У х в а л а

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 травня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

ЗакропивногоО.В., Коротуна В.М., Нагорняка В.А.

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Державного науково-дослідного інституту з лабораторної діагностики та ветеринарно-санітарної експертизи про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 07 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 18 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до Державного науково-дослідного інституту з лабораторної діагностики та ветеринарно-санітарної експертизи про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Позивачка посилалась на те, що вона працювала у Державному науково-дослідному інституті з лабораторної діагностики та ветеринарно-санітарної експертизи на посаді провідного інженера-біохіміка дослідного відділу з 01 квітня 1995 року за безстроковим трудовим договором. 31 квітня 2014 року між ОСОБА_4 та Державним науково-дослідним інститутом з лабораторної діагностики та ветеринарно-санітарної експертизи було укладено строковий трудовий контракт з 01 лютого 2014 року по 31 липня 2014 року. Зазначала, що після закінчення терміну дії контракту вона продовжувала працювати на своїй посаді. Однак 04 серпня 2015 року позивач не була допущена до роботи, оскільки відповідно до наказу від 29 липня 2015 року № 197к її було звільнено.

Позивачка вважає, що її звільнення проведено з порушенням норм трудового законодавства, оскільки після закінчення строку дії контракту вона ще рік продовжувала працювати на посаді та їй виплачувалась заробітна плата, у зв'язку з чим діж договору була продовжена на невизначений строк. Крім того, копія наказу про звільнення та трудова книжка позивачу видані не були.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 07 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 18 лютого 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Згідно зі ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження судового рішення може бути неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що 31 січня 2014 року між сторонами був укладений трудовий контракт, за яким ОСОБА_4 було призначено на посаду провідного інженера-біохіміка науково-дослідного радіологічного відділу. Вказаним контрактом сторони погодили права, обов'язки і відповідальність сторін, встановивши строк його дії з 01 лютого 2014 року по 31 січня 2014 року. На підставі вказаного контракту відповідачем видано наказ № 36-к від 31 січня 2014 року про призначення ОСОБА_4 на посаду провідного інженера-біохіміка науково-дослідного радіологічного відділу на термін з 01 лютого 2014 року по 31 липня 2014 року включно на умовах укладеного з нею контракту.

28 травня 2014 року ОСОБА_4 звернулась до відповідача з заявою про продовження з нею контракту, після чого відповідачем було видано наказ № 215-к від 02 липня 2014 року про продовження діючого контракту від 31 січня 2014 року.

03 грудня 2014 року ОСОБА_4 звернулась до відповідача з заявою про продовження з нею контракту, після чого наказом № 04-к від 13 січня 2015 року відповідачем продовжено дію контракту до 01 серпня 2015 року.

З даним наказом ОСОБА_4 ознайомлена 01 лютого 2015 року, про що свідчить її власноручний напис на звороті зазначеного наказу.

Листом від 26 травня 2015 року № 902 ОСОБА_4 була попереджена про майбутнє звільнення, в зв'язку з закінченням дії контракту від 31 січня 2014 року, з вказаним листом позивачка також ознайомлена.

Згідно з ч. 3 ст. 21 КЗпП України особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Нормами ст. 36 КЗпП України в якості однієї з підстав припинення трудового договору встановлено закінчення строку дії договору (п.п. 2 і 3 ст. 23 КЗпП України), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

За положеннями ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, правильно виходив із того, що ОСОБА_4 працювала за контрактом, звільнення ОСОБА_4 відбулось із дотриманням вимог чинного законодавства, оскільки з наказом № 04 від 13 січня 2015 року, яким строк дії контракту продовжено до 01 серпня 2015 року, позивач була ознайомлена, проте його не оскаржила, що свідчить про погодження сторонами строку дії контракту.

Із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначених судових рішень.

Неправильного застосування норм матеріального чи порушення норм процесуального права при розгляді даної справи судами не вбачається.

Керуючись ст. ст. 332, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 07 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 18 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Закропивний О.В. Коротун В.М. Нагорняк В.А.