Справа № 161/4052/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Пушкарчук В.П.
Провадження № 22-ц/773/1317/16 Категорія: 42 Доповідач: Лівандовська-Кочура Т. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 серпня 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Лівандовської - Кочури Т.В.,

суддів - Грушицького А.І., Завидовської-Марчук О.Г.,

з участю:

секретаря Перебойчука Р.В.,

позивача ОСОБА_1,

представника відповідача Кондратюка В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дочірнього підприємства «Телерадіокомпанія «Аверс» відкритого акціонерного товариства «Аверс», Національної ради з питань телебачення і радіомовлення України у Волинській області про спростування недостовірної інформації, яка принижує честь, гідність, ділову репутацію, відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Луцького міськрайонного суду від

20 липня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_1 у даній справі відмовлено.

На вищевказане рішення суду першої інстанції позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій вважає оскаржуване рішення незаконним та необґрунтованим через неповноту з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушення норм матеріального та процесуального права. Просила оскаржуване рішення скасувати, ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному об'ємі.

В ході розгляду справи в суді апеляційної інстанції позивач апеляційну скаргу із наведених у ній мотивів підтримала, тоді як представник відповідача просив її відхилити, з огляду на безпідставність наведених у ній доводів.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з наступних мотивів.

Відповідно до ст. ст. 94, 277 ЦК України, ч. 4 ст. 32 Конституції України, ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожному гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію.

Разом із тим, за змістом зазначених норм законодавства, кожному гарантується право на свободу висловлення поглядів, у тому числі, право поширювати інформацію, за умови, що вони діють добросовісно і надають правильну і достовірну інформацію, не завдаючи при цьому шкоди репутації окремих осіб і не порушуючи їх прав.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 15 постанови від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності, честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Судом встановлено, що 20 січня 2015 року в ефірі телеканалу «Аверс» у новинах «На часі» транслювався репортаж, зйомка якого проходила в фойє Луцького міськрайонного суду про СТ «Коршів», в якому були висвітлені узагальнені ведучою ОСОБА_3 критичні коментарі членів садівничого товариства «Коршів» про керівництво цим товариством ОСОБА_1

Зертаючись до суду із зазначеним позовом, позивач вказувала, що у репортажі було безпідставно звинувачено її в продажі земельних ділянок, шахрайстві та хабарництві.

Відповідно до ч. 1, п.1 ч. 2 ст. 302 ЦК України фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію. Фізична особа, яка поширює інформацію, зобов'язана переконатися у її достовірності.

За змістом ст. 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов'язків, вважається юридична особа, у якій вона працює.

Згідно з частинами 1, 2 ст.30 Закону України «Про інформацію» від 02 жовтня 1992 року № 2657-ХІІ якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформацію з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов'язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

Відповідно до ч. 1, п. 4 ч. 2 ст. 23, ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів» від 23 вересня 1997 року №540/97-ВР (із змінами), журналіст та/або засіб масової інформації звільняються від відповідальності за поширення інформації, що не відповідає дійсності, якщо суд встановить, що журналіст діяв добросовісно та здійснював її перевірку.

В роз'ясненнях, що містяться у п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Водночас ст. 10 Конвенції про захист прав людини передбачає, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів, захищає право журналістів розголошувати інформацію, яка становить громадський інтерес, за умови, що вони діють сумлінно та використовують перевірену фактичну базу.

Повідомлення новин, засноване на інтерв'ю або відтворенні висловлювань інших осіб, відредагованих чи ні, становить один з найбільш важливих засобів, за допомогою яких преса може відігравати свою важливу роль «сторожового пса суспільства» (рішення у справі «The Observer and The Guardian v. the United Kingdom» від 26 листопада 1991 року). У таких справах слід розрізняти ситуації, коли такі висловлювання належали журналісту, і коли були цитатою висловлювання іншої особи, оскільки покарання журналіста за участь у розповсюдженні висловлювань інших осіб буде суттєво заважати пресі сприяти обговоренню питань суспільного значення та не повинно розглядатись, якщо для іншого немає винятково вагомих причин (рішення у справі «Газета «Україна-Центр» проти України» від 15 жовтня 2010 року).

Із розшифровки сюжету телеканалу «Аверс» від 20 січня 2015 року вбачається, що оспорювана позивачем інформація, надана журналістом із посиланням на джерело її розповсюдження - ОСОБА_4, ОСОБА_5, якими в інтерв'ю зазначено наступне: «Стала ОСОБА_1 і почалися у нас негаразди. У одного якість негаразди в сім'ї, у одного якісь траурні моменти в сім'ї, і не кожен міг вийти щоб стопроцентово на свої ділянки. І от ОСОБА_1 цим скористалася і на протязі 2007-2008 року біля двадцяти шести ділянок роздала іншим людям. І от почалися наші війни. Вона скрізь на всіх судах, а судів було, я не знаю, я вже не порахую, 50 судів то було… це 5 років, 6-й рік судиться з нами. Ті люди, які мали ділянки, вони судами їх вернули». «І ми тому рішили оце вже подати до суду».

Згідно зі ст. 60 Закону України «Про телебачення та радіомовлення» згідно якої творчий працівник телерадіоорганізації зобов'язаний перевіряти достовірність одержаної ним інформації та не допускати поширення інформації, яка порушує законні права та інтереси фізичних і юридичних осіб, посягає на честь і гідність особи.

Відтак, не підлягає доведенню і спростуванню інформація, яка зазначена ОСОБА_4, ОСОБА_5 в інтерв'ю журналісту, і з вимогами про спростування недостовірної інформації до зазначених осіб ОСОБА_1 не зверталась.

Фраза: «До слова, з ОСОБА_1 ми намагались зв'язатися телефоном, однак жінка так і не підняла слухавки. Тож, залишаємо за нею право також прокоментувати цю ситуацію.» висловлена журналістом, також свідчить про її намагання з'ясувати думку позивача щодо обставин події та надання можливості висловити в ефірі свої заперечення, а також підтверджує намір перевірити правдивість інформації.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 277 ЦКУкраїни фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з'ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Оціночними судженнями, з огляду на приписи ч. 2 статті 30 Закону України «Про інформацію» від 2 жовтня 1992 року №2657-XII, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Відтак, оціночне судження є висновком, отриманим в результаті інтелектуальної (логічної) обробки і узагальнення конкретною людиною фактів, оцінок інших людей, інформації довідкового характеру та причинно-наслідкових зв'язків між зазначеними джерелами інформації. І тому будь-яким шляхом неможливо оцінити правдивість чи правильність цього висновку.

У зв'язку з викладеним, колегія суддів вважає, що відсутні факти, які б доводили, що зазначені висловлювання журналістом ОСОБА_3, мотивовані цілеспрямованими діями з метою принизити честь, гідність та ділову репутацію позивача, а не з метою сформувати думку про позивача - та довести до відома громадськості інформацію, що становить громадський інтерес. Тоді як автор лише виклав свою оцінку і стурбованість щодо прав членів садівничого товариства «Коршів», шляхом узагальненням критичних коментарів членів СТ «Коршів» стосовно керівника товариства. Отже, і підстави для задоволення вимог позивача, в тому числі, і щодо стягнення моральної шкоди, відсутні.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що зазначена інформація є оціночним судженням, яке не підлягає спростуванню та доведенню на правдивість, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо свободи вирішення поглядів.

Крім того, у разі, якщо позивач вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують його гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, він вправі скористатися наданим йому частиною першою статті 277 ЦК України та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи (стаття 37 Закону про пресу, стаття 65 Закону України «Про телебачення і радіомовлення») у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку.

Проте, зазначеним правом позивач ОСОБА_1 не скористалась.

Рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак доводи позовної заяви та апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 липня 2016 року у даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий /підпис/

Судді /підписи/

Ухвала набрала законної сили 18 серпня 2016 року.

Суддя апеляційного суду Т.В. Лівандовська-Кочура

Помічник судді К.В. Бояновська