Справа №485/180/16-ц 27.05.2016 27.05.2016 27.05.2016
Справа № 485/180/16-ц Головуючий у 1 інстанції Кішковська З.А.
Провадження №22-ц/784/1178/16 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

27 травня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Лисенка П.П.,

суддів Галущенка О.І. та Самчишиної Н.В.,

із секретарем судового засідання Горенко Ю.В.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» заочне рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 22 березня 2016 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

у с т а н о в и л а :

01 лютого 2016 року Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі Банк) предявило до ОСОБА_2 зазначений позов, який обґрунтовувало наступним.

11 лютого 2014 року воно, в якості кредитодавця, та ОСОБА_2, як позичальник, уклали в простій письмовій формі кредитний договір №500457849.

За його умовами Банк зобовязувався надати у власність позичальника 29 913 гривень 60 копійок, а ОСОБА_2, у свою чергу, - використати їх за цільовим призначенням й повернути у такому ж розмірі до 12 лютого 2017 року, і, крім того, відповідно графіку погашення кредиту вносити плату за користування позиченими грошима, виходячи із ставки у 14,99% на рік, та комісію за управління кредитом, у розмірі 2,20 % на місяць від суми кредиту.

В ньому ж сторони передбачили обовязок позичальника, у разі повного або часткового прострочення ним повернення кредиту, сплати процентів за користування ним чи комісій, сплачувати Банку штраф у розмірі 50 гривень за кожне допущене ним прострочення платежу, що триває від одного до чотирьох календарних днів включно.

Взяті на себе обовязки ПАТ «Альфа-Банк» виконав у повному обсязі.

Надавши відповідачу обіцяні грошові кошти, він чекав такої ж, добросовісної договірної поведінки від ОСОБА_2, проте та, належним чином взяті на себе обовязки не виконувала, у звязку з чим станом на 11 січня 2016 року у неї перед ПАТ «Альфа-Банк» виникла заборгованість у розмірі 26 586 гривень 53 копійки, з яких:

●17 990 гривень 74 копійки - заборгованість за тілом кредиту;

●1 786 гривень 68 копійок - заборгованість по процентам за користування кредитом;

●5 209 гривень 11 копійок - заборгованість за комісією;

●1 600 гривень несплаченого штрафу.

Посилаючись на небажання ОСОБА_2 сплатити борг добровільно, ПАТ «Альфа-Банк» просило стягнути заборговану грошову суму за судовим рішенням.

Заочним рішенням Снігурівського районного суду Миколаївської області від 22 березня 2016 року у задоволені позову відмовлено з підстав відсутністі належних та допустимих доказів позовним вимогам. Надані позивачем докази такими не є, бо через неможливість їх прочитання, як на думку суду, не можливо дійти певних, обґрунтованих та законних висновків щодо дійсного характеру правовідносин, які існують між сторонами, а також, щодо прав та обовязків сторін за даним кредитним договором.

ПАТ «Альфа-Банк» подало на це рішення апеляційну скаргу, в якій просило його скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування скарги посилалось на ігнорування судом положень чинного цивільно-процесуального законодавства та наданих стороною доказів по справі.

Апеляційну скаргу слід задовольнити, оскаржене заочне рішення суду і інстанції, як таке, що ухвалене без дотримання норм матеріального права і з порушеннями норм процесуального законодавства - скасувати і ухвалити у справі нове рішення, яким позов задовольнити.

Так, відмовляючи Банку у позові, суд 1 інстанції вважав, що не надавши на підтвердження позову документів належної якості, той позбавив його можливості перевірити правові позиції сторін і дійти певних висновків дійсного характеру правовідносин, що існують між сторонами, та стану виконання ними взятих на себе обовязків за договором кредиту.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області з цим не погоджується, вважає зазначені висновки суду помилковими, необґрунтованими та незаконними.

Так, за ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Договір, в тому числі і договір кредиту, є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

В силу статей 251, 253, 509, 525-526, 598, 610, 611, 616, 622, 631 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобовязання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості і виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Сторони по зобовязанню повинні сприяти одна одній у належному його виконанні, а у разі виникнення труднощів у однієї із сторін всіляко сприяти зменшенню збитків.

Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобовязання припиняється повністю або частково на підставах, встановлених договором або законом.

Особа, яка порушила зобовязання (не виконала його, або виконала з порушенням умов) повинна нести негативні наслідки такої поведінки, а саме, сплатити в межах позовної давності неустойку і відшкодувати збитки.

При цьому, сторона не звільняється від виконання зобовязання в натурі.

Разом з тим, при розгляді цивільних справ, суди повинні беззаперечно дотримуватися положень чинного цивільно-процесуального законодавства.

Так, за Конституцією України, ст. 27 ЦПК України та п. 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів, який здійснюється в порядку конституційного, цивільного, кримінального, адміністративного та господарського судочинств.

Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до статей 1,3 ЦК України, 1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, слід зазначити, що, виходячи із загальних засад цивільного законодавства про: неприпустимість свавільного втручання держави у сферу особистого життя людини, її цивільного права та інтересу; справедливість; добросовісність та розумність - в порядку цивільного судочинства регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Відмова від такого права є недійсною.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ч. 2 ст. 16 ЦК України) і обраний позивачем.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Для цього, він розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, для чого роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.

Судовий розгляд, яким цивільна справа вирішується по суті, закінчується ухваленням рішення суду.

Відповідно до статей 10, 59, 60, 213 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року Про судове рішення у цивільній справі - рішення суду у цивільній справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 58 59, ч.3 ст. 61, 212 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 60 ЦПК України, обовязок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Зазначене у повній мірі стосується і кредитних зобовязань, які не виконані належним чином.

Як вбачається з матеріалів справи, 11 лютого 2014 року Банк за кредитним договором №500457849 надав ОСОБА_2 29 913 гривень 60 копійок грошових коштів.

Та гроші взяла і використала їх цільово (а.с. 5-7) .

При цьому, вона зобовязалася повернути їх до 12 лютого 2017 року (п.2.3. Договору), і, крім того, сплачувати відповідно до графіку погашення кредиту відсотки за користування позиченими грошима, виходячи з відсоткової ставки у 14,99% на рік (п. 2.2. Договору), та щомісячно комісію за управління кредитом у розмірі 2,20 % від суми кредиту (п.2.8. Договору).

Пунктом 4 Договору сторони передбачили можливість нарахування штрафу у разі невиконання або неналежного його виконання.

В день підписання названого договору Банк виконав умови договору і став чекати такої ж договірної поведінки збоку позичальника.

Проте, ОСОБА_2 взятого слова не дотримала, сплативши за кредитом до травня 2015 року лише 11 922 гривні 86 копійок на повернення тіла кредиту; 4 410 гривні 07 копійок процентів та 9 693 гривні 67 копійок комісії, а всього 26 026 гривень 60 копійок, вона виплати припинила, у звязку з чим у неї виникла заборгованість перед банком у розмірі 24 986 гривень 53 копійки, з яких:

●17 990 гривень 74 копійки - заборгованість за тілом кредиту;

●1 786 гривень 68 копійок - заборгованість по процентам за користування кредитом;

●5 209 гривень 11 копійок - заборгованість за комісією.

Численні спроби Банку повернути відносини між сторонами у договірне русло позитивного вирішення не мали.

Не виправило ситуацію і нарахування позивачем штрафів в загальному розмірі 1 600 гривень.

За такого і відповідно до статей 525, 589, 590, 625, 1048, 1049, 1054, глави 51 ЦК України та пункту 4. кредитного договору ОСОБА_2 повинна відповідати за неналежне виконання кредитного зобов`язання і нести негативні наслідки таких своїх дій, а саме, повернути Банку тіло кредиту достроково, сплатити прострочені відсотки та комісію, а також нарахований штраф, всього ж - 26 586 гривень 53 копійки .

Оскільки вона у добровільному порядку заборговані грошові кошти не сплачує, то їх слід стягнути за судовим рішенням.

Для такого висновку у справі достатньо належних та допустимих доказів.

Оскільки суд 1 інстанції буї іншої думки і у позові відмовив, то стягнення заборгованості слід провести рішенням апеляційної інстанції.

Що ж до висновку районного суду про відсутність доказової бази, оскільки надані позивачем документи неналежної якості, а, відповідно, не можуть сприйматися як належні та допустимі докази, то він є хибним.

Дійсно, ряд наданих позивачем на підтвердження позову документів за своєю якістю не відповідають загально прийнятим вимогам, проте таке є підставою для залишення позовної заяви без руху з відповідними наслідками, встановленими статті. 121 ЦПК України, але ніяк не для відмови у позові, тим більше, що таким суд суперечить своїм же висновкам, викладеним в ухвалі про відкриття провадження (а.с.-26), де він зазначив, що за наданими позивачем документами можна відкрити провадження у справі.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, позивачем сплачено 2 893 гривень 80 копійок, з яких в суді 1 інстанції 1 378 гривень, а решта у суді апеляційної інстанції.

У звязку з наведеним і відповідно до ст. 88 ЦПК України вони підлягають стягненню з відповідача на користь Банку.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313-314, 316 ЦПК України, колегія суддів судової палати ,-

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» задовольнити.

Заочне рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 22 березня 2016 року скасувати і ухвалити у справі нове рішення, яким позов Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» задовольнити у повному обсязі.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» за кредитним договором №500457849 від 11 лютого 2014 року 17 990 гривень 74 копійки заборгованості за тілом кредиту; 1 786 гривень 68 копійок заборгованості по процентам за користування кредитом; 5 209 гривень 11 копійок заборгованості за комісією та 1 600 гривень штрафу, а всього 26 586 гривень 53 копійки.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» 2 893 гривні 80 копійок судового збору, понесених позивачем в обох судових інстанціях.

Рішення набирає законної сили з дня її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Лисенко П.П.

Судді: Самчишина Н.В.

ОСОБА_3