АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22ц/796/4416/2016 Головуючий у 1-й інстанції - Москаленко К.О.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі :

головуючого - Шахової О.В.

суддів Поливач Л.Д., Вербової І.М.

при секретарі - Литвиненку Р.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Газенерго-Україна» про стягнення заборгованості із заробітної плати та зустрічним позовом Публічного акціонерного товариства «Газенерго-Україна» до ОСОБА_1 про стягнення надмірно виплаченої заробітної плати за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Газенерго-Україна», поданою його представником Шульгою Юрієм Васильовичем, на рішення Печерського районного суду м. Києва від 08 грудня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним позовом, який згодом уточнив, і остаточно просив, стягнути з відповідача компенсацію за 10 днів невикористаної щорічної оплачуваної відпустки у розмірі 8 298, 81 грн., заробітну плату за жовтень у розмірі 1 478, 26 грн., вихідну допомогу при звільненні у розмірі 34 618, 08 грн. та грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку у розмірі 2 564, 60 грн.

Свої вимоги обґрунтував тим, що він з 27.03.2014 року працював у відповідача на посаді першого заступника з місячним окладом 35 000 грн. і 27.10.2014 року був звільнений у зв'язку з скороченням чисельності і штату працівників. Однак, в порушення вимог ст.116 КЗпП України відповідач не виплатив йому в день звільнення всіх належних йому при звільненні сум та не повідомив про нараховані суми. Крім того, посилався на те, що в порушення вимог ст.44 КЗпП України відповідач не виплатив вихідну допомогу у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

У січні 2015 року ПрАТ «Газенерго-Україна» звернулось до суду із зустрічним позовом про стягнення надмірно виплаченої заробітної плати, який згодом уточнило, і остаточно просило стягнути з ОСОБА_1 на його користь суму заборгованості у розмірі 469, 99 грн.

В обґрунтування зустрічних вимог ПрАТ «Газенерго-Україна» посилається на те, що ОСОБА_1 було помилково надмірно сплачено заробітну плату у травні 2014 року, коли останній перебував на лікарняному, але не надавав листок непрацездатності на підприємство аж до серпня 2014 року та допущення помилок при розрахунку розміру лікарняних, що виплачуються за перші 5 днів хвороби підприємством. Відповідні компенсаційні розрахунки за травень 2014 року були здійсненні за рахунок Фонду соціального страхування у випадку ТВП, а надмірна переплата підприємством частково була зарахована в наступних періодах. За цих обставин, враховуючи взаємні грошові зобов'язання, вважає наявними підстави для зарахування однорідних вимог за первісним та зустрічним позовами та стягнення залишку суми заборгованості після зарахування у вказаному розмірі.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 08 грудня 2015 року первісний позов задоволень частково.

Стягнуто з ПрАТ «Газенерго-Україна» на користь ОСОБА_1 відпускні щорічної оплачуваної відпустки у розмірі 3 194, 76 грн, заробітну плату за жовтень 2014 року у розмірі 1 478, 26 грн, вихідну допомогу при звільненні у розмірі 34 618,08 грн, грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку у розмірі 2 564,60 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У іншій частині первісного позову відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду представник ПрАТ «Газенерго-Україна» - Шульга Ю.В. подав апеляційну скаргу та посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні первісного позову та задоволення зустрічного позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, зокрема, що судом першої інстанції не враховано, що ПрАТ «Газенерго-Україна» законно та обґрунтовано здійснило зарахування належних виплат з наявних переплат ОСОБА_1, протягом періоду існування трудових відносин між ними. Судом першої інстанції допущено помилки при розрахунку вихідної допомоги та компенсації за невикористану відпустку.

У судовому засіданні представник відповідача підтримав доводи апеляційної скраги, просив її задовольнити.

Представник позивача заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Задовольняючи частково первісний позов та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено факт порушення його прав з боку відповідача під час звільнення щодо виплати всіх належних йому при звільненні сум, а зустрічні позовні вимоги є такими що не ґрунтуються на чинних нормах трудового законодавства України.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим у справі обставинам та нормам матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що наказом ПАТ «Газенерго-Україна» від 27.03.2014 року №7-к ОСОБА_1 призначено на посаду першого заступника директора з 27.03.2014 року з окладом згідно штатного розпису.

Згідно даних штатного розпису (розкладу) ПАТ «Газенерго-Україна», затвердженого наказом від 26.04.2015 року №6-к, оклад за посадою першого заступника директора Товариства становив 34 000 грн.

Наказом ПАТ «Газенерго-Україна» від 27.10.2014 року №34-к ОСОБА_1 звільнено у зв'язку з скороченням чисельності і штату працівників Товариства та скороченням посади першого заступника директора Товариства.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ч.1 ст.44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пунктах, серед інших, 1 ст.40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

Відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: 1) змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Судом першої інстанції, встановлено, що відповідач визнав факт невиплати позивачу при звільненні виплат, щодо яких заявлено позов, заперечуючи їх розмір, розрахований позивачем.

Вирішуючи первісний позов, суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв як безпідставні та необґрунтовані доводи відповідача про неналежність ОСОБА_1 при звільненні вказаних виплат та наявність підстав для перерахунку заборгованості відповідача перед позивачем і відповідно здійснення відповідачем відрахувань з належних до виплати позивачу при звільненні сум у рахунок погашення заборгованості, яка утворилась у зв'язку з помилковою сплатою позивачу суми заробітної плати за травень 2014 року, оскільки згідно ст.116 КЗпП України обов'язок відповідача з виплати всіх належних до виплати позивачу при звільненні сум є безумовним.

Зокрема, враховуючи положення ст.21 Закону України «Про відпустки», ст.44, ст.74, ч.1 ст.83, ст.115 КЗпП України, є безумовним і обов'язок відповідача по виплаті позивачу при звільненні заборгованості із заробітної плати, відпускних, компенсації за невикористані дні відпустки та вихідної допомоги при звільненні у зв'язку з скороченням, щодо яких заявлено первісний позов.

Крім того, відповідно до ч.ч.1, 2 ст.127 КЗпП України відрахування із заробітної плати можуть провадитись тільки у випадках, передбачених законодавством України. Відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу, серед іншого, виключно для повернення сум, зайво виплачених внаслідок лічильних помилок.

Таким чином, законною підставою для здійснення відрахувань із заробітної плати є утворення заборгованості виключно внаслідок лічильної помилки на підставі відповідного наказу товариства, іншого трудовим законодавством не передбачено.

При цьому, на наявність правових підстав згідно ст.ст.1212, 1215 ЦК України для здійснених перерахунку і відрахувань, відповідач не вказав, а відтак доводи апеляційної скарги про правомірність дій відповідача щодо невиплати позивачу належних при звільненні виплат, щодо яких заявлено первісний позов є безпідставними.

Доводи апеляційної скарги про наявність правих підстав для задоволення зустрічного позову та стягнення з позивача на користь відповідача суми у розмірі 469, 99 грн. як залишку суми заборгованості позивача перед відповідачем за помилково надмірно сплачену позивачу заробітну плату за травень 2014 року та відповідно зарахування вимог за обома позовами на цю суму є також безпідставними, оскільки відповідно до ст.123 ЦПК України підстави для зарахування вимог за цими позовами відсутні, так як відповідач первісний позов не визнав, у зустрічному позові вимог, які б могли бути зараховані в рахунок первісних, у разі їх задоволення, не заявляв.

Доводи апеляційної скарги в частині не відповідності законодавству розрахунків належних до виплати відповідачем позивачу при звільненні сум є необґрунтованими, оскільки сторони під час розгляду справи у суді першої інстанції визнали обставин щодо розрахункових періодів, розміру окладу позивача та середньоденної заробітної плати, нарахованого розміру заборгованості по заробітній платі тощо.

У частині розрахунку суми відпускних позивача за 10 днів щорічної оплачуваної відпустки, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з визнаного сторонами розрахункового періоду з 01.04.2014 року по 01.08.2014 року, який становить 116 днів, і включає період перебування позивача на лікарняному за період з 15.05.2014 року по 01.08.2014 року, та дійшов до правильного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача за первісним позовом щорічної оплачуваної відпустки у розмірі 3 194, 76 грн.

Відповідно до ст.44 КЗпП України позивачу належить до виплати вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

У зв'язку з чим, відповідно до абз. 2, 3 п.8 Порядку у разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

При вирішенні вимоги позивача про стягнення суми вихідної допомоги, суд першої інстанції перевіривши розрахунок суми даної виплати, обґрунтовано виходив з визнаних сторонами обставин про розрахунковий період з 01.08.2014 року по 01.10.2014 року, з якого позивачем фактично відпрацьовані 3 дні, а саме 06.08.2014 року, 26.08.2014 року та 29.09.2014 року, та про суму середньоденної заробітної плати за даний період у розмірі 1 648,48 грн і, відповідно, дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача за первісним позовом вихідної допомоги у розмірі 34 618, 08 грн.

Відповідно до п.7 Порядку нарахування компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки.

Відповідно до ст.6 Закону України «Про відпустки», ст.75 КЗпП України щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

При цьому, відповідно ст.10 цього Закону право працівника на щорічні основну та додаткові відпустки повної тривалості у перший рік роботи настає після закінчення шести місяців безперервної роботи на даному підприємстві. У разі надання працівникові зазначених щорічних відпусток до закінчення шестимісячного терміну безперервної роботи їх тривалість визначається пропорційно до відпрацьованого часу.

При вирішенні вимоги про стягнення компенсації за невикористані дні відпустки, суд першої інстанції встановивши, що позивач використав 10 з 14 належних днів відпустки, дійшов обґрунтованого висновку, що відповідно до вимог п.7 зазначеного Порядку сума компенсації за невикористані 4 дні відпустки становить 2564,60 грн.

Доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими, оскільки відповідачем за первісним позовом не надано належних та допустимих доказів на спростування розрахунку позивача та обґрунтованості розрахунку числа днів у кількості 12 днів.

Інші доводи апеляційної скарги є аналогічними доводам, що викладені ним на обґрунтування позовної заяви, вони були предметом розгляду суду першої інстанції та отримали належну правову оцінку.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, надано вірну оцінку зібраним доказам, відповідно до спірних правовідносин правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому рішення скасуванню не підлягає.

Згідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303,304, 307,308, 313-315,317 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Газенерго-Україна», подану його представником Шульгою Юрієм Васильовичем, відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 08 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до вказаного суду.

Головуючий

Судді