Справа № 202/1877/16-ц
Провадження № 2/202/1297/2016
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

26 липня 2016 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді - Слюсар Л.П.

за участю секретаря - Голобородько О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3, про визнання договору дарування недійсним та стягнення шкоди , -

ВСТАНОВИВ:

Позивач у березні 2016 року звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3, про визнання договору дарування недійсним та стягнення шкоди. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач в позовній заяві посилався на те, що відповідач по справі ОСОБА_2, його рідна сестра. Він, ОСОБА_1, згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 17.01.1987 року, став власником житлового будинку літ. А-1, площею 24.8 кв.м. та підсобних приміщень і усіх будівель у садибі заповідача, що розташовані на земельній ділянці розміром 2554 кв.м. за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Бутова, №30.

Після смерті ОСОБА_4, який залишив заповіт на свою дочку ОСОБА_2, власником 55/100 частки цього домоволодіння стала ОСОБА_2.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська 09.02.2012 року задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа - Комунальне підприємство «ДМБТІ» Дніпропетровської міської ради, про поділ житлових будинків в натурі між співвласниками, поділено між співвласниками спадкове домоволодіння у натурі, виділено ОСОБА_2 і ОСОБА_1 певні приміщення та господарські будівлі і споруди згідно до раніше визначених ідеальних часток 55/100 та 45/100 відповідно.

Як стало йому відомо з Інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 24.02.2016 року, наданих держреєстратором стосовно домоволодіння, що знаходиться у Дніпропетровську по вул. Бутовій, 30, зокрема: власником 55/100 частин є не його сестра ОСОБА_2 (до шлюбу - ОСОБА_1) Н.М., а ОСОБА_3 на підставі договору дарування, ВТА № 579162, реєстр 3616, що посвідчений 30.11.2012 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5 і обдарованій ОСОБА_3 належить право користування земельною ділянкою,

на якій розташоване домоволодіння, розміром 55/100 частин від загальної площі 2201 кв.

м. Зазначив, що основною умовою договору дарування фактично існує відплатність, якою характеризується договір купівлі-продажу, укладений ОСОБА_2 із ОСОБА_3 правочин є удаваним.

Стверджує, що воля сторін у цьому удаваному правочині, укладеному ОСОБА_2 і ОСОБА_3 щодо частини спадкового домоволодіння, спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені договором дарування, який насправді є договором купівлі-продажу, укладений з метою ухилення де-факто продавцем (де-юре дарувальником) виконання вимог чинного на час його юридичного оформлення за ст.362 Цивільного кодексу України.

Просив суд: визнати недійсним укладений ОСОБА_2 з ОСОБА_3 договір дарування, посвідчений 30 листопада 2012 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5, ВТА № 579162, реєстр 3616, та застосувати до нього наслідки недійсності правочину; стягнути з ОСОБА_2 на його користь компенсацію моральної шкоди у розмірі вартості 55/100 частин домоволодіння, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Бутова, буд. 30, протиправно відчуженої нею за договором дарування ОСОБА_3.

В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали та просили позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не зявилася. Відповідно до заяви просила суд розглядати справу без її участі та застосувати строки позовної давності до позовних вимог позивача та відмовити в задоволенні позовних вимог позивача у повному обсязі.

Третя особа ОСОБА_3 в судовому засіданні просила суд відмовити в задоволені позовних вимог позивача, оскільки позовні вимоги не ґрунтуються на законі та є безпідставними.

Свідок ОСОБА_6, повідомив, що позивач є чоловіком його матері. Зазначив, що він вселився в домоволодіння за проханням своєї матері, проживає в домоволодінні близько 9 років, в другій половині будинку проживали квартиранти. В 2014 році в домоволодіння вселилися нові квартиранти Аня і Діма, і йому стало відомо з їх слів про те, що частина домоволодіння була придбана. Вони розводять собак породи кане корсо та продають цуциків. Будинок тривалий час продавався через інтернет. ОСОБА_3 бачив в домоволодінні не часто. Вона обробляла город, в домоволодінні вона ніколи не проживала. В придбаній частині домоволодіння здійснюється поточний ремонт, замінені вікна та двері.

Свідок ОСОБА_7, невістка дружини позивача, вказала, що проживає в домоволодінні з 2007 року. Весь період часу, що вона проживає в другій частині домоволодіння проживали квартиранти. В 2014 році під час сварки із жильцями другої часини домоволодіння їй стало відомо, що вони не квартиранти і що частина домоволодіння продана. З сусідами вона не спілкується, вони їй погрожували. ОСОБА_3 не знає та з нею не спілкувалася. В частині домоволодіння замінено вікна.

Свідок ОСОБА_8, сусід, який з 2005 року проживає в домоволодіння №9 по вул. Бутова. Вказав, що він вперше бачить ОСОБА_3. В домоволодінні років 3-4 проживають молоді люди Діма і Аня. Йому дуже не подобаються їх собаки. На вулиці йшли розмови про те, що частина будинку продається за 20000 дол. США.

Суд, вислухавши пояснення позивача, представника позивача, третю особу, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи цивільної справи, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що відповідно до Реєстру прав власності на нерухоме майно №36201212 від 12.11.2012 року власниками домоволодіння №30 по вул. Бутова в м. Дніпропетровську є ОСОБА_1 на підставі дублікату свідоцтва про право власності (б/н) 11.03.2002 року (виданий виконавчим комітетом Індустріальної районної ради) частка 45/100; ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину ( ВАК 105109 реєстр 5-273), видане 15.04.2003 року Шостою дніпропетровською державною нотаріальною конторою. Земельна ділянка площею 2201 кв.м. у фактичному користуванні (а.с.9)

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04 липня 2011 року по цивільній справі 0417/2-90/11 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа - Комунальне підприємство «ДМБТІ» Дніпропетровської міської ради, про поділ житлових будинків в натурі між співвласниками, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Виконавчого комітету Індустріальної районної у м. Дніпропетровську ради, треті особи Шоста дніпропетровська державна нотаріальна контора, Комунальне підприємство «ДМБТІ» Дніпропетровської міської ради, про визнання незаконними та скасування рішень виконавчого комітету, про визнання недійсними та скасування свідоцтв про право власності, про скасування свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності в порядку спадкування за заповітом на домоволодіння. Позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені. В порядку розподілу спільного майна в натурі, відповідно до викладеного у висновку № 2952/2953-10 від 24.12.2010 р. судової будівельно-технічної експертизи, проведеної експертами ДНДІСЕ, виділено власнику ОСОБА_1 45/100 частини домоволодіння, що розташоване на земельній ділянці площею 2201,0 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 в житловому будинку літ. «А-1» з наступними приміщеннями (Додаток № 1, 2 експертизи на плані визначений в жовтий колір): 1-1 (5,1 кв.м.) коридор, 1-2 (6,8 кв.м.) житлова кімната, 1-3 (18,0 кв.м.) житлова кімната, 1-4 (14,8 кв.м.) кухня, разом 44,7 кв.м., а також виділено наступні надвірні будівлі та споруди, у тому числі загального користування: сарай літ. «Д», п/д погріб під «Д», вхід в погріб літ. «Е», ? колодязя літ «К», ? хвіртки № 1, ? огорожі № 2, ? воріт № 3, ? мостінь І.

В порядку розподілу спільного майна в натурі, відповідно до викладеного у висновку № 2952/2953-10 від 24.12.2010 р. судової будівельно-технічної експертизи, проведеної експертами ДНДІСЕ, виділено власнику ОСОБА_2 55/100 частини домоволодіння, що розташоване на земельній ділянці площею 2201,0 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 в житловому будинку літ. «Б-1» з наступними приміщеннями (Додаток № 1, 2 експертизи на плані визначений в зелений колір): 2-1 (4,1 кв.м.) коридор, 2-2 (9,5 кв.м.) передпокій, 2-3 (15,6 кв.м.) житлова кімната, 2-4 (5,9 кв.м.) житлова кімната, 2-5 (10,9 кв.м.) кухня, разом 46,0 кв.м., а також виділити наступні надвірні будівлі та споруди, у тому числі загального користування: гараж літ. В, сарай літ. «Г», погріб «Ж», вбиральня літ «Н», душ літ. «П», навіс літ «Л», навіс літ. «М», сарай літ. І, огорожі № 4-14, ? колодязя літ «К», ? хвіртки № 1, ? огорожі № 2, ? воріт № 3, ? мостінь І.

Відповідно до викладеного у висновку № 2952/2953-10 від 24.12.2010 р. судової будівельно-технічної експертизи, проведеної експертами ДНДІСЕ, визначено порядок користування земельною ділянкою у домоволодінні № 30 по вул. Бутова у м. Дніпропетровську, пропорційно розміру часток у праві спільної часткової власності на домоволодіння: площа земельної ділянки ОСОБА_1 становить 990, 45 кв.м., в тому числі 77, 5 кв.м. під спорудами, двором та городом (на плані визначена жовтим кольором, додаток № 2 експертизи); площа земельної ділянки ОСОБА_2 становить 1210, 55 кв.м., в тому числі 1032, 45 кв.м. під спорудами, двором та городом (на плані визначена зеленим кольором, додаток № 2 експертизи).

В порядку розподілу спільного майна стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 13 021, 00 грн. компенсації.

Зобов'язано ОСОБА_1 не чинити перешкод ОСОБА_2 у користуванні належним їй житловим будинком літ. «Б-1», питною свердловиною, гаражем літ. «В», сараями літ. «Г», «Д», «І», льохом літ. «А», душем літ. «П», навісом літ. «Л», 55/100 часток споруд №1-14, К,1 домоволодіння №30 по вул. Бутовій у м. Дніпропетровську.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відповідно до ст.367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними.

У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

Відповідно до договору дарування частини домоволодіння від 30 листопада 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстрованому в реєстрі за №3616 ОСОБА_2 (дарувальник) безоплатно передає у власність ОСОБА_3, а Обдарована приймає у дар 55/100 частин домоволодіння №30, що знаходиться у місті Дніпропетровську по вул. Бутова. Ця частина домоволодіння розташована на земельній ділянці площею 2201 кв.м., та в цілому домоволодіння складається з: А-1- житловий будинок, дер/мазані обкл.. цеглою, житловою площею 24,8 кв.м. , загальною площею 43,4 кв.м.; Б-1 житловий будинок, саман, обклад. цеглою, житловою площею 21,5 кв.м., загальною -46,0 кв.м., гараж літ. В., сарай літ.Г, погріб літ «Ж», вбиральня літ. Н, душ літ. П, споруди №4,6,7,8,1/2 №№1,2,3,5,І.

Для дарування 55/100 частини домоволодіння, що складається з: житловий будинок літ.Б-1 житловою площею - 21,5 кв.м., загальною -46,0 кв.м., Гараж літ.В, сарай літ.Г, погріб літ.Ж, вбиральня літ.Н, душ літ.П, споруди №№4,6,7,8; ? №№1,2,3,5,І.

Відповідно до п.3 Договору ця частина домоволодіння належить Дарувальнику, ОСОБА_2, на праві приватної власності, на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Шостою дніпропетровською державною нотаріальною конторою 15 квітня 2003 року, реєстр №5-273,зареєстрованого в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» 04 серпня 2003 року, номер витягу:1154513, реєстраційний номер 322298.

Згідно до п.8 Договору дарувальник та обдаровувана у присутності нотаріуса стверджує, що: однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки для кожної із сторін; договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; волевиявлення сторін за договором вільним і відповідає внутрішній волі; договір що укладається, не має характеру фіктивного та удаваного правочину; вони не обмежені в праві укладати правочини… (а.с.29).

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що укладений між відповідачем та третьою особою договір дарування є удаваними, оскільки сторони насправді уклали договір купівлі-продажу, за яким би він мав право першочергового придбання частини домоволодіння, а тому просив визнати укладений між відповідачами договір дарування недійсним та стягнути з ОСОБА_2 на його користь компенсацію моральної шкоди у розмірі вартості 55/100 частин домоволодіння.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільству, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Частинами 1, 3 статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до роз'яснень, викладених в п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 6 листопада 2009 року, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно до ч.1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до ч. 2 ст. 717 ЦК України договір, що встановлює обовязок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Зазначене положення статті цього Кодексу відображає сутність договору дарування і вказує на його основну відмінність від оплатних договорів - перехід права власності на предмет договору до обдарованого без надання будь-якої зустрічної матеріальної чи нематеріальної компенсації дарувальникові.

В той же час, для визнання правочину удаваним слід мати на увазі, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

З аналізу ст. 235 ЦК України вбачається, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини.

Закон не передбачає недійсність удаваного правочину, а лише пропонує застосовувати до відносин сторін норми, що регулюють той правочин, який сторони дійсно мали на увазі.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

В п.25 Постанови Пленум Верховного суду України №9 від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз'яснено, за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про визнання його недійсним.

Відповідно до ст. 638 ЦК договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Для того, щоб суд визнав «справжній» (а не удаваний) договір укладеним, необхідно довести, що між сторонами на час укладення договірних відносин була досягнута домовленість щодо всіх істотних умов договору.

Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Саме така правова позиція висловлена Верховним Судом України в п. 25 постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК України, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Оскільки визнання правочину недійсним пов'язане з анулюванням майнових наслідків його вчинення і встановленням наслідків, передбачених законом, не зважаючи на те, що реституція не передбачена у ст. 16 ЦК як один із способів захисту, реституцію цілком можна вважати окремим способом захисту цивільних прав, які порушуються у зв'язку з недійсністю правочину.

Виходячи із вищевикладеного та беручи до уваги, що в судовому засіданні встановлено, що домоволодіння було поділено в натурі між співвласниками і ОСОБА_1 втратив переважне право придбання частки домоволодіння, укладений договір дарування між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не порушує його прав, та беручи до уваги, що позивач просить визнати недійсним договір дарування, в якому він не був стороною, та приймаючи до уваги, що сторонами договору він не оспорюється, а обдарованим прийнято дарунок, що підтверджено допитаними в судовому засіданні свідками. Крім того в судовому засіданні жодним належним письмовим доказом та показаннями свідків не встановлено домовленості між сторонами договору дарування, ОСОБА_2 та ОСОБА_3, щодо купівлі-продажу частини спірного домоволодіння, тому суд приходить до висновку про безпідставність позовної вимоги щодо визнання оспорюваного договору недійсним унаслідок удаваностіта стягнення компенсації моральної шкоди.

Суд не обговорює питання щодо застосування строків позовної давності до позовних вимог позивача, про що заявлено в заяві відповідачкою ОСОБА_2, оскільки відмовляє позивачу по суті його позовних вимог.

Відповідно до роз'яснень викладених в п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

У відповідності зі ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Оскільки в задоволені позовних вимог позивачу відмовлено, то відповідно до ст.88 ЦПК України суд не вбачає законних підстав для їх відшкодування.

Керуючись: Постановою Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» ст.ст. 23, 203,215,216,235,717,655 ЦК України, ст.ст.3, 7, 11, 15 , 58, 59,60,88, 212-215 ЦПК України , -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3, про визнання договору дарування недійсним та стягнення шкоди - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі протягом десяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Л.П. Слюсар