АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/723/16Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 27 Гончарук В. М.
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоФетісової Т. Л.
суддівПальонного В. С. , Качана О. В.
при секретаріШоколенко Т. М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 21 січня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до товариства з додатковою відповідальністю «Трудовий колектив «УманьХліб», про стягнення заборгованості за договором позики,

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_6 звернулася до суду з даним позовом, яким, в редакції заяви від 03.12.2016, просила стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором позики у сумі 121734,88 грн., з яких 45500,00 грн. тіло позики, 1824,00 грн. відсотки згідно ст. 625 ЦК України, 25270,88 грн. інфляційні втрати за період часу з 30.07.2014 по 30.11.2015, 49140,00 грн. відсотки за період з 29.11.2012 по 30.11.2015, мотивуючи про те, що 29.11.2012 між нею та відповідачем, в особі в.о. голови правління ЗАТ «ТК «Уманьхліб» ОСОБА_7 укладено договір позики, згідно з яким позивачка передала відповідачу кошти в сумі 45500,00 грн., що підтверджується розпискою в. о. голови правління ТДВ «ТК «Уманьхліб» та первинними бухгалтерськими документами. Зазначені кошти отримані відповідачем для виробничих потреб під 3 % щомісячно від розміру позики на строк до 30.07.2014.

Крім того, вказане підтверджується кредитним договором, укладеним позивачкою з ПАТ «Дельта Банк» №006-23505-29112012 від 29.11.2012 на суму 45500,00 грн., договором добровільного страхування кредиту від 29.11.2012, випискою по банківському рахунку №/0225 за період з 02.02.2015 по 25.02.2015. При цьому позивачка вказує, що цей кредитний договір на 45500,00 грн. нею укладено по проханню керівника підприємства ЗАТ «ТК «Уманьхліб» ОСОБА_7

Свої договірні зобов'язання відповідач не виконав, що й стало фактичною підставою для звернення з даним позовом про стягнення заборгованості до суду.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 21.01.2016 у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, позивачка подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

В обґрунтування вказує на те, що суд не врахував надання позивачкою достатніх доказів наявності між сторонами правовідносин, які базуються на договорі позики, який за своїми змістом та формою відповідає вимогам законодавства. Суд не приймав рішень про визнання доказів у справі, зокрема, договору позики, недійсними чим порушив вимоги ст. ст. 208, 209 ЦПК України. Суд прийшов до помилкових висновків про необхідність реєстрації на підприємстві-відповідачі розписки, підписаної керівником цього підприємства. Суд не з'ясував у керівника підприємства-відповідача питання про те, зокрема, чи відноситься її розписка до її особистих правовідносин чи до правовідносин підприємства. Суд необґрунтовано не взяв до уваги пояснення керівника підприємства-відповідача про те, що в липні 2014 року це підприємство було захоплене рейдерами, внаслідок чого до печатки доступу не було. Незаконність усунення ОСОБА_7 з посади в.о. голови правління товариства та обрання його директором ОСОБА_8 встановлено рішенням господарського суду Черкаської області від 26.03.2015. Суд протиправно оцінив як доказ звіт про фактичні результати щодо виконання узгоджених процедур стосовно дебіторської заборгованості фізичної особи ОСОБА_7 на користь ЗАТ «ТК «Уманьхліб», виконаний ТОВ «Аудиторська фірма «ВІП Аудит», так як цей звіт складено без участі ОСОБА_7 та без дотримання порядку, встановленого правилами ведення бухгалтерського обліку та фінансової звітності. Оскільки підприємство захоплювалося рейдерським способом, інвентаризацій його майна і коштів не проводилось, отже вказаний звіт є недопустимим доказом. Суд помилково прийшов до висновку про те, що розписка ОСОБА_7 від 10.08.2015, видана ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 на суму 320 тисяч гривень, свідчить про відсутність у неї претензій до товариства, адже фактично у цій розписці йдеться про продаж часток у товаристві (корпоративні правовідносини). Таким чином у справі відсутні докази того, що ОСОБА_7 не має ніяких претензій до ТДВ «ТК «Уманьхліб». У оскарженому рішенні суду не міститься висновків щодо недійсності договору позики, укладеного позивачкою з ТДВ «ТК «Уманьхліб», однак не застосовано правові норми, які регламентують правовідносини з приводу позики. Суд вказав, що розписка від 29.11.2012 є неналежним і недопустимим доказом, однак не обґрунтував такі свої висновки. Розписка про отримання коштів у розумінні вимог ч.2 ст.1047 ЦК України не повинна обов'язково містити печатку підприємства, чого суд не врахував. Пославшись на ст. 509 ЦК України щодо виникнення зобов'язань з договорів, суд не стягнув з позичальника на користь позикодавця суму позики та нараховані на неї кошти. Суд не врахував правовий висновок ВСУ в постанові від 18.09.2013 про те, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з'явилися у судове засідання, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав та мотивів.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачкою не доведено факту передачі особисто нею коштів в позику ТДВ «ТК «Уманьхліб», зокрема, з огляду на те, що боргова розписка та договір позики не скріплено печаткою юридичної особи .

Однак за такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитися не може, виходячи з наступного.

При розгляді справи встановлено, що згідно розписки від 29.11.2012 (а.с.6) ОСОБА_7, виконуюча обов'язки голови правління ЗАТ «Трудовий колектив «Уманьхліб» та діюча на підставі статуту товариства, правонаступником якого є ТДВ «Трудовий колектив «Уманьхліб», як позичальник, отримала від ОСОБА_6, як позикодавця, позику в сумі 45500,00 грн. для виробничих потреб підприємства ЗАТ «ТК «Уманьхліб» строком до 30.07.2014 з виплатою 3% щомісячно. Вказана розписка підписана ОСОБА_7 та не скріплена печаткою підприємства.

29.11.2012 між ОСОБА_6, як позикодавцем, та ЗАТ «ТК «Уманьхліб», правонаступником якого є ТДВ «Трудовий колектив «Уманьхліб», як позичальником, укладено договір позики (поворотної фінансової допомоги) (а.с.8), підписаний від сторони позичальника в.о. голови правління підприємства ОСОБА_7, діючої на підставі статуту товариства. Згідно п.1.2 цього договору предметом позики є 45500,00 грн.; п.2.2 - шомісячний розмір відсотків за користування позикою становить 3%; п.2.3 - сплата відсотків здійснюється щомісячно у готівковій формі; п.3.1 - позику надано до повного повернення коштів позикодавцю. Цей договір підписаний сторонами, печаткою підприємства не скріплений.

Крім того, позивачкою надано квитанцію до прибуткового касового ордеру №14731 від 29.11.2012, згідно якої ЗАТ «ТК «Уманьхліб» прийнято від ОСОБА_7 позику в сумі 83200,00 грн. Позивачка стверджує, що в цю суму входять також кошти, надані нею ОСОБА_7 в позику підприємству. Позивачка вважає, що вказані документи підтверджують факт передання нею ЗАТ «ТК «Уманьхліб», як позичальнику, коштів у якості позики. При цьому, вона також посилається на відповідні покази ОСОБА_7, яка була допитана в якості свідка та дані обставини підтверджує.

Відповідно до положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо позикодавцем є юридична особа. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Зміст вказаних правових норм відповідає редакції, чинній на момент укладення договору позики від 29.11.2012 та складення розписки від 29.11.2012.

Згідно ч.ч. 1, 4 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.207 ЦК України у редакції, чинній на момент укладення договору позики від 29.11.2012 та складення розписки від 29.11.2012, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Із системного аналізу вказаних вище правових норм слідує, що у випадку, якщо стороною правочину (договору позики, боргової розписки тощо) є юридична особа в силу ч.2 ст.207 ЦК України, у редакції, чинній на момент укладення договору позики від 29.11.2012 та складення розписки від 29.11.2012, цей правочин має скріплюватися печаткою .

Однак згідно ч. 1 ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо,відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Відповідно до правового висновку ВСУ у постанові від 18.09.2013 у справі №6-63цс13, який в силу ч.1 ст.360-7 ЦПК України є обов'язковим для судів України, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що саме по собі недотримання належним чином сторонами правочину його письмової форми, яку встановлено законодавством, не дає підстав для висновку про відсутність між ними правовідносин, на виникнення яких спрямований такий правочин. При цьому слід виходити з того, що факт передання позивачкою коштів у позику підприємству-відповідачу, підтверджується також правовою позицією особи, яка на момент укладення спірного договору на підставі статуту діяла від імені ЗАТ «ТК «Уманьхліб».

Сторонами справи не надано суду доказів того, що на час укладення спірного договору ОСОБА_7 не мала повноважень укладати правочини від імені ЗАТ «ТК «Уманьхліб». Повноваження ОСОБА_7 станом на 29.11.2012 як виконуючої обов'язки голови правління ЗАТ «ТК «Уманьхліб» сторони не оспорюють.

Більш того, у ході розгляду даної справи судом апеляційної інстанції сторона відповідача по справі визнала той факт, що договір між сторонами було укладено і кошти на виконання умов договору реально передавалися, але заперечувала проти задоволення позову з тих підстав, що вищезазначені кошти, передані в якості зворотної фінансової допомоги, фактично були повернуті ОСОБА_7, а тому належним відповідачем по даній справі є колишній керівник підприємства ОСОБА_7

Далі, колегія суддів не може погодитися з висновками суду першої інстанції про те, що відсутність правовідносин між сторонами, які ґрунтуються на договорі позики (спірні правовідносини), підтверджується тим, що на підприємстві-відповідачі не зареєстровано договору позики від 29.11.2012, оскільки правові підстави для такої реєстрації при розгляді справи встановлені не були. Цивільне законодавство не передбачає тієї чи іншої реєстрації правочину, стороною якого є юридична особа, в залежності від його суб'єктного складу, так як підставою для реєстрації правочину у встановлених законом випадках може бути його предмет. У даному випадку ЦК України не передбачає необхідності реєструвати договір позики.

Також не можна погодитися з твердженнями суду першої інстанції в обґрунтування висновку про недоведеність позовних вимог про те, що у матеріалах справи відсутні докази надходжень коштів особисто від позивачки до каси ЗАТ «ТК «Уманьхліб», адже згідно п.4.2 договору позики від 29.11.2012 позика надається шляхом передачі коштів позичальнику, а не шляхом внесення їх до каси підприємства. У даному випадку позивачкою кошти було передано безпосередньо в.о. голови правління ОСОБА_7, про що свідчить відповідна боргова розписка.

Вказівки суду першої інстанції на правовідносини ОСОБА_7 із ЗАТ «ТК «Уманьхліб», які слідують з результатів перевірки щодо виконання узгоджених процедур стосовно дебіторської заборгованості фізичної особи ОСОБА_7 на користь ЗАТ «ТК «Уманьхліб» щодо надання позики та поворотної фінансової допомоги за період з 01.05.2011 по 30.11.2014, та з розписки ОСОБА_7 від 10.08.2015 про розрахунок ТДВ «ТК «Уманьхліб» з нею, колегія суддів оцінює критично, адже вказані документи не стосуються предмету доказування у даній справі щодо позикових правовідносин ОСОБА_6 з ТДВ «ТК «Уманьхліб».

Колегія суддів вважає помилковими висновки суду першої інстанції про те, що фактично позивачка в позику надала кошти ОСОБА_7, як фізичній особі, оскільки у договорі позики та борговій розписці від 29.11.2012 вказано, що остання діє як в.о. голови правління ЗАТ «ТК «Уманьхліб», яке є стороною позичальника.

Далі, згідно ч.ч.1, 3 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Згідно ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Відповідно до положень ст.ст.526, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установленні строки відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства.

Згідно ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У даній справі встановлено, що позичальник не виконав взяті на себе договірні зобов'язання та у встановлені порядку та строки отриману позику не повернув та відсотки за її користування не сплатив, внаслідок чого у нього утворилася така заборгованість: 45500,00 грн. - тіло позики, 49140,00 грн. - відсотки за весь період користування грошовим коштами до 30.11.2015 року.

Доказів належного виконання своїх договірних зобов'язань відповідачем суду не надано.

У зв'язку з порушенням строків виконання грошового зобов'язання позивачем на підставі ст. 625 ЦК України на суму заборгованості правомірно нараховано 1824,00 грн. 3% річних за період часу з 30.07.2014 по 30.11.2015 та 25 270,88 грн. інфляційних втрат (а.с.76 - змінена і доповнена позовна заява)за той же період часу.

Колегія суддів враховує, що згідно ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Отже, незважаючи на більший розмір 3% річних та інфляційних втрат по результатам підрахунку суду ніж той, що вказаний позивачкою, до задоволення підлягають вимоги в межах суми про яку йдеться в позові.

Відповідно до ст.309 ЦПК України підставою для скасування рішення суду першої інстанції є невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність обставин, що мають значення по справі, які суд вважав доведеними, порушення або неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Отже рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 21.01.2016, ухвалене у даній справі, слід скасувати у зв'язку з невідповідністю висновків суду обставинам справи, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Судові витрати по справі підлягають стягненню з відповідача на користь ОСОБА_6 на підставі вимог ст. 88 ЦПК України.

З матеріалів справи вбачається, що позивачкою укладено договір про надання правової допомоги з адвокатом ОСОБА_12, за вказані послуги вона заплатила 2500 грн. що підтверджується відповідною квитанцією. Разом з тим, позивачкою не надано акту прийому - передачі отриманих нею правових послуг із чітким визначенням нормативних годин , витрачених адвокатом на підготовку до участі в судовому засіданні, виготовленню письмових документів, наданню консультацій, виконанню запитів до різних інстанцій тощо. Тому, в даному випадку відшкодуванню підлягають витрати, понесені позивачкою на оплату правової допомоги адвоката безпосередньо в судових засіданнях, які становлять 1835,50 грн.( 3год.10 хв. х 1378 х 40%).

Також з відповідача на користь ОСОБА_6 необхідно стягнути 2556,42 грн. в рахунок відшкодування сплаченого нею судового збору по справі.

Керуючись ст. ст. 88, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

апеляційну скаргу - задовольнити.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 21 січня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до товариства з додатковою відповідальністю «Трудовий колектив «УманьХліб» про стягнення заборгованості за договором позики, - скасувати.

Позов ОСОБА_6 до товариства з додатковою відповідальністю «Трудовий колектив «УманьХліб» про стягнення заборгованості за договором позики - задовольнити.

Стягнути з товариства з додатковою відповідальністю «Трудовий колектив «УманьХліб» на користь ОСОБА_6 121 734,88 грн. заборгованості за договором позики, з яких 45 500,00 грн. - тіло позики, 49140,00 грн. - відсотки за користування позикою, 1824,00 грн. - 3% річних, 25 270,88 грн. - інфляційні втрати; та також 1835,50 грн. - витрат на правову допомогу та 2556,42 грн. судового збору.

Рішення апеляційного суду набирає чинності з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом 20 днів з дня проголошення.

Головуючий :

Судді :