Справа № 152/1250/16-ц
У Х В А Л А

23 серпня 2016 року м. Шаргород

Суддя Шаргородського районного суду Вінницької області Строгий І.Л., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Плебанівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області про визнання права власності на спадкове майно, третя особа Шаргородська державна нотаріальна контора Вінницької області,

у с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася до Шаргородського районного суду Вінницької області з позовом до ОСОБА_2 та Плебанівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області про визнання права власності на спадкове майно.

Позивач просить:

- установити факт її проживання однією сімєю разом зі спадкодавцем ОСОБА_3 не менше пяти років, тобто в період з 24 березня 2007 року по 31 січня 2013 року;

- визнати за нею право власності на спадкове майно, яке залишилось після смерті ОСОБА_3, а саме земельні ділянки площею по 0,7071 га кожна, розташовані на території Плебанівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області, які належали на праві власності ОСОБА_4 на підставі державних актів на право власності на земельну ділянку Серія ВН № 175482 та Серія ВН № 175483, виданих 6 вересня 2006 року Шаргородською районною державною адміністрацією Вінницької області.

Перевіривши відповідність позовної заяви вимогам Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), зокрема, щодо підсудності справи Шаргородському районному суду Вінницької області, вважаю, що позов підлягає поверненню позивачу, з наступних підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом.

Статтею 22 зазначеного вище Закону передбачено, що місцевий суд є судом першої інстанції і здійснює правосуддя у порядку, встановленому процесуальним законом.

Частиною 1 ст. 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частин 1 та 3 ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо:

1) захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин;

3) інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Суди розглядають справи, визначені у частині першій цієї статті, в порядку позовного, наказного та окремого провадження.

Частиною 1 та пунктом 5 ч. 2 ст. 234 ЦПК України встановлено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Статтею 258 ЦПК України передбачено, що у заяві про встановлення фактів, що мають юридичне значенняповинно бути зазначено: 1) який факт заявник просить встановити та з якою метою; 2) причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; 3) докази, що підтверджують факт.

До заяви додаються докази, що підтверджують викладені в заяві обставини, і довідка про неможливість відновлення втрачених документів.

У пункті 2 постанови «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 Пленум Верховного Суду України розяснив, що якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім'єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року тощо.

Отже, усе вище викладене, свідчить про те, що справи про встановлення факту, що має юридичне значення розглядаються судами в порядку цивільного судочинства за правилами окремого, а не позовного провадження, і лише за умови, якщо на підставі наявності спору про право, суддя своєю ухвалою відмовить у відкритті окремого провадження у справі, або суд ухвалою залишить заяву без розгляду, особа, вправі звернутися до суду за захистом свого права в порядку позовного провадження.

Разом із тим, до позовної заяви ОСОБА_1 не додала ухвалу судді про відмову у відкритті окремого провадження у справі або ухвалу суду про залишення заяви без розгляду на підставі спору про право.

Частиною 1 ст. 257 ЦПК України встановлено, що заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання.

Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні «Zand v. Austria» від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Отже, оскільки заявником не підтверджено неможливості розгляду її справи щодо встановлення факту проживання однією сімєю зі спадкодавцем в порядку окремого провадження, то її вимогу про встановлення факту проживання однією сімєю слід розглядати в порядку окремого провадження у Томашпільському районному суді Вінницької області, тобто за місцем проживання ОСОБА_1

Решта позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності на спадкове майно є похідними від вимоги про встановлення факту і не можуть бути вирішені без встановлення факту проживання позивача зі спадкодавцем однією сімєю більше пяти років в порядку окремого провадження.

Статтею 115, п. 4 ч. 3 та ч. 4 ст. 121 ЦПК України передбачено, що якщо суддя, вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, встановить, що справа не підсудна цьому суду, заява повертається позивачеві для подання до належного суду, про що суддя постановляє ухвалу.

З огляду на викладене, позовну заяву слід повернути позивачу для подання до належного суду.

Керуючись, статтями 15, 119, 121, 208-210, 234, 256, 258 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Плебанівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області про визнання права власності на спадкове майно, третя особа Шаргородська державна нотаріальна контора Вінницької області повернути особі, яка її подала.

Розяснити, що повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, до повноважень якого віднесено вирішення цього спору.

Згідно зі статтями 293, 294, 296 ЦПК України на ухвалу може бути подано апеляційну скаргу до Апеляційного суду Вінницької області через Шаргородський районний суд Вінницької області протягом пяти днів з дня її проголошення. У разі, якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя І.Л.Строгий