Номер провадження: 22-ц/785/1410/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Заїкін А. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.08.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

- головуючого судді Заїкіна А.П.,

- суддів: - ОСОБА_2, ОСОБА_3,

за участю секретаря Полякової В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на заочне рішення Миколаївського районного суду Одеської області від 17 жовтня 2014 року,

встановила:

У червні 2014 р. публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі Банк) звернулося до суду із вищезазначеним позовом, в якому просило: 1) стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором у сумі 17 822,38 грн., яка складається з: - заборгованість по кредиту 7 465,09 грн.; - заборгованість по процентам за період з 17.06.2011 р. по 01.09.2013 р. 5 553,03 грн.; - пеня за період з 17.06.2011 р. по 01.09.2013 р. 4 804,26 грн.; 2) у рівних частках судовий збір у сумі 243,60 грн..

Позовні вимоги Банк обґрунтовував тим, що за умовами укладеного 05.04.2007 р. кредитного договору № 792 (далі Кредитний договір) ОСОБА_4 отримав у Банку кредит у сумі 15 000,00 грн., строком до 04.06.2010 р., зі сплатою 22,0 % річних.

В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором 05.04.2007 р. з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 були укладені окремі договори поруки № 1 та № 2 відповідно (далі Договори поруки). Відповідно до п. 1.1. договорів поруки кожний поручитель несе солідарну відповідальність перед Кредитором за виконання в повному обсязі зобовязань позичальника.

Позичальник свої обовязки з повернення кредиту, сплати процентів не виконав. Станом на 06.12.2013 р. виникла заборгованість у вищевказаному розмірі.

Сторони у судове засідання не зявилися. Про час і місце розгляду справи сповіщені належним чином.

Представник позивача надав заяву про підтримку позову та розгляд справи за його відсутності.

Відповідач ОСОБА_4 у письмових запереченнях на позов вважав необхідним відмовити у задоволенні позову. Посилався на те, що пропущено як строк звернення до поручителів, так і строк позовної давності до нього.

Заочним рішенням Миколаївського районного суду Одеської області від 17.10.2014 р. у задоволенні позову Банку відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 20.05.2015 р. рішення Миколаївського районного суду Одеської області від 17.10.2014 р. скасовано. Ухвалено нове рішення про задоволення позову банку. Стягнуто солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь Банку заборгованість за кредитним договором у розмірі 17 822,38 грн.. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.10.2015 р. касаційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення апеляційного суду Одеської області від 20.05.2015 р. скасовано. Справу направлено на новий розгляду до суду апеляційної інстанції.

Скасовуючи рішення апеляційного суду, суд касаційної інстанції вказав на те, що апеляційним судом не були зясовані фактичні обставини справи, які мають значення для правильного вирішення справи, зокрема не дослідив графік погашення кредиту й не визначився з обґрунтованістю розрахунку загальної суми боргу. Не звернув уваги на те, що матеріали справи взагалі не містять розрахунку заборгованості. Не перевірено дотримання позивачем строку звернення до суду, внаслідок чого належним чином не встановив дійсного розміру заборгованості та не визначився з обсягом відповідальності боржника. Не спростовані заперечення ОСОБА_4 про те, що він не сплачував 200 грн. за меморіальним ордером від 22.07.2011 р. № 12519731. Ні нормами закону, ні договорами поруки не встановлена солідарна відповідальність поручителів.

Банк в апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати. Ухвалити нове рішення про задоволення позову Банку в повному обсязі. Посилається на те, що заочне рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Представник апелянта у судовому засіданні підтримав викладені в апеляційній скарзі доводи та вимоги.

Виконуючи вимоги ч. 4 ст. 338 ЦПК України, апеляційній суд ухвалою витребував з Банку відповідні докази. Розгляд справи неодноразово відкладався у звязку з ненаданням Банком відомостей щодо складення меморіального ордеру. На виконання ухвали апеляційного суду Банк надав графік погашення кредиту, розрахунок заборгованості за кредитом. Щодо надання належним чином завіреної копії меморіального ордеру № 12519731 від 22.07.2011 р., первинних документів, на підставі яких його було складено, листом від 11.08.2016 р. Банк повідомив про неможливість їх надання.

ОСОБА_4 у письмових запереченнях на апеляційну скаргу вважав необхідним скаргу відхилити, заочне рішення залишити без змін. Посилався на те, що Банк звернувся до суду з пропуском строку позовної давності. 200 грн. за меморіальним ордером він не сплачував. Крім того, у меморіальному ордері платником вказаний Банк, а він одержувач.

Відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у судове засідання не зявилися. Про час і місце розгляду справи сповіщені належним чином. Причини неявки не повідомили. Письмових заперечень на апеляційну скаргу, заяв та клопотань не надали.

Згідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України, неявка сторін, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України колегія суддів перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення осіб, які прийняли участь у судовому засіданні, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів зазначає наступне.

Ухвалюючи заочне рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що останній платіж по кредитному договору відповідач здійснив 04.04.2010 р.. З позовом до суду Банк звернувся 20.06.2014 р., тобто як з пропуском строку предявлення вимог до поручителів, так і з пропуском строку позовної давності, про застосування якої просив ОСОБА_4 (а. с. 35 37)

Колегія суддів, вважає, що суд першої інстанції, на підставі наданих сторонами і досліджених судом доказів, дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову. Висновки суду відповідають обставинам справи, вимогам діючого законодавства (ст. ст. 256 258, 261, 267, 559 ЦК України, ст. ст. 11, 60, 179, 213 ЦПК України). Доводи апеляційної скарги не спростовують вказаних висновків суду.

Відповідно до ст. ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Висновки суду першої інстанції зроблені, відповідні правовідносини між сторонами встановлені на підставі наявних у справі і наданих сторонами доказів.

Встановлено, що відповідно до укладеного сторонами кредитного договору за умовами укладеного 05.04.2007 р. кредитного договору № 792 ОСОБА_4 отримав у Банку кредит у сумі 15 000,00 грн., строком до 04.06.2010 р., зі сплатою 22,0 % річних (а. с. 4 5). Обставини щодо укладення кредитного договору, отримання кредиту сторони визнали та не оспорювали (ч. 1 ст. 61 ЦПК України)

В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором 05.04.2007 р. з ОСОБА_5 (а. с. 6 - 7) та ОСОБА_6 (а. с. 8 9) були укладені окремі договори поруки № 1 та № 2 відповідно. Відповідно до п. 1.1. договорів поруки кожний поручитель несе солідарну відповідальність перед Кредитором за виконання в повному обсязі зобовязань позичальника (а. с. 6, 8).

Позичальник свої обовязки з повернення кредиту, сплати процентів не виконав. Станом на 06.12.2013 р. виникла заборгованість у вищевказаному розмірі (а. с. 10, 205 212).

Між сторонами виникли кредитні правовідносини.

За змістом ст. 11 ЦК України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори.

За правилами, передбаченими ст. ст. 509, 525, 526 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За правилами, передбаченими ст. ст. 546, 553, 554, ч. 4 ст. 559 ЦК України, виконання зобовязання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку.

У разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобовязання не встановлений або встановлений моментом предявлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не предявить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

За правилами, встановленими ст. ст. 256 258, 261, 267 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Позовна давність один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За умовами п. 1.4 кредитного договору позичальник зобовязався здійснити останнє погашення кредиту в сумі 416,67 грн. не пізніше 04.04.2010 р. (а. с. 4). Встановлено, що Позичальник порушив свої обовязки за кредитним договором з повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом. У встановлені договором строки не повернув кредит у звязку з чим виникла заборгованість у вищевказаному розмірі.

Разом з тим, Банк здав позов на пошту - 18.06.2014 р. (а. с. 16), надійшов позов до суду - 20.08.2016 р. (а. с. 2), тобто як після закінчення передбаченого законом шестимісячного строку предявлення вимог до поручителів, так і після спливу строку позовної давності до позичальника.

Таким чином, правильним є висновок суду про відмову в позові до позичальника у звязку з пропуском строку позовної давності, а до поручителів у звязку з тим, що порука є такою, що припинилася.

Відповідно до ст. 10, ч. 3 ст. 27, ч. 4 ст. 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Особи, які беруть участь у справі, зобовязані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обовязки.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, відповідно до процесуального законодавства сторони по справі несуть можливі негативні наслідки у випадку неналежного виконання своїх процесуальних обовязків щодо доказування.

Апелянт не надав суду доказів, які б спростовували вищевказані висновки суду першої інстанції.

Доводи апелянта щодо переривання строку позовної давності сплатою позичальником боргу у липні 2011 р. в розмірі 200,00 грн. не приймаються до уваги, оскільки вони не доведені належними та допустимими доказами.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. 308 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін. Апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За викладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів Банку, а також для прийняття доводів апеляційної скарги останнього у суду апеляційної інстанції відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» - відхилити.

Заочне рішення Миколаївського районного суду Одеської області від 17 жовтня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: А. А. Калараш

ОСОБА_3