Справа № 520/2747/15-ц
Провадження № 2/520/1224/16
Рішення

іменем України

15 серпня 2016 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Прохорова П.А.,

при секретарі Цвігун А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2, про стягнення боргу за кредитним договором,

та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання договору про надання споживчого кредиту та договору поруки недійсними,

встановив:

Позивач звернувся до Київського районного суду м. Одеси з вказаним позовом про стягнення заборгованості.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги представник позивача, вказував на те, що відповідач ОСОБА_1 неналежним чином виконує свої зобовязання позичальника за кредитним договором, у яких позивач виступає кредитором, внаслідок чого за такими зобовязаннями утворилась заборгованість. Так, згідно позовних вимог та наданих на їх обґрунтування розрахунків за договором №0, станом на 19.02.2015 року заборгованість позичальника складає 60950,48 дол. США прострочення сплати кредиту та процентів, та додатково 14190,70 грн., - заборгованість по пені.

Належне виконання вказаних зобовязань за договором № 0 забезпечено, зокрема, порукою ОСОБА_2.

З викладеного, та посилаючись на норми законодавства представник позивача просив суд стягнути з відповідачів у солідарному порядку зазначену заборгованість.

Заперечуючи проти вимог первинного позову відповідачі просили суд застосувати наслідки пропуску банком строку позовної давності, оскільки фактично неповне погашення строкових платежів відбувалось з 2009 року, а позивач звернувся до суду з наведеним позовом лише 27 лютого 2015 року.

ОСОБА_1 того відповідачі у своїх запереченнях вказували на те, що вважають поруку ОСОБА_2 за вимогами позивача припиненою, оскільки встановлений договором поруки строк дії такого зобовязання не відповідає вимогам закону та у такому випадку підлягають застосуванню загальні засади, щодо припинення поруки через 6 місяців після настання часу виконання зобовязання, якщо кредитор не предявить до поручителя відповідних вимог, та натомість строк виконання порушених зобовязань настав ще в 2009 році.

В ході розгляду справи ОСОБА_1 подала до суду зустрічну позовну заяву про визнання недійсними договору про надання споживчого кредиту № 0 від 27.04.2007 року, та забезпечувального до нього договору поруки №111768 від 27.04.2007 року.

В обґрунтування зустрічного позову такий позивач стверджувала, що договір має несправедливі умови щодо валютних ризиків, які покладені на позичальника, що при укладенні спірного договору ПАТ «Укрсиббанк» навмисно не дотримано та грубо порушено встановлені вимоги діючого законодавства України, а саме: Банк не надав позичальнику повної, обєктивної та достовірної інформації про умови кредиту перед укладенням та під час укладення договору про надання кредиту, приховав та невірно відобразив фактичні дані і відомості, відносно значення реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту, розміру абсолютного подорожчання кредиту, у змісті оспорюваного кредитного договору.

Так, ОСОБА_1 вважає, що відсутність в умовах спірного правочину вище зазначених застережень та домовленостей між сторонами кредитного договору, суттєво порушує баланс договірних правовідносин, та з такого просила суд визнати її права споживача фінансових послуг порушеними, визнати недійсними вказані договори кредиту та поруки.

В судовому засіданні представник позивача за первинним позовом звернулась до суду з усними та письмовими поясненнями щодо суті спору, зазначила, що договір було укладено сторонами за взаємною згодою, у повній відповідності до законодавства, на час укладення договору позичальнику було надано всю належну та достовірну інформацію, із якою вона була ознайомлена та щодо якої не мала зауважень (у тому числі щодо їх справедливості), про що свідчить її особистий підпис під договором та тривале належне виконання такого договору. Натомість заперечення позичальником фактичних обставин укладення договору, що має місце на час розгляду справи, на думку представника позивача має своєю метою затягування розгляду справи та ухилення від виконання зобовязань закредитним договором.

Щодо заперечень відповідачів про пропуск позивачем строку позовної давності, то представник позивача вказала, що не вважає такі строки пропущеними, оскільки позичальник здійснювала платежі на погашення кредиту до 12.05.2014 року, з чого випливає, що позичальник вчиняла дії на підтвердження визнання нею зобовязань, та відповідно із кожним платежем перебіг строку позовної давності переривався.

Так само представник позивача не погоджувалась із запереченнями відповідачів щодо припинення поруки, оскільки на її думку такий договір діє до виконання позичальником його зобовязань за основним зобовязанням.

Проти задоволення зустрічного позову представник позивача заперечувала з вказаних вище підстав, а також з підстав його надуманості та необґрунтованості.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні заперечував проти задоволення заявлених до нього вимог з вказаних вище підстав, натомість вимоги зустрічного позову підтримав.

Відповідач (позивач за зустрічним позовом), ОСОБА_1, та її представник, у судовому засіданні заперечували проти первинного позову з наведених у письмових поясненнях підстав, та наполягали на задоволенні зустрічного позову у повному обсязі. Викладені у ньому обставини та вимоги підтримали.

Засади ст.ст. 3,11 ЦПК України, ст. 15 ЦК України, гарантують кожній особі право на захист її порушених, оспорюваних чи невизнаних прав, а також охоронюваних законом інтересів судом.

Звертаючись до суду за захистом свого права позивачі визначають предмет та підстави позову.

Згідно п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

При цьому відповідно до системного аналізу положень ст.ст. 10, 11, 27, 57-60 ЦПК України, сторони при вирішенні спору зобовязані довести перед судом ті обставини, на які вони посилаються як на підстави їх вимог. Доказування у цивільному судочинстві ґрунтується на засадах змагальності та диспозитивності.

Так, дослідивши доводи сторін, перевіривши їх долученими до матеріалів справи доказами, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що між акціонерним комерційним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0 від 27.04.2007 року, відповідно до якого позивач надав відповідачу кредит у сумі 100000,00 дол. США, а відповідач зобов'язався щомісяця повертати наданий кредит та сплачувати супутні платежі у обсязі та в термін, що встановлений графіком погашення, але не пізніше 27.04.2028 року.

Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.2 ст. 1054 ЦК України, передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 (ст.ст. 1046-1053) ЦК України.

Відповідно до ч.2 ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором установлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України.

Всупереч умов кредитного договору позичальник неналежним чином виконувала покладені на неї обовязки з повернення кредиту та сплати супутніх платежів відповідно до погодженого сторонами графіку, допускаючи порушення графіку платежів, у звязку з чим кредитор скористався передбаченим ч.2 ст. 1050 ЦК України правом (якому кореспондують положення п. 6.1.2, 6.2 договору), та направив позичальнику та поручителю вимоги про погашення простроченої заборгованості по процентам (станом на 17.12.2014 року) у розмірі 4668,21 дол. США, та попередив про те, що у випадку не усунення порушень на 32 календарний день з дня отримання цих вимог (які за наданими суду зворотними повідомленнями були отримані відповідачами 10.01.2015 року), позивач вимагає виконання позичальником та поручителем їх зобовязань по поверненню суми кредиту у повному обсязі та сплати відсотків, що разом становить 59754,38 дол. США.

Таким чином, зважаючи що відповідачі наведеної вимоги не виконали, вбачається, що строк виконання основного зобовязання у повному обсязі настав 11.02.2015 року (10.01.2015 року + 32 дні).

Своїх зобовязань з повернення коштів (у тому числі п. 3.5.3 договору) позичальник та поручитель у визначені строки не виконали, у звязку з чим станом на 19.02.2015 року заборгованість за кредитним договором №0 від 27.04.2007 року складає:

-55096,17 дол. США заборгованість за кредитом (за курсом НБУ на день проведення розрахунку еквівалентно до 1476559,39 грн.);

-5854,31 дол. США заборгованість за процентами, у тому числі прострочена (еквівалентно до 156893,60 грн. );

-14190,70 грн. пені за несвоєчасне повернення заборгованості за процентами за строк з 13.06.2014 по 19.02.2015 року (що передбачена розділом 4 договору);

При цьому з вказаного розрахунку заборгованості, вбачається, що у строк до 10.04.2014 року позичальником здійснювались регулярні внески на погашення заборгованості за вказаним кредитом.

При цьому суд окремо звертає увагу на ту обставину, що за умовами п. 1.6 кредитного договору, сторони погодили наступну черговість погашення грошових зобовязань позичальника за цим договором:

1)прострочені комісії (якщо буде мати місце їх прострочення)

2)строкові комісії

3)прострочені проценти (якщо буде мати місце їх прострочення)

4)строкові проценти

5)прострочена сума основного боргу (якщо буде мати місце прострочення)

6)строкова сума за договором

7)штрафні санкції.

Таким чином суд зазначає про наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах №6-14-цс 14 від 19 березня 2014р., та №6-1188цс16 від 29 червня 2016 р, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для судів.

Однак, у випадках, передбачених ст. 264 ЦК України позовна давність переривається.

Після переривання позовної давності її перебіг починається з початку.

Вчинення собою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку є обставиною що переиває позовну давність, а отже наведені вище обставини щодо умов черговості погашення грошових зобовязань позичальника за кредитним договором, які були обєктивно відомі позичальнику, а також щодо здійснення ОСОБА_1 платежів до 10.04.2014 року включно, суд доходить висновку про те, що такими платежами перебіг позовної давності за простроченими зобовязаннями позичальника по сплаті строкових платежів переривався, а отже перебіг позовної давності за наведеними вимогами почався лише 10.04.2014 року, а не з 2009 року, як це вказують відповідачі.

При цьому зважаючи на те, що позовну заяву подано до суду 27 лютого 2015 року, позовна давність як загальна, за вимогами про стягнення кредиту та нарахованих процентів, так і спеціальна, за вимогами про стягнення з відповідачів пені та штрафу, пропущеною не вбачається.

Щодо поруки ОСОБА_2 за зобов'язаннями ОСОБА_1 перед Пат «УкрСиббанк» за кредитним договором №0 від 27.04.2007 року, яку відповідачі вважають припиненою, то суд вказує наступне.

Статтею 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

За своєю правовою природою порука є зобов'язанням, у зв'язку з чим до таких правовідносин застосовуються загальні правила про припинення зобов'язання, визначені у гл. 50 розд. 1 кн. 5 ЦК, а саме: в результаті виконання поручителем договору поруки; за домовленістю сторін тощо. ОСОБА_1 того, ЦК у ст. 559 передбачено спеціальні підстави припинення поруки. Так, порука припиняється:

1) з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності;

2) якщо після настання строку виконання зобов'язання кредитор відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником або поручителем;

3) у разі переведення боргу на іншу особу, якщо поручитель не поручився за нового боржника;

4) після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, то порука припиняється, коли кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. Коли такий строк не встановлено, то порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, то порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Згідно п.3.1 вказаного договору поруки від 27.04.2007 року, укладеного між позивачем та відповідачами порука припиняється з припиненням всіх зобовязань позичальника по вищезазначеному кредитному договору.

Верховний Суд України неодноразово висловлював свою позицію з цього питання (постанови від: 21 травня 2012 р. у справах: N 6-48цс11, N 6-68цс11; 23 травня 2012 р. у справі N 6-33цс12; 18 липня 2012 р. у справі N 6-78цс12).

Так, відповідно до ч. 1 ст. 251 та ч. 1 ст. 252 ЦК строком є певний період у часі, зі сплином якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення, і визначається він роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а не посиланням на подію, яка має настати. Вказівкою на подію, яка має неминуче настати, визначається термін - певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення (ч. 2 ст. 251, ч. 2 ст. 252 ЦК).

Таким чином, умова договору поруки про припинення поруки після повного виконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором не може вважатися встановленим сторонами договору поруки строком припинення поруки.

Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 17 вересня 2014 року ухвалив постанову у справі № 6-53цс14 предметом якої був спір про стягнення заборгованості за кредитним договором.

За змістом такої постанови вказано, що аналіз ст. 559 ЦК України дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, зокрема й застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення "пред'явлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої вимоги до поручителя.

При цьому зазначене положення не виключає можливості пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від настання строку виконання основного зобов'язання.

Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено у судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто упродовж шести місяців із моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або із дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або із дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі, якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином детально проаналізувавши час настання зобовязань за кредитним договором у їх хронології суд вказує на наступне.

Позовну заяву до поручителя позивачем було подано 27.02.2015 року. На заведеними вище розрахунками позивач вимагає у тому числі від поручителя сплати прострочених відсотків період з 01.04.2014 року по 19.02.2015 року, пені за несвоєчасне погашення заборгованості за відсотками за період з 13.06.2014 року по 19.02.2015 року, а також основної заборгованості, строк повернення якої за вказаним вище висновком настав 11.02.2015 року.

Наведена вище правова позиція, а також вказані обставини вказують на те, що за зобовязаннями кредитного договору, строк виконання яких настав до 27.08.2014 року (дата подання позову 27.02.2015 року 6 місяців) порука ОСОБА_2 припинена.

Таким чином суд доходить висновку про наявність передбачених законом підстав для стягнення з відповідачів у солідарному порядку заборгованості за кредитним договором №0 від 27.04.2007 року у наступному розмірі:

-55096,17 дол. США заборгованості за кредитом (за курсом НБУ на день проведення розрахунку еквівалентно до 1476559,39 грн.);

-3520,04 дол. США заборгованість по сплаті прострочених відсотків (за період з 27.08.2014 року по 19.02.2015 року, еквівалентно до 94335,92 грн.)

-13329,36 грн. пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами (за період з 27.08.2014 року по 19.02.2015 року).

Інша частина заборгованості, в розмірі

-2334,27 дол. США заборгованість по сплаті прострочених відсотків, за період до 27.08.2014 року, еквівалентно до 62557,68 грн.

-861,34 грн., пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами за період до 27.08.2014 року

підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_1, оскільки порука відповідача ОСОБА_2 за такими зобовязаннями припинена.

Щодо вимог зустрічного позову ОСОБА_1, то суд зазначає про наступне.

Згідно положень ч.ч. 1, 2, 5 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Відповідно до ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене в грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Оскільки статті 524 та 533 ЦК України містяться в розділі 1 "загальні положення про зобов'язання" книги 5 Цивільного кодексу України, то поширюють свою дію на всі зобов'язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань

Отже положення цивільного кодексу України, в тому числі і ст. 1054 ЦК України, не містять заборони на визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти, в тому числі і в кредитному договорі.

Тому, враховуючи умови Договору та положення закону, твердження позивача за зустрічним позовом про те, що надання кредиту у іноземній валюті є несправедливою умовою у відношенні до нього є безпідставними.

П. 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду кримінальних та цивільних справ №5 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішення спорів, що виникають з кредитних правовідносин" визначено, що саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для ствердження такої обставини як несправедливої, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.

ОСОБА_1 того у зустрічній позовній заяві позивач посилається на ч. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", згідно якого перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, та зазначає, що Банк його не повідомив про такі умови.

П. 7.12 Кредитного договору підтверджується, що перед підписанням договору позичальником отримано інформаційний лист, відповідно до вимог чинного законодавства, зокрема, п. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів".

Правдивості такої обставини стороною позивача за зустрічним позовом жодними доказами спростовано не було. Самі усні заперечення з приводу неотримання позивачем зазначеного інформаційного листа не є доказом, що спростовує відомості підписаного таким позивачем раніше документу.

За ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Пленум Верховного Суду України в п. п. 2, 12 постанови від 28.04.78 N 3 "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" роз'яснив, що угода може бути визнана недійсною лише на підставі та з наслідками, передбаченими законом. В кожній справі про визнання угоди недійсною суд має встановити ті обставини, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною, та настання визначених юридичних наслідків.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 203 ЦК України загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину є: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахування вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

За п. 2 ст. 19 ЗУ "Про захист прав споживача" підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

За п. 7.12 Кредитного договору погоджено, що всі умови договору Позичальнику зрозумілі і він вважає їх справедливими по відношенню до нього.

Підписуючи договір, позивач підтвердив свою згоду на його умови та реалізував право на вільний вибір контрагента та визначення умов договору.

Таким чином, суд не вбачає у діях відповідача при укладенні Кредитного договору використання нечесної підприємницької практики та ведення позивача в оману, а тому не може керуватися положеннями ч. 6 ст. 19 ЗУ "Про захист прав споживачів", як на підставу визнання кредитного договору недійсним.

В статті 629 ЦК України зазначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

У відповідності до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Аналізуючи викладене, вбачається, що у діях Банку відсутні ознаки нечесної підприємницької практики, кредитний договір укладений сторонами з досягненням згоди з усіх істотних умов, про що свідчать підписи сторін, а також відсутні підстави визнання договору недійсним, що визначені ч. ч. 1 - 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, а тому суд приходить до висновку про незаконність, необґрунтованість та безпідставність вимог зустрічного позову в цій частині. Вимоги про визнання договору поруки недійсним є похідними від вимог про визнання недійсним кредитного договору, а тому також задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного суд зазначає, що відповідно до ст. 88 ЦПК України понесені позивачем судові витрати мають бути компенсовані відповідно до частини вимог, що підлягають задоволенню наступним чином: з відповідача ОСОБА_1 підлягає стягненню на користь позивача компенсація сплаченого судового збору в розмірі 1827,00 грн., а з відповідача ОСОБА_2 в розмірі 1743,37 грн.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 57-60, 88, 208-209, 213-215 ЦПК України, ст. ст.12-16, 20, 203, 207, 215, 251-252, 264, 509, 524-526, 533, 546, 553, 554, 559, 598, 610, 629, 638, 1054, 1056,-

вирішив:

Позовну заяву Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2, про стягнення боргу за кредитним договором, - задовольнити частково.

Стягнути на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» з ОСОБА_1 та з ОСОБА_2, у солідарному порядку, заборгованість за кредитним договором №0 від 27.04.2007 року по кредиту та процентам (за період з 27.08.2014 року по 19.02.2015 року) в розмірі 58616,21 дол. США, та пеню, за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам (за період з 27.08.2014 року по 19.02.2015 року), в розмірі 13329,36 грн.

Стягнути на користь Публічного акціонетрного товариства «УкрСиббанк» з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №0 від 27.04.2007 року по процентам (за період до 27.08.2014 року) в розмірі 2334,27 дол. США та пеню, за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам (за період до 27.08.2014 року), в розмірі 861,34 грн.

В іншій частині вимог первинного позову відмовити.

Стягнути на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» з ОСОБА_1 компенсацію судових витрат в розмірі 1827,00 грн.

Стягнути на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» з ОСОБА_2 компенсацію судових витрат в розмірі 1743,37 грн.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання договору про надання споживчого кредиту та договору поруки недійсними відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Київського районного суду міста Одеси апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя П. А. Прохоров