АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції - Цокол Л.І.
№ 22-ц/796/8476/2016 Доповідач - Борисова О.В.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 серпня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Соколової В.В.

при секретарі: Мовчан О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» - Лобанова Дмитра Євгеновича на рішення Печерського районного суду м. Києва від 30 березня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» про визнання недійсним договору лізингу та стягнення коштів,-

В С Т А Н О В И Л А:

В жовтні 2015 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача в якому просила визнати недійсним договір фінансового лізингу від 14.07.2015 року, укладений між позивачем та ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» та стягнути з відповідача на користь позивача сплачені нею грошові кошти в розмірі 74000 грн.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 30.03.2016 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір фінансового лізингу №000347 від 14.07.2015 року, укладеного між ОСОБА_2 та ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО».

Стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» на користь ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 74000 грн. та судовий збір в розмірі 1227 грн. 20 коп.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції представник відповідача ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» - Лобанов Д.Є. подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Вказує, що положеннями Закону України «Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг» встановлено права та обов'язки суб'єктів господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами (не мають ліцензії) з надання послуг фінансового лізингу.

Зазначає, що ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» здійснює свою господарську діяльність відповідно до норм чинного законодавства України та займається виключним видом господарської діяльності по наданню послуг з фінансового лізингу.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, а тому колегія суддів вважає можливим розглядати справу у його відсутності.

Заслухавши доповідь судді Борисової О.В., пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Як вбачається з копії виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців основний видом економічної діяльності ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» є фінансовий лізинг.

Судом встановлено, що 14.07.2015 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» було укладено договір фінансового лізингу №000347 відповідно до умов якого лізінгодавець бере на себе зобов'язання придбати у власність автомобіль SubaruForester(об'єм двигуна - 2,5і; тип КПП -АТ; привід-повний) та передати його у користування лізінгоодержувачу на строк та на умовах передбачених договором.

На виконання умов даного договору позивачемзгідно квитанції № 0.0.409003587.1 від 14.07.2015 року були внесені кошти в сумі 74 000 грн. на рахунок ТОВ «ЛК «ВАШ АВТО».

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» не мала статусу фінансової установи та ліцензії на здійснення діяльності з надання послуг фінансового лізингу, чим ввела позивача в оману щодо своїх прав на укладення договору фінансового лізингу, а тому договір є недійсним.

Проте, з таким висновком суду погодитись неможливо, оскільки такого висновку суд дійшов, не з'ясувавши дійсні обставини спору, фактично задовольнивши позовні вимоги з підстав, які не були заявлені позивачем.

Згідно з ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Звертаючись з вказаним позовом до суду позивач просив визнати договір фінансового лізингу недійсним з підстав того, що на момент його укладення ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» були включені умови, які є несправедливими відповідно до ч.ч.1, 2 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Як вбачається з матеріалів справи, позивач не обгрунтовував недійсність договору тим, що він укладений внаслідок обману та з підстав відсутності ліцензії у відповідача. Позивачем не подавалася заява про зміну підстав позову або щодо уточнень позовних вимог в частині правового обґрунтування.

Згідно з ч.4 ст.5 Закону України «Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг» можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції.

Відповідно до ч.2 ст.20 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» у разі відсутності ліцензійних умов провадження відповідного виду господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню відповідно до закону, відповідальність за провадження такої господарської діяльності без ліцензії не застосоувється.

З листа Нацкофінанспослуг від 01.02.2016 року вбачається, що чинне законодавство не містить ліцензійних умов провадження господарської діяльності з надання послуг зфінансового лізингу.

А тому колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що відповідач здійснював свою господарську дяільність відповідно до норм чинного законодавства України та мав право укладати договір фінансового лізингу та вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Колегія суддів дослідивши матеріали справи та давши оцінку доказам приходить до висновку, що позовні вимоги є обгрунтованими та підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Згідно з ч.2 ст.1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Статтею 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» встановлено, що відносини виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Частиною 1 ст.806 ЦК України передбачено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

Відповідно до ст. 692 ЦК Українипокупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару, встановлену в договорі. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Положеннями ч.2 ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст.11 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингоодержувач має право: обирати предмет лізингу та продавця або встановити специфікацію предмета лізингу і доручити вибір лізингодавцю; відмовитися від прийняття предмета лізингу, який не відповідає його призначенню та/або умовам договору, специфікаціям; вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках; вимагати від лізингодавця відшкодування збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням умов договору лізингу.

Згідно з ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингові платежі можуть включати: суму яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору.

З договору фінансового лізингу №000347 від 14.07.2015 року вбачається, що в розділі «визначення термінів» - адміністративний платіж - це як першочерговий одноразовий адміністративний платіж, який входить до складу першого платежу, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату.

Пунктом п.3.2.7 договору передбачено, що лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати даний договір у випадку неможливості придбання предмету лізингу, або відмови продавця здійснити продаж та/або поставку предмета лізингу та у разі не обрання нового предмета лізингу лізингоодержувачем протягом одного року. У такому випадку лізингодавець повертає лізингоодержувачу всі сплачені ним кошти за мінусом адміністративного платежу.

Тобто положення договору передбачають можливість на випадок, якщо відповідач не зможе виконати свої зобов'язання та придбати предмет лізингу не повертати позивачу адміністративний платіж у розмірі 74000 грн.

Згідно з п.8.2 договору сторони погоджуються, що вартість предмета лізингу, на момент укладення договору становить 29166,07 доларів США з урахуванням ПДВ, згідно обмінного курсу долара США до української гривні, на фактичну дату укладення даного договору. На дату укладення його договору, згідно обмінного курсу долара США до української гривні, гривневий еквівалент вартості предмета лізингу становить 700000 грн. з ПДВ.

Пунктом 8.3 договору визначено, що сторони погодилися, що гривневий еквівалент вартості предмета лізингу, який визначений на дату укладення даного договору, може змінюватися у випадку зміни обмінного курсу долара США до української гривні або в разі зміни відпускної ціни транспортного засобу у продавця.

Тобто, вартість предмета лізингу, зазначена у п.п.8.2 та 8.3 договору не є остаточною і може коригуватися в залежності від транспортного засобу, який буде поставлено та зміни обмінного курсу.

При цьому, зі змісту договору випливає, що лізингоодержувач в жодному разі не може вплинути на вибір продавця та підбір товару за вигідною для нього ціною. Таке обмеження лізингоодержувача та невизначеність з обсягом майбутніх лізингових платежів ставить позивача в повну залежність від відповідача, інтерес якого полягає в отриманні більшого прибутку від якомога дорожчого предмета лізингу.

У пункті 4.3 договору вказано, що разом з підписанням акту приймання передачі лізингодавець передає лізингоодержувачу графік сплати лізингових платежів (план відшкодування або додаток №3 до даного договору), який сторони зобов'язані підписати до моменту підписання акту приймання передачі предмета лізингу.

Пунктом 12.1 договору визначено, що лізингоодержувач, який сплатив адміністративний платіж, частково або повністю авансовий внесок та не отримав транспортний засіб має право розірвати договір за власним бажанням. В такому випадку поверненю підлягає 60% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40% лізингодавець у тримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає.

Тобто, якщо відповідач не поставить позивачу предмет лізингу і позивач вирішить розірвати договір у зв'язку з неможливістю його виконання відповідачем, останній має право утримати в себе 40% лізингових платежів та адміністративний платіж у розмірі 74000 грн.

Пунктом 12.13 договору визначено, що у випадку необґрунтованої відмови від прийняття предмету лізингу, лізингодавець має право розірвати договір та вимагати від лізингоодержувача сплатити на користь лізингодавця неустойку (штраф) у розмірі 10% від вартості предмета лізингу, який був придбаний лізингодавцем для передачі у користування. Також лізингоодержувач зобов'язаний компенсувати всі понесені витрати лізингодавця по реєстрації та страхуванню предмета лізингу. У такому випадку лізингодавець не повертає лізингоодержувачу сплачені ним на виконання даного договору кошти.

Отже, позивач не має права відмовитись від запропонованого та повинен пристати на пропозицію відповідача, а у разі відмови договір може бути розірваний з зарахуванням на рахунок відповідача перших платежів до штрафу та з накладанням на позивача додаткових фінансових санкцій (п. 12.1, 12.13).

Відповідно до п.10.1 договору лізинговим платежем є платіж, що сплачується кожного місяця лізингоодержувачем на користь лізингодавця відповідно до графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (Додаток №3 до договору). Кожен лізинговий платіж включає: відсотки (проценти) за користування обсягом фінансування в розмірі 21% річних на залишок частини від обсягу фінансування; частину вартості предмета лізингу; частина від обсягу фінансування; комісію за супроводження договору в розмірі 7 відсотків.

Як вбачається з матеріалів справи, вказаний графік покриття витрат та виплати лізингових платежів (додаток №3) та сам обсяг таких платежів сторони не погодили та не підписали в момент укладення договору, що вказує на невизначеність загального обсягу фінансування.

Зі змісту оспорюваного договору вбачається, що сторони не погодили конкретного постачальника (продавця) автомобіля, остаточно не визначились з вартістю предмета лізингу та, як наслідок, не погодили графік сплати лізингових платежів, який в договорі неодноразово згадується як Додаток № 3, але до договору не додається.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що ціна, марка автомобіля, рік випуску, його технічні характеристики, а іноді постачальник (продавець), - все це в сукупності індивідуалізує предмет лізингу.

Згідно з ч.1 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів»продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму статті 18 цього Закону можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони, по-перше, порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві.

Згідно з ч.1 ст.215 ЦК Українипідставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 1 ст.203 ЦК Українивизначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що в оспорюваний договір включені несправедливі умови, які зазначені у ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме: встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що в договоріне передбачено дій лізингодавця, зокрема, повернення частини сплаченого авансового платежу лізингоодержувачу, як надмірно сплаченої суми у випадку придбання транспортного засобу за нижчою ціною.

А тому вказані обставини є істотними порушеннями, умови договору порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін та завдають шкоди споживачеві, що є підставою для визнання спірного договору недійсним.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України у справі №6-330цс16 від 08.06.2016 року, яка згідно з положеннями ч.1 ст.360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Ухвалюючи рішення у даній справі та визнаючи договір фінансового лізингу недійсним суд першої інстанції не звернув уваги на вказані порушення.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову, з інших підстав, ніж ті, що вказані у рішенні, оскільки позивач в позовній заяві ставила питання про визнання договору лізингу недійсним, у зв'язку із несправедливими умовами договору на підставі ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Частиною 1 ст.216 ЦК Українивстановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Колегія суддів вважає, що оскільки позивачем на виконання умов договору фінансового лізингу було сплачено адміністративний платіж на рахунок ТОВ «ЛК «ВАШ АВТО» в розмірі 74000 грн., а тому вказані кошти підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Виходячи з положень ст.88 ЦПК України колегія суддів вважає необхідним стягнути з ТОВ «ЛК «ВАШ АВТО» на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 1227,20 грн.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, судова колегія приходить до висновку про скасування рішення суду з ухваленням нового про задоволення позову, з інших підстав ніж ті, що вказані в рішенні суду.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника відповідача товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» - Лобанова ДмитраЄвгеновича задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 30 березня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.

ПозовОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» про визнання недійсним договору лізингу та стягнення коштів задовольнити.

Визнати недійсним договір фінансового лізингу №000347 від 14 липня 2015 року, укладеного між ОСОБА_2 та товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО».

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» на користь ОСОБА_2ідентифікаційний номер НОМЕР_1 грошові кошти в розмірі 74000 грн. та судовий збір в розмірі 1227 грн. 20 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: