Ухвала

іменем україни

25 травня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Висоцької В.С.,

суддів: Кафідової О.В., Леванчука А.О.,

Мартинюка В.І., Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Київської міської ради, ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5, Головне управління юстиції у

м. Києві, Десята Київська державні нотаріальна контора, садівниче товариство «Восточне», про визнання права власності на 1/3 частину земельної ділянки в порядку спадкування; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, треті особи: Київська міська рада, Головне управління юстиції у м. Києві, про визнання права власності на земельну ділянку; за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, Київської міської ради, треті особи: ОСОБА_3, Головне управління юстиції у м. Києві, Десята Київська державна нотаріальна контора, про визнання недійсними заповіту та свідоцтва про право на спадщину за заповітом, визнання права власності на 1/2 частину садового будинку та 1/3 частину земельної ділянки, за касаційними скаргами ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 30 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 29 жовтня 2015 року,

встановила:

У березні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 9 червня 2000 року на підставі рішення Київської міської ради від 18 листопада 1999 року її матір'ю

ОСОБА_7 було отримано у приватну власність земельну ділянку

АДРЕСА_1 та на неї оформлено державний акт про право власності на земельну ділянку. Після смерті матері відкрилась спадщина на її майно, в тому числі на вказану земельну ділянку. У визначений законом строк вона, як і інші спадкоємці, звернулась до 10-ї Київської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини. Згідно листа нотаріальної контори від 28 березня 2013 року їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв'язку з відсутністю у неї правовстановлюючих документів на земельну ділянку.

Оскільки земельна ділянка разом із багаторічними насадженнями має спадкуватись у рівних частках всіма спадкоємцями за законом, вважала, що вона має право на отримання у власність 1/3 частину зазначеної земельної ділянки.

ОСОБА_4 пред'явив зустрічний позовом, у якому просив визнати за ним право власності на всю зазначену земельну ділянку, посилаючись на те, що мати набула права власності у 2000 році, отримала державний акт, однак членом СТ «Восточне» вона була з 1979 року, і відвід земельної ділянки було здійснено під будівництво садового будинку. За життя мати склала заповіт від 24 листопада 1994 року, згідно якого йому заповіла садовий будинок АДРЕСА_1. На день смерті ОСОБА_7 даний заповіт не змінювала та він не скасований.

Вважав, що волевиявлення заповідача було спрямоване на перехід права власності на його користь всієї земельної ділянки, на якій розташований садовий будинок з зеленими насадженнями та будівлями, у межах садового товариства, як цілісний садовий комплекс, який не підлягає поділу.

ОСОБА_5 також звернулася з позовом, мотивуючи тим, що її мати ОСОБА_8 та ОСОБА_9 (батько) перебували в зареєстрованому шлюбі. Під час шлюбу батьками був збудований садовий будинок на земельній ділянці за вищевказаною адресою, членом СТ «Східне» з 1979 року була мати, яка у 1995 році отримала свідоцтво про право власності на садовий будинок на своє ім'я. Вказувала, що мати після смерті чоловіка відмовилась від своєї частки у спадщині на її користь. У порядку спадкування після смерті батька вона отримала свідоцтва про право на спадщину (квартиру та грошові кошти). Про існування у матері свідоцтва про право власності на садовий будинок їй відомо не було.

У лютому 2011 року (після звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини) їй стало відомо про існування заповіту, складеного матір'ю на користь ОСОБА_4, якому 23 вересня 2013 року нотаріальною конторою на підставі заповіту було видано свідоцтво про право на спадщину на садовий будинок без урахування її частки (як іншого власника садового будинку).

Ураховуючи викладене, просила визнати недійсним заповіт ОСОБА_7 від 24 листопада 1994 року в частині, що передбачає спадкування ОСОБА_4 всього садового будинку; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 23 вересня 2013 року на ім'я ОСОБА_4, визнати за нею право власності на 1/2 частину садового будинку АДРЕСА_1

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 30 квітня

2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від

29 жовтня 2015 року, позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на земельну ділянку

АДРЕСА_1

Позови ОСОБА_3 та ОСОБА_5 залишені без задоволення.

У касаційних скаргах ОСОБА_3 та ОСОБА_5 просять скасувати ухвалені у справі судові рішення та ухвалити нове рішення, яким заявлені ними позови задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарг та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4 про визнання за ним права власності на земельну ділянку, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що у силу положень ст. 1233 ЦК України заповіт є особистим розпорядженням фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відмовляючи ОСОБА_3 та ОСОБА_5 у задоволенні заявлених ними позовів, суди виходили з того, що ОСОБА_7 24 листопада

1994 році залишила заповіт, за яким вона заповіла садовий будинок АДРЕСА_1 і не змінювала цей заповіт до дня своєї смерті, в тому числі з моменту набуття нею права власності на земельну ділянку (спірну) у 2000 році, а відтак волевиявлення заповідача було спрямоване на перехід права власності на земельну ділянку після її смерті саме на користь ОСОБА_4, у тому числі і на земельну ділянку, на якій розташований садовий будинок з зеленими насадженнями та будівлями, у межах садового товариства, як цілісного садового комплексу, що передбачає також збереження цільового призначення земельної ділянки.

Дані висновки відповідають вимогам закону та матеріалам справи.

Установлено, що ОСОБА_7 та ОСОБА_9 перебували в зареєстрованому шлюбі з 21 жовтня 1970 року.

ОСОБА_5 є дочкою ОСОБА_9 і

ОСОБА_7, а ОСОБА_4 та ОСОБА_3 є сином та донькою ОСОБА_7 від першого шлюбу.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_9 помер.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла ОСОБА_7 За життя, 24 листопада 1994 року, остання склала заповіт, згідно якого заповіла ОСОБА_4 садовий будинок АДРЕСА_1. Заповіт не змінений та не скасований.

З матеріалів спадкової справи щодо майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_7 вбачається, що спадкоємці у встановлений шестимісячний строку звернулися до нотаріальної контори з відповідними заявами про прийняття спадщини: ОСОБА_4 - 11 листопада

2010 року, ОСОБА_5 - 4 лютого 2011 року та ОСОБА_10 - 5 лютого 2011 року.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 21 червня 2012 року, яке залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 вересня 2012 року, відмовлено ОСОБА_5 у задоволенні позову до ОСОБА_4,

ОСОБА_3, треті особи: Головне управління юстиції у м. Києві, Головне управління земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації, Головне управління житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації, комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна», про визнання заповіту від 24 листопада 1994 року ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 недійсним; визнання за нею права власності на 4/6 частини садового будинку та земельної ділянки під АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті батьків - ОСОБА_9 і ОСОБА_7 та зобов'язання ОСОБА_4 не чинити їй перешкоди у здійснені права власності на частину садового будинку та земельної ділянки за зазначеною адресою.

Визнаючи за ОСОБА_4 право власності на земельну ділянку

АДРЕСА_1 суди виходили з того, що ОСОБА_7, як власник спірної земельної ділянки, розпорядилася нею на користь ОСОБА_4, склавши 24 листопада 1994 року заповіт.

Установлено, що п. 1.7 Статуту СТ «Восточне» передбачено, що на виділених земельних ділянках можуть будуватися садові будинки площею до 60,0 кв. м, а також господарські будівлі; мінімальні відстані між спорудами садової ділянки повинні бути, зокрема: - від туалету до вікон садового будинку - 12 м, - від меж сусідньої ділянки до садового будинку - 3 м; - від межі сусідньої ділянки до садового будинку - 3 м.

Згідно державного акта на право приватної власності на землю

від 9 червня 2000 року, виданого на підставі рішення Київської міської ради від 18 листопада 1999 року, земельна ділянка АДРЕСА_1, площею 0,0611 га була передана у приватну власність ОСОБА_7

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом

від 23 вересня 2013 року, виданого державним нотаріусом на ім'я ОСОБА_4, останньому було передано спадкове майно - садовий будинок АДРЕСА_1

У силу положень ч. ч. 1, 2 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», правило ст. 1225 ЦК України про те, що при переході до спадкоємців права власності на житловий будинок, інші будівлі та споруди, до них переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, і у розмірі, який необхідний для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом, необхідно розуміти так, що така ділянка переходить у власність або користування спадкоємців, якщо її було надано в установленому порядку, в межах, визначених при наданні, за умови, що спадкодавець не складав заповіту щодо розпорядження земельною ділянкою, належною йому на праві власності.

Правильно встановивши фактичні обставини справи, давши наданим сторонами доказам правову оцінку згідно зі ст. 212 ЦПК України, вірно застосувавши положення ч. 2 ст. 1225 ЦК України, суди прийшли до правильного висновку, що оскільки спадкодавець не склала заповіт на земельну ділянку або її частину іншим особам, то набувши право власності на будинок, інші будівлі та споруди до ОСОБА_4 перейшло право власності на земельну ділянку, яка надавалась в установленому законом порядку під будівництво вказаного нерухомого майна.

Згідно з вимогами ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Таким чином, під час розгляду справи судом не були порушені норми матеріального й процесуального права, а наведені в скарзі доводи висновок суду не спростовують, тому суд касаційної інстанції не знаходить підстав для задоволення касаційних скарг.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_5 та ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 30 квітня

2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 29 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ.С. Висоцька

Судді:О.В. Кафідова

А.О. Леванчук

В.І. Мартинюк

І.М. Фаловська