Справа № 559/2663/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2016 року Дубенський міськрайонний суд Рівненської області

в особі головуючої судді Лопухович А.О.,

при секретарі Федчук А.А.,

за участю представників сторін ОСОБА_1, ОСОБА_2ВА., ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дубно цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім»єю та визнання права власності на частку у сумісно нажитому майні, стягнення грошової компенсації, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім»єю та визнання права власності на частку у сумісно нажитому майні. Вказує на те, що з осені 2000 року по даний час вони перебували у фактичних шлюбних стосунках. Спочатку проживали в орендованій квартирі, а пізніше у червні 2003 року разом купили квартиру АДРЕСА_1. Зробили в ній ремонт, добудували велику лоджію, побудували гараж. Договір купівлі-продажу за домовленістю був оформлений на ім.»я відповідачки, так як вони довіряли один одному. Крім того, разом придбали меблеву стінку (спальня) вартістю 2000 грн., меблеву стінку (зал) вартістю 3000 грн., ліжко двухспальне вартістю 1500 грн., телевізор у кухню вартістю 1000 грн., телевізор «Соні» вартістю 2000 грн., телевізор «Самсунг» вартістю 2000 грн., диван-ліжко вартістю 2000 грн., пральну машину «ЕлДжі» вартістю 3500 грн., пилосос вартістю 800 грн., картини у кількості 3 шт. вартістю 3500 грн., чучела «Птахи» в кількості 6 штук вартістю 4000 грн., чучела «Звірі» в кількості 5 шт. вартістю 4000 грн., кухонний меблевий гарнітур вартістю 2500 грн, торгівельний контейнер 6 кв.м. вартістю 10000 грн., торгівельний контейнер 6 кв.м. вартістю 15 000 грн., торгівельний контейнер 5,5 кв.м. вартістю 1000 грн. Всього, майна на загальну суму 57800 грн., з яких йому належить ? частка всього вищевказаного майна на суму 28 900 грн. Все майно знаходиться у квартирі. З недавніх пір відносини погіршилися, а потім зіпсувалися взагалі, тому що він серйозно захворів. Просить встановити факт проживання однією сім»єю з 2000 року до осені 2015 року, визнати за ним право власності на ? частку сумісно нажитого майна, виділивши йому торгівельний контейнер на ринку «Млинівський» вартістю 10 000 грн., визнати за ним право власності на ? частку квартири АДРЕСА_1, а також ? гаража, стягнути з відповідачки на його користь грошову компенсацію за належну йому ? частку вказаної квартири та гаража.

У судовому засіданні позивач та його представник подали заяву про зменшення позовних вимог. Просять встановити факт проживання однією сім»єю з осені 2000 року до осені 2015 року без укладення шлюбу, визнати за ним право спільної сумісної власності на ? частку квартири АДРЕСА_1, стягнути з відповідачки на його користь грошову компенсацію за належну йому ? частку вказаної квартири в розмірі 185 825 грн., та судові витрати у справі. Зменшені позовні вимоги підтримали у повному обсязі із зазначених підстав. Пояснили, що позивач проживав однією сім»єю із відповідачкою з осені 2000 року до осені 2015 року, близько 15 років. Вони разом працювали, а отже і разом вели спільне господарство. На дані правовідносини розповсюджуються норми ст.ст.62,74 СК України. Представник позивача вказав, що згідний з тим, що більший внесок у придбання квартири внесла відповідачка, але її довіритель заслужив мати частку у ній також.

Відповідачка та її представник не визнали позовних вимог повністю, просять відмовити за безпідставністю. Пояснили, що ніяких фактичних сімейних відносин у них не було. Мали місце виключно романтичні стосунки. Вони зустрічалися, але спільно не проживали в її помешканні. Відносин, які притаманні подружжю між ними не було. Іноді разом бували із друзями на різних святкуваннях, але не як подружжя. ОСОБА_5 довгий час із сином від першого шлюбу проживала у своєї матері, допомагала їй торгувати. Потім цим займалася сама, збирала кошти на окреме житло у всьому відмовляючи собі заради дитини. Відповідач зловживав алкогольними напоями, проживав неподалік базару і вона пожаліла його. Взяла до себе на роботу допомагати з товаром, носити його і т.д.. Він перестав вживати алкогольні напої, захотів оформитися теж підприємцем і мати свій бізнес, а для цього потрібна була прописка. Попросив зареєструвати його у своїй придбаній квартирі, на що вона погодилася не знаючи, які можуть настати для неї жахливі наслідки. Будучи у романтичних стосунках доручала йому деякі роботи чи провести розрахунки з людьми, що робили ремонт, адже сама весь час проводила на базарі торгуючи і заробляючи кошти. Квартиру купувала виключно за свої власні кошти, позивач нічим не допомагав. В звязку із цим, вона не згідна сплачувати йому компенсацію і не має можливості для цього.

Вислухавши пояснення сторін, їх представників, свідків, перевіривши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає до задоволення виходячи із наступного.

У відповідності до п.2 ст.3 СК України сім»ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права і обов'язки.

Зі змісту ст.74 СК України вбачається, що якщо жінка й чоловік проживають однією сім"єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, яке є об'єктом права спільної сумісної власності жінки й чоловіка, які не перебувають у шлюбі між або в будь-якому іншому шлюбі поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Матеріали справи свідчать про те, що 3 червня 2003 року був укладений договір купівлі продажу квартири №11 в м.Дубно по вул.Семидубській,5 Рівненської області, згідно якого ОСОБА_5 її придбала. Право власності на вказане майно зареєстроване відповідачкою у встановленому законом порядку 21 червня 2003 року. (а.с.5-6,8 ).

На час придбання квартири діяв КпШС, яким не передбачено поділ майна між чоловіком та дружиною, які не перебували між собою у зареєстрованому шлюбі.

СК України набув чинності лише з 1 січня 2004 року, а тому не може застосовуватися до правовідносин, які виникли між сторонами до набуття ним чинності.

Згідно з ч.2 ст.13 КпШС права і обов»язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Час виникнення прав та обов»язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану.

Відповідно до Перехідних положень СК України набрав чинності одночасно з набранням чинності ЦК України, тобто з 1 січня 2004 року і зворотної сили не має.

Керуючись ст.58 Конституції України та п.1 Прикінцевих положень СК України, п.4 та п.6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, який набрав чинності з 1 січня 2004 року, суд застосовує при визначенні правового статусу спірного майна положення ЦК УРСР від 18.07.1963 року та Закону „Про власність", які діяли на час набуття у власність спірного майна.

Відповідно до ч.1 ст.17 Закону України „Про власність", який діяв на час набуття спірної квартири, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім"ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено угодою між ними.

Постановою Пленуму ВСУ від 12 червня 1998 року №16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім»ю України», пунктом 12 передбачено що, спори про поділ майна осіб, які живуть однію сімєю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з п.1 ст.17 Закону України «Про власність», відповідних норм ЦК УРСР та з урахуванням п.5 Постанови Пленуму ВСУ від 22 грудня 1995 року №20 „Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", згідно з якими спільною сумісною власністю є: майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім"ї, чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім"ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачене інше, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об"єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п.1 ст.17, ст. 18, п.2 ст. 17 Закону „Про власність"). Правила статей 22,28,29 КпШС в цих випадках не застосовуються.

Частиною 2 ст.12 ЦК УРСР 1963 року передбачено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

Пунктом 5 Постанови Пленуму ВСУ від 22 грудня 1995 року №20 „Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" зазначено, що спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону України «Про власність», ст..22 КпШС), а й майно, придбане внаслідок спільної праці сім»ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об»єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (ст.ст.17,18 Закону України «Про власність») тощо.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім»ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об»днані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв'язку з цим, судом під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім»єю, має бути встановлено не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбано сторонами внаслідок спільної праці.

Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною із сторін.

В разі встановлення цих фактів, положення ст.17 Закону України «Про власність» вважається правильно застосованим.

Посилання сторони позивача на ст.74 СК України є помилковим з мотивів наведених вище.

Чинне на 3 червня 2003 року законодавство не пов"язувало факт перебування у фактичних шлюбних стосунках чоловіка та жінки з виникненням права їх спільної сумісної власності на майно, такими підставами були: спільна праця або придбання за спільні кошти.

Суд вважає, що позивачем не було доведено факт проживання однією сім»єю із відповідачкою.

Надана позивачем довідка про реєстрацію свідчить лише про те, що він був зареєстрований у квартирі ОСОБА_5, яка була власницею майна. У ній не зазначене його місце проживання. (а.с.9)

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_6 показав, що знає позивача давно. Якось допомагав перевозити йому меблі на квартиру. Знає, що він жив із відповідачкою, торгували на базарі. ОСОБА_4 у нього замовляв огорожу на клумбу, але чи встановлена вона і де саме не знає. Сторони мали замовляти у нього стелаж на базар, міряли, але не замовили. За чиї кошти купувалося житло йому невідомо.

Свідок ОСОБА_7 пояснив, що знає що позивач жив із відповідачкою разом до 2014 року. Особисто в гостях не бував, чи були речі позивача не знає. Будував пристройку, за що розраховувався позивач. Йому невідомо хто на кого працював і за чиї кошти купувалася квартира. Бачив, що ОСОБА_6 привозила, він грузив, торгував.

Допитаний свідок ОСОБА_8 вказала, що знає сторін більше 10 років, позивача більше часу знає. Сторони почали жити разом біля 10 років назад. Бувала у них в гостях, хоча на ніч не лишалися. Також і сторони приїздили до неї у гості. Знає, що разом торгували. За чиї кошти придбана квартира їй невідомо.

Допитані у суді свідки ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 сказали, що знають відповідачку давно. Відомо, що ОСОБА_4 працював у неї вантажником, допомагав їй часом торгувати, а вона йому платила за це. Про спільну торгівлю і проживання нічого не знають, такого не було. Вони зустрічалися. Відповідачка мріяла про квартиру і збирала гроші тривалий час. Позичала у ОСОБА_11 гроші, бо їй не вистачало на купівлю. ОСОБА_10 пояснила, що бачила позивача у позивачки, але ніколи не знала, що він там живе, речей його також не було. Вони є подругами і вона б знала про це.

Згідно ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, об»єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв»язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи вищенаведені обставини, вимоги закону та, оскільки, ОСОБА_4 не доведено позовні вимоги в частині встановлення факту проживання однією сім»єю із ОСОБА_5, позовні вимоги про визнання за ним права спільної сумісної власності на ? частку квартири АДРЕСА_1, стягнення з відповідачки на його користь грошової компенсації за належну йому ? частку вказаної квартири є безпідставними і не підлягають до задоволення.

Згідно з ч.3 ст.10 ЦПК України та ч.ч.1,4 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач грунтує свої вимоги лише на припущеннях, не підтверджуючи позовні вимоги належними та допустимими доказами у відповідності до ст.57 ЦПК України.

Суд враховує правову позицію висловлену ВСУ в постанові від 23 вересня 2015 року у справі №6-1026цс15.

Керуючись ст.ст.1,4,10,15,57,60,61,209,212-215 ЦПК України, ст.ст.3,74 СК України, ст.ст.13, 22 КпШС України, ст.ст.16,17,18 ЗУ «Про власність», ч.2 ст.12 ЦК УРСР 1963 року, п.5 Постанови Пленуму ВСУ від 22 грудня 1995 року №20 „Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності",п.12 Постанови Пленуму ВСУ від 12 червня 1998 року №16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім»ю України», п.1 Прикінцевих положень СК України, п.4 та п.6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, ст.58 Конституції України, суд,-

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім»єю та визнання права власності на частку у сумісно нажитому майні, стягнення грошової компенсації за безпідставністю позовних вимог.

Рішення може бути оскаржене протягом 10 днів з моменту його проголошення до апеляційного суду Рівненської області через Дубенський міськрайонний суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час його проголошення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: