У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 серпня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючого судді Рожина Ю.М.,

суддів - Бондаренко Н.В., Ковальчук Н.М.,

секретаря судового засідання Мельник С.Ю.,

з участю:

представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2,

представника відповідача ПАТ КБ «Приватбанк» Мазурка А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Рівненської області апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 15 квітня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання недійсним кредитного договору та додаткової угоди.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників судового розгляду, що з'явились у судове засідання, перевіривши рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 15 квітня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач вважає рішення суду першої інстанції прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права, таким, що суперечить вимогам чинного законодавства.

Доводить, що судом не враховано, що з моменту укладення кредитного договору в іноземній валюті було порушено його право як споживача банківських послуг з посиланням на те, що умови договору в частині надання кредиту в доларах США є несправедливими, оскільки передбачають погашення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом саме у доларах США, що є способом зловживання правом, коли всі ризики знецінення національної валюти України шляхом порушення вимог закону, відповідач перекладає на позивача, що є грубим порушенням ч.3 ст.13 ЦК України. Таким чином, використання відповідачем доларів США, як предмету кредитування, є внесенням в кредитний договір пункту, що значно погіршує становище позивача, як споживача порівняно з відповідачем в разі настання певних дій, що дає право для позивача відповідно до п.2 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» за своїм вибором вимагати визнання в цілому кредитного договору недійсним.

Вказує, що кредитний договір не містить жодних умов, які б регулювали відповідальність з боку банку за невиконання або неналежне виконання умов договору, більше того даний договір містить цілий ряд пунктів відповідальності тільки з боку позичальника, що є порушенням вимог законодавства та підставою для визнання кредитного договору недійсним.

Звертає увагу на безпідставність посилання суду, як на підставу відмови в позові, на право здійснення банком кредитних операцій в іноземній валюті на підставі п.п.1-4 ч.2,4 ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», оскільки дана стаття не передбачає і не надає права банкам кредитування в іноземній валюті, як і посилання суду, як на доказ правомірності надання банком кредиту в іноземній валюті, на ліцензію №22 від 05 жовтня 2011 року, оскільки вказана ліцензія та перелік операцій в додатку до неї не передбачає кредитування в іноземній валюті.

Посилаючись на вимоги Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» зазначає, що банки не мають права тільки на підставі генеральної ліцензії та дозволу НБУ на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу без індивідуальної ліцензії надавати кредити в іноземній валюті.

Стверджує, що умови кредитного договору передбачають пункти, які вимагають погашення зобов'язань в іноземній валюті та порушують чинне законодавство про систему валютного регулювання та контролю і повинні бути визнані судом недійсними з усіма юридичними наслідками.

Звертає увагу, що приписами п.13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин» визначено, що відповідно до абз.3 ч.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України забороняється. У зв'язку з зазначеним суди повинні виходити з того, що договір, предметом якого є споживчий кредит в іноземній валюті, укладений після набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року №3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», за позовом заінтересованої особи може бути визнаний судом недійсним.

За викладених обставин просить рішення скасувати, ухвалити нове по суті позовних вимог.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що позивачем не доведено наявних передбачених чинним законодавством підстав для визнання недійсним кредитного договору, а саме, що відповідач при укладання кредитного договору діяв під впливом обману до позивача та не мав правових підстав видавати кредит в іноземній валюті.

Відповідно до вимог ст.ст.10,60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

З матеріалів справи вбачається, що 12 лютого 2007 року між ЗАТ «Приватбанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк» ) та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №ROVWGK00001836, відповідно до умов якого позивач отримав кредитні кошти у розмірі 81760 доларів США зі сплатою 0,84% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом із терміном повернення кредиту не пізніше 09 лютого 2017 року.

22 липня 2013 року між сторонами укладена додаткова угода №3, якою зменшено суму заборгованості по кредиту, визначено розмір штрафу та викладено у новій редакції п.7.1 кредитного договору.

Колегія суддів дійшла висновку, що не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги, як підставу скасування кредитного договору щодо порушення відповідачем норм законодавства у використанні іноземної валюти як надання позивачу кредиту в доларах США.

Колегія суддів виходить з того, що відповідно до ст.99 Конституції України, ст.192 ЦК України та роз'яснення щодо застосування цих норм викладені в п.10 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року, вказано, що згідно зі ст.99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а ст.192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Банк, як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України „Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" №3024 від 15 лютого 2011 року є генеральна ліцензія на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання).

Відповідно до підпункту "в" пункту 4 статті 5 Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами.

У разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт "г" пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України „Про національний банк України" в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України №483 від 14 жовтня 2004 року.

Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України „Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" №3024 від 15 лютого 2011 року генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). Надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору.

Не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на положення ст.11 Закону України «Про захист прав споживача» в частині заборони видачі кредиту в іноземній валюті з тих підстав, що кредитний договір між позивачем та відповідачем укладено 12 лютого 2007 року, а зміни до даної норми внесені Законом №3795-VI від 22.09.2011 року.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено без порушень норм матеріального і процесуального права, судом з'ясовано обставини, що мають значення для справи, в повній мірі, апеляційна скарга не містить посилань на закон, з порушенням якого ухвалено рішення, та не спростовує правильності висновків суду, а тому відсутні підстави для його скасування.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.303,307,308,313,314,315,317,324,325 ЦПК України колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 15 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею чинності.

Головуючий Ю.М. Рожин

Судді Н.В.Бондаренко

Н.М. Ковальчук