, організації (крім ліквідації). Якщо за погодженнями чинного законодавства у цих випадках згода відповідного органу має бути попередньою, суд бере до уваги лише таку згоду, оскільки іншого законом не передбачено.

Таким чином, звільнення позивачки з посади могло бути проведене, крім додержання загального порядку, встановленого КЗпП України, ще й за наявності погодження Авторської ради Агентства.

Між тим, в даному випадку звільнення позивачки відбулось без погодження Авторської ради Агентства, що не спростовувалось представниками відповідачів у наданих ними письмових запереченнях.

Надані представником відповідача зміни до Статуту, зокрема щодо виключення п/п.7.5.1. та викладення п.7.5. в редакції, відповідно до якої Генерального директора може бути звільнено з посади достроково на підставах, передбачених договором (контрактом), відповідно до закону, суд не приймає до уваги, оскільки вони були внесені лише 15.12.2015 року і на час звільнення позивачки не діяли.

Крім того, відповідно до п.10 Порядку погодження з Головою Ради міністрів Автономної Республіки Крим, головами місцевих державних адміністрацій призначення на посади та звільнення з посад керівників підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління міністерств, інших вентральних органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 09.10.2013 року № 818, на який в своїх запереченнях посилається представник відповідача ДСІВ, у разі погодження головою місцевої держадміністрації пропозиції щодо погодження звільнення з посади керівника підприємства керівник центрального органу виконавчої влади видає у дводенний строк наказ про звільнення.

Як вбачається з матеріалів справи, пропозиція щодо звільнення позивачки з посади генерального директора ДО «УААСП» була направлена на погодження Голові Київської міської державної адміністрації Кличку В.В. за вихідним №1-7/7618 від 24.09.2015 року.

Разом з тим, відповідно до п. 6 Порядку із змінами, внесеними згідно з Постановою КМ № 545 від ГЗ.08.2015 року повідомлення про погодження або вмотивовану відмову у погодженні призначення на посаду або звільнення з посади керівника підприємства разом з карткою погодження (вмотивованої відмови) призначення на посаду або звільнення з посади керівника підприємства не пізніше 5 днів після її надходження надсилається керівникові центрального органу виконавчої влади, які додаються до особової справи кандидата на посаду за місцем роботи.

У разі, коли протягом 5 днів повідомлення про погодження або вмотивовану відмову у погодженні призначення на посаду або звільнення з посади керівника підприємства Головою Ради міністрів Автономної Республіки Крим, головою місцевої держадміністрації не надіслані, пропозиція вважається погодженою.

При цьому відомості про дійсну дату як направлення, так і надходження до КМДА даної пропозиції матеріали не містили, тому і відлік 5-денного строку для отримання повідомлення про погодження або відмову у погодженні звільнення позивачки з посади, або що б вважати пропозицію погодженою, не встановлений. Разом з тим, виконавчий орган Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) погодило звільнення позивачки з займаної посади 19.10.2015 року, про що свідчить лист - погодження, який, як вбачається з матеріалів справи, був отриманий ДСІВ 22.10.2015 року.

Таким чином, відповідно Порядку наказ про звільнення позивачки з посади генерального директора ДО «УААСП» мав бути виданий у дводенний строк після отримання погодження КМДА.

Отже, відповідачем ДСІВ не було дотримано процедури звільнення позивачки з займаної посади встановленого і Порядком погодження з Головою Ради міністрів Автономної Республіки Крим, головами місцевих державних адміністрацій призначення на посади та звільнення з посад керівників підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, оскільки навіть саме по собі направлення повідомлення щодо вирішення питання про надання згоди на звільнення позивачки, не звільняло ДСІВ від обов'язку одержати попередньо таку згоду.

За викладених обставин, наказ про звільнення позивачки суд вважав незаконним.

Також суд встановив недоведеність відповідачем факту порушення позивачкою законодавства та обов'язків, передбачених Контрактом з ДСІВ від 17.01.2014 року, в результаті чого для ДО «УААСП» настали значні негативні наслідки, які, на думку представника відповідача, полягають у заблокуванні на рахунках, відкритих у ПАТ «Банк «Київська Русь», грошових коштів та помилковому через технічну помилку перерахуванні ДО «УААСП» грошових коштів ТОВ «Розвиток- 2012» у сумі 14 029 133,21 грн., з яких на даний час повернено на рахунки організації 3 050 726,56 грн., оскільки на підтвердження того, що можливість їх повернення втрачена та що це відбулось саме з вини позивачки, відповідачами жодних обставин не викладено та доказів не надано.

Вказані обставини не підтверджуються і Актом додаткової перевірки ДО «УААСП» від 23.09.2015 року, на який в свої запереченнях посилається представник відповідача, оскільки викладені в ньому висновки також ніяким чином не встановлюють наявність порушень у діях позивачки як директора ДО УААСП», причинного зв'язку між будь-якими її діями та порушеннями ДО «УААСП», нібито встановленими в ході проведення перевірки.

Крім того, в своїх же поясненнях представник відповідача, вказуючи на настання значних негативних наслідків для ДО «УААСП», стверджує, що ДО «УААСП» є неприбутковою, некомерційною організацією та створена з метою управління на колективній основі майновими правами суб'єктів авторського права і (або) суміжних прав. Відповідно до Правил розподілу авторської винагороди з «малих ~рав», які погоджено Авторською радою ДО «УААСП» (Протокол зборів від 24.04.2014 року № 6) відрахування на покриття витрат ДО «УААСП» за Договорами на управління майновими правами правовласників становить 20 %, а у разі стягнення авторської винагороди та/або будь-яких коштів в :удовому порядку розмір відрахувань становить 35 %.

Тобто, якого саме розміру відрахувань ДО «УААСП» не отримала, які могла б отримати за звичайних обставин (упущена вигода, як зазначав представник відповідача), а звідси і, чи є такі наслідки негативними та значними, та настали у зв'язку з якими саме порушеннями позивачкою як керівником конкретних норм законодавства чи певних обов'язків, чітко передбачених контрактом, відповідачем не було визначено, як і не надано визначення значних негативних наслідків.

В письмових запереченнях представника відповідача міститься лише виклад загальних посилань на здійснення відповідно до Статуту ДО «УААСП» його Генеральним директором поточного (оперативного) керівництва Агентством, організацію його виробничо-господарської, науково-технічної, соціально-побутової та іншої діяльність, забезпечення виконання завдань Агентства, передбачених цим Статутом та законодавством, яким, зокрема ч. І ст. 49 Закону України «Про авторське право і суміжні права», визначено, що організації колективного управління повинні виконувати від імені суб'єктів авторського права і (або) суміжних прав і на основі одержаних від них повноважень, в тому числі функцію збирати, розподіляти і виплачувати зібрану винагороду за використання об'єктів авторського права і (або) суміжних прав суб'єктами авторського права і (або) суміжних прав, правами яких вони управляють, а також іншими суб'єктами прав відповідно до цього Закону.

Під час розгляду спору суд з'ясовує фактичні обставини, з якими пов'язувалось звільнення. Проте, що саме, в чому саме полягає порушення законодавства або невиконання позивачкою обов'язків та з якими саме наслідками, відповідачами не було наведено та залишилось бездоказовим.

Таким чином, під час звільнення позивачки не були дотримані умови щодо порядку, а також передбачені законом підстави звільнення, і представниками відповідачів не було доведено виконання ними всіх вимог закону під час звільнення позивачки.

Суд також встановив, що відповідно до ч. ч. 1,2,5 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовій спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більше як за один рік.

Враховуючи викладене, з відповідача ДО «Українське агентство з авторських та суміжних прав» на користь позивачки підлягає стягненню за вирахуванням суми прибуткового податку та інших обов'язкових платежів сума середнього заробітку в розмірі 21926,00 грн. за 40 робочих днів за час вимушеного прогулу в період з 23.10.2015 року по 17.12.2015 року, виходячи з розміру середньоденної заробітної плати 548,15 грн. згідно з довідкою №3458 від 27.10.2015 року та враховуючи, що з 13.10.2015 року по 22.102015 року позивачці була оплачена тимчасова непрацездатність у встановленому законом порядку.

Дослідивши наявні в справі письмові докази, колегія суддів прийшла до висновку, що вказані обставини, які суд вважав встановленими є доведеними.

Висновок суду про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог та поновлення позивача на роботі відповідає цим обставинам та вимогам Закону.

Доводи апеляційної скарги з приводу дотримання порядку звільнення та погодження звільнення в установленому законом порядку, колегія суддів не приймає, тому, що до районного суду відповідач не надав без поважних причин доказів на підтвердження дати отримання виконавчим органом Київської міської ради повідомлення про погодження звільнення позивача, а також доказів на підтвердження факту відсутності Авторської ради, з якою за Статутом ДО УААСП, в редакції яка була чинною, звільнення також повинно бути погоджено.

Доводи апеляційної скарги з приводу наявності в діях позивача порушень контракту, які за його умовами є самостійними підставами для звільнення , колегія суддів не приймає з огляду на те, що не дотримано відповідачем порядку звільнення позивача, визначеного законом та Статутом є достатньою підставою, для задоволення позовних вимог про поновлення на роботі та стягнення середнього Заробітку за вимушений прогул.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновками суду про ненадання до районного суду відповідачем достатніх доказів на підтвердження вини позивача та прямого причинного зв'язку між виконанням нею обов'язків, покладених контрактом, та подіями з якими відповідач пов'язував порушення умов контракту.

При цьому суд виходить з того, що перерахування коштів через технічну помилку ТОВ «Розвиток- 2012» у сумі 14 029 133,21 грн. не свідчить про не виконання позивачем умов контракту, оскільки вказана операція здійснювалась касиром, і ні в даній справі ні в кримінальному судочинстві не доведено, що таке перерахування відбувалось з відома та на вимогу позивача, як керівника. Заблокування на рахунках, відкритих у ПАТ «Банк «Київська Русь», грошових коштів , внаслідок ліквідації банку також не свідчить про неналежне виконання позивачем своїх обов'язків за Контрактом. Як пояснила позивач по справі і це не заперечувалось представниками відповідачів, вона вчиняла всі залежні від неї дії для повернення коштів з вказаного банку, частина коштів була повернута, а решта заблокована, через введення тимчасової адміністрації.

Посилання відповідачів на те, що позивач не виконала доручення від 17 листопада 2014 року про переведення на обслуговування до державних банків України також не були доведені. Надання до апеляційного суду довідка про наявність рахунків в банках з 17 листопада 2014 року по 16 жовтня 2015 року не приймається до уваги, тому, що вона не доводить вини позивача, оскільки не спростовує доводи останньої, про те, що вимоги доручення від 17 листопада 2014 року нею були виконані. Були укладені угоди про безготівкову виплату заробітної плати та інших виплат працівникам підприємства та надана інформація про проведену роботу. (доручення а.с103.)

Посилання в апеляційному суді на нові обставини , з якими відповідач не пов'язував звільнення позивача не можуть впливати на правильність постановленого рішення.

Доводи скарги про вихід судом за межі заявлених позовних вимог не відповідають дійсності, так як позивач, подаючи до суду заяву про уточнення формулювання змісту своїх позовних вимог не змінював ні предмет ні підстави свого позову.

Доводи апеляційної скарги з приводу не вірного визначення суми середнього заробітку, яка була стягнута на користь позивача, колегія суддів не приймає, так як під час апеляційного розгляду даної справи було встановлено, що середній заробіток, за визначений судом період, відповідно до нової довідки, яка була надана до апеляційного суду, має бути стягнутий в більшому розмірі, ніж стягнув районний суд. Проте рішення суду оскаржив лише відповідач, позивач погодилась з рішення суду, його не оскаржила, тобто погодилась із сумою заробітної плати, яка була стягнута на її користь, а тому колегія суддів не вбачає підстав змінювати рішення суду в цій частині.

Суд повно і об'єктивно з'ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін зібраними у справі доказами, яким дав належну правову оцінку.

Рішення суду першої інстанції ухвалене без порушення норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Державної служби інтелектуальної власності України відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 17 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20-ти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Судді: