РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/1093/15-ц

пр. № 2/759/150/16

15 березня 2016 року Святошинський районний суд м. Києва в складі

головуючого судді : Лук'яненко Л.М.

при секретарі Борей В.Г., Коваленко І.А., Скляренко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" в особі Київської філії до ОСОБА_1, 3-тя особа ОСОБА_2 про виселення, -

В С Т А Н О В И В:

В січні 2015 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» в особі Київської філії звернулося до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що відповідно до укладеного договору №KIAOGA00000042 від 24.07.2007 року ОСОБА_2 - 3-тя особа по справі отримала кредит у розмірі 112000 доларів США зі сплатою відсотків у розмірі 11,04% на рік на суму залишкову заборгованість за кредитом з кінцевим терміном повернення 25.07.2017року. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором ПАТ КБ "Приватбанк" ОСОБА_1 25.07.2007р. уклали договір іпотеки № KIAOGA00000042, згідно якого відповідач надала в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру загальною площею 48,70кв.м., яка розташована за адресою АДРЕСА_1, яка належить їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу. Ціна предмета іпотеки дорівнює 707000грн. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 23 червня 2014 року задоволено позов Публічного акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" до ОСОБА_1, 3-тя особа ОСОБА_2 про звернення стягнення в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №KIAOGA00000042 від 25.07.2007року звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру загальною площею 48,70кв.м., яка розташована за адресою АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ( на підставі договору іпотеки № KIAOGA00000042 від 25.07.2007року) Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк" з укладенням від імені відповідача ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою

особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією купівлі-продажу предмета іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування. У зв'язку з тим, що після прийняття рішення про зверненя стягнення на передане в іпотеку житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу добровільно звільнити помешкання, у зв'язку з невиконанням даної вимоги, просять позов задовольнити та виселити відповідача з квартири АДРЕСА_2.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі та просила його задовольнити з підстав викладених в позовній заяві.

Відповідач в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином відповідно до положень ст.74 ЦПК України її інтереси в судовому засіданні представляв представник за дорученням, проти позову заперечували з підстав, що квартира була придбана не за кредитні кошти, відсутність постійного жилого приміщення , яке має бути надане особі одночасно з виселенням .

Третя особа в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином відповідно до положень ст.74 ЦПК України, причини неявки в судове засідання суду не відомі.

Надаючи пояснення з приводу позовних вимог представник позивача підтримала їх в обсязі виселення ОСОБА_1 із вищезазначеної квартири, яка є предметом іпотеки, наполягала на тому, що в даному випадку застосування будь-якої правової позиції Верховного Суду України не повинно порушувати права ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК». В якості підстав виселення наводила ст.40 Закону України «Про іпотеку» та ст.109 ЖК України. Вважала, що в безумовному порядку зазначені особи підлягають виселенню, оскільки рішенням суду вже постановлено звернути стягнення на предмет іпотеки, а проживання останніх у спірній квартирі унеможливлює процес його виконання і безпосередньо реалізацію квартири.

Представник відповідача навпаки, заперечувала проти задоволення позову в повному обсязі. Наполягала на тому, що районний суд зобов`язаний застосовувати правові позиції Верховного Суду України, зокрема, правову позицію, яка висловлена в постанові від 18 березня 2015 року по справі №6-39цс15, №6-483цс15 від 09 вересня 2015 року згідно якої в даному конкретному випадку можливо виселити відповідачів виключно за умови надання їм іншого постійного житла, оскільки іпотечне житло було придбано ОСОБА_1 не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, а належить їй з 21.12.2006 року на підставі Доровору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Степаненко В.Д.. Крім того рішення про звернення стягнення оскаржуються в апеляційному порядку.

Заслухавши сторони та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Судовим розглядом встановлено, що 24.07.2007 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» і ОСОБА_2 уклали кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у сумі 112000 доларів США зі сплатою відсотків у розмірі 11,04% на рік на суму залишкову заборгованість за кредитом з кінцевим терміном повернення 25.07.2017року. (а.с. 6-8)

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором ПАТ КБ "Приватбанк" ОСОБА_1 25.07.2007р. уклали договір іпотеки № KIAOGA00000042, згідно якого відповідач надала в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру загальною площею 48,70кв.м., яка розташована за адресою АДРЕСА_1, яка належить їй на праві власності з 21.12.2006 року на підставі Доровору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Степаненко В.Д.. (а.с. 9-10, 80-81)

Таким чином, зазначена квартира, що є предметом іпотеки, придбана відповідачем не за рахунок коштів, які отримані ОСОБА_2 за кредитним договором в 2007 році, а право власності на неї набуто ОСОБА_1 ще в 2006 році.

Святошинським районним судом м. Києва в рішенні від 23 червня 2014 року було встановлено, що позичальник (ОСОБА_2.) порушила умови вищезазначеного кредитного договору, зокрема, не здійснювала погашення кредиту та процентів за його користування в установлені кредитним договором строки. Відтак, прийнято рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки - вищезазначену квартиру в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 перед ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» за кредитним договором від 25.07.2007 року шляхом продажу будь-якій особі-покупцеві. (а.с. 40-43)

Позивач під час розгляду справи надав копію повідомлення від 03.11.2014 року, направленого на адресу відповідача по справі, в якому роз`яснено останній положення ст.40 Закону України «Про іпотеку», згідно яким звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, і зобов`язав відповідачів протягом 1 місяця з дня отримання вимоги добровільно звільнити квартиру АДРЕСА_3 (а.с.13)

Однак ОСОБА_1 не вжито заходів для звільнення квартири.

Відповідно до ч.1 ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання про те, чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Встановлені судом підстави позову, зазначені позивачем в позовній заяві та підтримані представником позивача в судовому засіданні із правовим обґрунтуванням своїх вимог статтями 40 Закону України «Про іпотеку» та ст.109 ЖК УРСР дають підстави стверджувати про необхідність відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог у повному обсязі.

Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч.2 ст.11 ЦПК України)

Саме на позивача процесуальним законом покладено обов`язок в силу ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Так, судом представнику позивача була доведена до відома правова позиція Верховного Суду України, викладена в постанові по справі №6-39цс15 та №6-483цс15 від 09 вересня 2015 року яка відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов`язковою для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують нормативно-правовий акт, що містить відповідну правову норму, зокрема, висновок Верховного Суду України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, проте остання стверджувала, що відповідачі підлягають безумовному виселенню і немає підстав для надання їм іншого постійного жилого приміщення за рахунок банку, як це передбачено частиною другою статті 109 ЖК УРСР, оскільки такі правовідносини регулюються Законом України від 5 червня 2003 року «Про іпотеку».

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку».

Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку».

Так, згідно із частинами першою, другою статті 39 цього Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя статті 109 ЖК УРСР регулює порядок виселення громадян.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини першої статті 40 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Установивши у справі, що в іпотеку передано квартиру, яка була придбана не за рахунок отриманих кредитних коштів, суд приходить до висновку про відсутність передбачених законом підстав для виселення мешканців із зазначеної квартири без надання їм іншого постійного житла.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 39, 40 Закону України «Про іпотеку», ст.109 ЖК УРСР, ст.ст. 3, 4, 10-11, 57-59, 60-61, 212-215,218, 224-227 ЦПК України, застосовуючи правову позицію Верховного Суду України, викладену в постанові від 18 березня 2015 року по справі №6-39цс15, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" в особі Київської філії до ОСОБА_1, 3-тя особа ОСОБА_2 про виселення - відмивити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів після проголошення, особами, що не були присутні в судовому засіданні протягом 10 днів з дня отримання копії.

Суддя: Лук'яненко Л.М.