Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 червня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області у складі: головуючого Буцяка З.І.,

суддів Гордійчук С.О., Ковальчук Н.М.;

секретар судового засідання Коробчук А.М.,

з участю представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду в м. Рівному цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Володимирецького районного суду від 11 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення від права на спадкування,

в с т а н о в и л а :

22 лютого 2016 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про усунення від права на спадкування.

Рішенням Володимирецького районного суду від 11 квітня 2016 року позов задоволено. Відповідача ОСОБА_1 усунуто від права на спадкування за законом після смерті його батька ОСОБА_3

Вирішено питання про судові витрати.

В поданій на це рішення апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 посилався на те, що відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунута від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до правил ч. 5 ст. 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання, перебування спадкодавця у безпорадному стані, потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунутий від спадкування.

Суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про те, що його батько через хворобу та інвалідність був у безпорадному стані, а він, маючи можливість надавати батькові допомогу, без поважних причин ухилився від її надання.

В основу такого висновку районний суд поклав те, що за життя його батько був інвалідом другої групи за загальним захворюванням з ураженням опорно-рухового апарату, страждав іншими захворюваннями, внаслідок чого не міг самостійно себе обслуговувати та потребував сторонньої допомоги. При цьому місцевий суд узяв до уваги подані позивачем письмові докази про стан здоров'я батька, який в період з середини жовтня 2010 року по лютий 2011 року перебував на лікуванні у Рафалівській районній лікарні Володимирецького району Рівненської області, довідку МСЕК про встановлення йому інвалідності та показання свідків, зокрема позивача та його дружини.

Разом із тим, жоден із поданих доказів не вказує на те, що батько був у безпорадному стані, через що не міг себе обслуговувати. Сам по собі факт його інвалідності не вказує на його безпорадний стан. З довідки МСЕК слідує, що батько міг працювати в спеціального створених умовах.

Крім того, позивач не довів, що його батько потребував саме його допомоги.

В засіданні місцевого суду позивач підтвердив, що батько отримував пенсію. Доказів же про те, що розміру отримуваної пенсії батькові не вистачало на придбання ліків, позивач суду не надав.

Суд не врахував, що навчаючись спочатку в ліцеї, а потім у вузі, він сам потребував допомоги від батьків. У 2013 році він створив свою сім'ю, у нього народився син, якого він, продовжуючи навчання, зобов'язаний був утримувати. Його дружина теж не працює, розмір його заробітної плати є незначним. Тому висновок суду про те, що він міг надавати матеріальну допомогу батькові, оскільки має постійне місце роботи, є помилковим. Крім того, йому і досі невідомо, чи дійсно батько потребував від нього допомоги.

Вважає, що батько не потребував його допомоги, оскільки самостійно пересувався, ходив у село, отримував пенсію. За життя батько з ним не спілкувався. На даний час йому двадцять сім років, а батько пішов від нього з мамою, коли йому було лише сім років. Відколи батько їх покинув, то приїжджав до нього лише один раз, його вихованням не займався.

Та обставина, що батько з ним не спілкувався, не дає підстав для усунення його від права на спадкування.

Судом першої інстанції вирішено спір за позовом особи, чиї права не були порушеними, та відповідно не підлягали захисту в суді.

Вимога про усунення спадкоємця від права на спадкування може бути пред'явлена особою, для якої таке усунення зумовлює пов'язані зі спадкуванням права та обов'язки (збільшення частки у спадщині, зміна черговості одержання права на спадкування), одночасно з її позовом про одержання права на спадкування з підстав, визначених у ч. 2 ст. 1259 ЦК України.

Позивач, будучи спадкоємцем другої черги, не прийняв спадщину після смерті його батька та свого брата, оскільки зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не проживав, до нотаріальної контори із заявою про прийняття спірної спадщини не звертався.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року "Про судову практику у справах про спадкування" факт ухилення особи від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади).

Територіальна громада за місцем знаходження спадкового майна є відповідачем в іншій справі № 556/1970/15-ц про визнання права власності на спадкове майно. Проте у тій справі до нього не заявлено зустрічного позову про усунення від права на спадкування після смерті батька. Інших судових справ щодо нього з ініціативи територіальної громади не заведено.

Таким чином, оскільки позивач не набув права спадкування після смерті свого брата і його батька, не подав заяву про прийняття спадщини, то він не набув і права на захист своїх прав, які ніким не порушені. Одночасно з вимогою про усунення його від права на спадкування позивач не заявив вимог про надання йому права на спадкування разом із ним, спадкоємцем, що має право на спадкування.

Покликаючись на ці обставини, відповідач рішення місцевого суду вважав незаконним та необґрунтованим і просив апеляційний суд його скасувати й ухвалити у справі нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Позивачем рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржено, подано заперечення на апеляційну скаргу відповідача.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі і з'явилися в судове засідання, перевіривши подані докази та доводи апелянта, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвалене місцевим судом рішення скасуванню з ухваленням у справі апеляційним судом нового рішення з таких підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що задовольняючи позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення від права на спадкування, місцевий суд виходив з його доведеності та обґрунтованості.

Проте погодитися з таким висновком суду не можна.

За правилами ч. 3 ст. 1224 ЦК України не мають право на спадкування за законом повнолітні діти, а також інші особи, які ухилялися від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом. Згідно з ч. 5 ст. 1224 ЦК України особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо судом буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Виходячи зі змісту зазначеної норми закону, суд при вирішенні такої справи згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України повинен установити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво. Крім того, в таких випадках суду слід обов'язково з'ясувати, чи потребував спадкодавець допомоги саме від того спадкоємця, стосовно якого порушено питання про усунення від права на спадкування, за умови отримання її від інших осіб, та чи мав спадкоємець матеріальну і фізичну змогу надавати таку допомогу.

На необхідність з'ясування судом таких обставин звернув увагу Верховний Суд України у п. 6 постанови Пленуму № 7 від 30 травня 2008 року "Про судову практику у справах про спадкування".

Під безпорадним станом слід розуміти безпомічність особи, неспроможність її своїми силами через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво фізично чи матеріально самостійно забезпечити умови свого життя, у зв'язку з чим ця особа потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Проте з довідки до акту огляду МСЕК № 0212320 від 26 лютого 2013 року та інших матеріалів справи не видно, що рідний брат позивача та батько відповідача у даній справі ОСОБА_3, який за життя з 26.02.2013 р. був визнаний інвалідом 2 групи загального захворювання і помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, перебував у безпорадному стані та потребував у зв'язку з цим сторонньої догляду (а. с. 4-12).

За визнанням позивача він допомагав своєму брату, оскільки через хворобу брат пересувався з трудом і ходив по селі лише на невеликі відстані.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини.

Проте судом не встановлено фактів, які б свідчили про те, що спадкодавець ОСОБА_3, який вже отримував допомогу від позивача, додатково потребував її та просив про неї ще й відповідача, та що останній, маючи змогу надати батькові допомогу, ухилявся від її надання.

За змістом ч. 5 ст. 1224 ЦК України лише при одночасному настанні викладених вище обставин і доведеності зазначених вище фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунений судом від права на спадщину.

Оскільки у даній справі таких сукупних обставин судом не встановлено, ухвалене рішення як незаконне підлягає скасуванню.

Встановлення судом фактів про те, що відповідач не спілкувався зі своїм покійним батьком протягом тривалого часу та не надавав йому допомоги, для усунення його від права на спадкування за правилами, передбаченими ч. 5 ст. 1224 ЦК України, є недостатньо, оскільки ці факти не свідчать про умисне ухилення відповідача від надання такої допомоги спадкодавцю.

Крім того, у справі не доведено, що спадкодавець потребував допомоги саме від відповідача у справі, останній мав можливість її надати, проте ухилявся від обов'язку щодо її надання.

З урахуванням викладеного рішення місцевого суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України, через що підлягає скасуванню.

На підставі викладеного та керуючись ст. 1224 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 303, 304, 307, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Володимирецького районного суду від 11 квітня 2016 року скасувати.

ОСОБА_2 у задоволенні позову до ОСОБА_1 про усунення від права на спадкування відмовити.

Рішення Апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення. Воно може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді: