Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я
І м е н е м У к р а ї н и
16 травня 2016 року місто Миколаїв
Центральний районний суд міста Миколаєва у складі:
головуючого судді Гуденко О.А.,
при секретарі Гудковій Є.С.,
за участі представників сторін,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Миколаєві цивільну справу за позовом ДП «Миколаївське лісове господарство» до Веснянської сільської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Миколаївської міської ради про витребування майна та скасування державної реєстрації, -
ВСТАНОВИВ:
ДП «Миколаївське лісове господарство» звернулось до суду з даним позовом з подальшим уточненням та збільшенням позовних вимог до відповідачів, в якому остаточно просили скасувати відомості в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно , Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі іпотек , Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис № 9603241 від 18 квітня 2015 року та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з відкриттям розділу індексний номер 21178174 від 08 травня 2015 року про реєстрацію права власності земельної ділянки по АДРЕСА_1 кадастровий номер :10:001:0009, витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_5 на користь державного підприємства Миколаївське лісове господарство земельну ділянку , площею 890 кв.м., яка знаходиться по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :10:001:0009 ( теперішній кадастровий номер :10:001:0083), посилаючись як на правові підстави даного позову - на ст. 330,388 ЦК України. .
В обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що на відповідній правовій підставі - державного акту на право користування землею від 15 листопада 1964 року - він є користувачем земельної ділянки, що розташована в урочищі «Варварівське» Андріївського лісництва в м. Миколаєві. Вказана земельна ділянка відноситься до державного лісового фонду, у її склад входить квартал 33. В 2009 році підприємству стало відомо про те, що на підставі рішення Веснянської сільської ради № 2 від 14 січня 1994 року ОСОБА_1 отримав державний акт про право власності на земельну ділянку АДРЕСА_1 , яка в подальшому була неоднорозово відчужена за договорами купівлі-продажу , останнім власником є ОСОБА_5 .
Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 27 жовтня 2014 року визнано недійсним Державний акт на право приватної власності на землю Серії МК № 683 з кадастровим номером :10:001:0009, площею 0,089 га, розташовану у АДРЕСА_1 , виданий ОСОБА_1 21 січня 1994 року Веснянською сільською радою народних депутатів та зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 242. В частині відмови у задоволенні позовних вимог ДП Миколаївське лісове господарство у визнанні недійсними наступних договорів купівлі-продажу зазначеної земельної ділянки рішення суду перщої інстанції від 27 червня 2014 року залишено без змін.
Також, як вбачається з даного судового рішення,оскільки між позивачем ДП "Миколаївське лісове господарство" та відповідачами існують речово - правові відносини щодо права на земельну ділянку, то і способом захисту є відповідний цим правовідносинам речово-правовий, а саме - витребування майна (ст. ст. 387, 388 ЦК України).
У судовому засіданні представники позивача ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 позовні вимоги підтримали з викладених в позовній заяві та заявах про збільшення позовних вимог підстав. При цьому уточнили, що оскільки державний акт є скасованим, а останній державний акт виданий на імя ОСОБА_4 за наявною технічною документацією, отже немає значення, що на теперішній час спірна земельна ділянка є об`єднаною з іншою земельною ділянкою, адже він не є скасованим, отже його можливо застосувати для визначення меж земельної ділянки в натурі.
Також додатково представник позивача ОСОБА_7 суду пояснив, що відносно спірної земельної ділянки погодження державним підприємством ніколи не надавалося, а надавалося тільки на деякі сусідні земельні ділянки у виділі 10 кварталу 33 Андріївського лісництва, а також по вул. Північній , декілька з яких на теперішній час є забудованими, а ця ділянка є майже вільною на ній розташоване лише фундамент забудови.
Представник ОСОБА_9 та ОСОБА_5 ОСОБА_10 просила у задоволенні позову відмовити, оскільки, по- перше, не доведено, що спірна земельна ділянка належала саме до земель лісового фонду, оскільки у позивача ніколи не було належної інвентаризації земель, кадастрової документації . Також посилался на те, що ОСОБА_5 є добросовісним набувачем ділянки, а той факт, що сусідні земельні ділянки, як зазначає сам представник позивача і підтверджується матеріалами справи, вибули з володіння позивача за його згодою - виключає можливість її повернення за правилами ст. 388 ЦК України. Звернула увагу суду на те, що ст. 388 ЦК України також не може бути застосована у цьому випадку, оскільки об`єкт, який належить повернути , не зберігся в натурі, оскільки спірної ділянки під тим самим кадастровим номером і з визначеними межами і площею на час розгляду справи не існує.
Прокурор Андросова підтримала позовні вимоги, просила про задоволення позову.
Інші особи до суду не з`явились, повідомлялися судом належним чином, про причини неявки суду не повідомили, заперечень проти позову не надали.
Як встановлено судом, 15 листопада 1964 року Виконкомом Миколаївської районної ради Миколаївської області виданий державний акт на право користування земельною ділянкою урочища «Варварівське» Андріївського лісництва ДП « Миколаївське лісове господарство»
21 січня 1994 року на ім`я ОСОБА_1 виданий державний акт № 683 серії МК з посиланням на рішення Веснянської сільської ради від 14.01.1994 року.
В подальшому 16 жовтня 2006 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу даної земельної ділянки за № 6421, та виданий державний акт серії ЯГ № 805968 від 03.04.2007 року. 03 квітні цього ж року ОСОБА_2 отримав державний акт на право власності на вказану земельну ділянку, кадастровий номер земельної ділянки :10:001:0009.
18 травня 2007 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу. 29 січня 2008р. ОСОБА_3 отримав державний акт на право власності на цю земельну ділянку, кадастровий номер земельної ділянки 810137200:10:001:0009.
20 серпня 2008р. ОСОБА_3 уклав договір купівлі-продажу земельної ділянки по АДРЕСА_1 з ОСОБА_4 , яка 09 вересня 2008 року отримала державний акт на право власності на вказану земельну ділянку, кадастровий номер земельної ділянки той самий :10:001:0009.
Як вбачається з матеріалів цивільної справи, рішенням Миколаївської міської ради від 18 червня 2009р. № 35/47 ОСОБА_4 був наданий дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення в оренду терміном на 25 років земельної ділянки, орієнтованою площею 785 кв.м., за рахунок земель міста, не наданих у власність або користування, для обслуговування території та протизсувних робіт по АДРЕСА_1 .
25 червня 2010 року рішенням міської ради № 47/44 ОСОБА_4 був затверджений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки загальною площею 900 кв.м. для благоустрою території та проведення протизсувних робіт по АДРЕСА_1 та вказана земельна ділянка передана в оренду позивачці строком на 25 років.
26 липня 2010року Миколаївська міська рада уклала з ОСОБА_4 договір оренди вказаної земельної ділянки, який зареєстрований у Миколаївській регіональній філії ДП «Центр ДЗК» за № 64.
24 листопада 2011року міською радою прийнято рішення № 11/29 щодо зміни цільового призначення з метою викупу у власність земельної ділянки, площею 900 кв.м. за рахунок земель наданих в оренду ОСОБА_4 . Цим рішенням земельна ділянка, яка раніше була у користування ОСОБА_9 , зарахована до земель житлової забудови, для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по адресу: АДРЕСА_1 .
15 грудня 2011 року між ММР як продавцем та ОСОБА_4 , як покупцем був укладений договір купівлі-продажу вказаної земельної ділянки, площею 900 кв.м, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ласурія С.А. за реєстровим № 4272. Кадастровий номер земельної ділянки :10:001:0070.
27 березня 2012р. ОСОБА_4 та ОСОБА_5 як покупцем був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 900 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений ОСОБА_11 , приватним нотаріусом Миколаївського МНО за реєстровим № 525.
27 березня 2015р. між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 як покупцем укладений нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 890 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 за реєстровим № 297.
В подальшому , була сформована шляхом об`єднання земельних ділянок з кадастровими номерами :10:001:0009 та :10:001:0070 земельна ділянка, з кадастровим номером :10:001:0083 для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, загальною площею 0,179 га, власником якої є ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності від 08.05.2015року з цільовим призначенням земельної ділянки будівництво і обслуговування житлового будинку за вказаною адресою.
Матеріали справи на час вирішення позову містять дані про цільове використання земельної ділянки, а саме розташування на ній об`єкту незавершеного будівництвом житлового будинку (а.с. 153)- фундаменту, що не заперечували представники позивача в судовому засіданні.
Як вбачається з рішень апеляційного суду Миколаївської області від 27 жовтня 2014 року та 25 травня 2015 року, лише у 2009 році під час розгляду іншої справи позивачу стало відомо, що без його згоди, на підставі рішення Веснянської сільської Ради народних депутатів № 2 від 14 січня 1994 року, із земель лісового фонду, які перебували у користуванні підприємства (в кварталі 33, виділі 10), 21 січня 1994 року ОСОБА_1 було видано вищезазначений державний акт на право приватної власності на землю.
Зі змісту рішення виконкому Веснянської сільської Ради народних депутатів № 2 від 14 січня 1994 року «Про виділення ділянок для будівництва індивідуальних будинків» вбачається, що питання про передачу у власність ОСОБА_1 спірної земельної ділянки не вирішувалось, а проект відведення йому земельної ділянки не розроблявся та не погоджувався сільською Радою народних депутатів .
Судом встановлено і таке підтверджується матеріалами справи, що на підставі акту на право користування землею від 15 листопада 1964 року ДП «Миколаївське лісове господарство» є користувачем земельної ділянки площею 25 га, згідно з планом описом меж в районі від А до Б із землями Сливинського училища механізації с-г № 1, від Б до В із землями річки Південний Буг, від В до А із землями Варварівського лісництва. Земельна ділянка має квартал 33, який складається з виділів, зокрема з виділу №10, що підтверджується також проектами організації та розвитку лісового господарства ДП «Миколаївський лісгосп» . Такі планово-картографічні матеріали є належними та допустимими доказами, що свідчать про право користування позивача зазначеними в них земельними ділянками. Інвентаризація вказаних земельних ділянок проводилась лише у 1964 році та кадастрові номери земельних ділянок присвоєні не були . З 1964 року до 2007 року ДП «Миколаївське лісове господарство» погоджень на вилучення (викуп) земельних ділянок в ур. «Варварівка» Андріївського лісництва кварталу 33 з виділу № 10 для передачі у власність громадян не надавало та рішень з цього питання не приймало .
Лише 08 листопада 2007 року рішенням Миколаївської міської ради № 17/37 деяким особам з погодження позивача, було надано дозвіл на складання проектів землеустрою щодо відведення у власність земельних ділянок площею по 1 000 кв.м., за рахунок земель ДП «Лісове господарство» (кварталу 33 з виділу № 10 ур. «Варварівка» Андріївського лісництва) для будівництва та обслуговування житлових будинків по АДРЕСА_2 , у районі військової частини.
Як вбачається зі змісту наведених рішень суду апеляційної інстанції, рішенням Веснянської сільської Ради народних депутатів від 08 грудня 1992 року за № 85 «Про землі запасу» було переведено землі площею 1,8 га, розташовані в кварталі 33, ділянки 8,11 урочища «Варварівське» Андріївського лісництва в присадибні землі Веснянської сільської ради для надання військовослужбовцям в/ч НОМЕР_1 під індивідуальну забудову . Переведення ділянки 10 кварталу 33 зазначеного урочища (фактичне місце розташування земельної ділянки по АДРЕСА_1 ) рішення не містить.
Згідно цього рішення та проекту вилучення із землекористування позивача ділянки 10 кварталу 33 ур. «Варварівське» Андріївського лісництва Миколаївського держлісгоспу не проводилось - за цим рішенням була вилучена з лісгоспзага земельна ділянка площею 1,8 га, з них 0,8 га неудобій і 1,0 га площ в запас Веснянської сільської Ради з метою подальшого перерозподілу військовослужбовцям в/ч НОМЕР_1 для будівництва індивідуальних жилих будинків. Із схеми розміщення земельної ділянки на плані, якій погоджений головою Веснянської сільської ради народних депутатів, начальником відділу земельних ресурсів Миколаївської держаної адміністрації Миколаївської області в 1994 році , вбачається, що було переведено вилучення землі площею 1,8 га, розташованої в АДРЕСА_3 .
В той же час, із схеми розміщення земельної ділянки по АДРЕСА_1 на плані, який погоджений головою Веснянської сільської ради народних депутатів, начальником відділу земельних ресурсів в 1992 році, вбачається розміщення цієї земельної ділянки в кварталі 33, ділянка 10 урочища «Варварівське» Андріївського лісництва, яка перебувала у користуванні позивача і за вищевказаним рішення сільської Ради народних депутатів у нього не вилучалась.
Обставини, встановлені даним рішенням, згідно ч.3 ст. 61 ЦПК України не повинні встановлюватися судом по даній справі, так як відповідно до цієї статті саме обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. В той же час висновки суду, зроблені на підставі встановлених обставин по таким справам, не мають преюдиціального значення для вирішення іншої справи, у розгляді якої беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Тому суд не може прийняти до уваги заперечення представника відповідачів ОСОБА_10 про те, що позивач не був користувачем земельної ділянки кварталу 33, зокрема відділу № 8, 10 урочища «Варварівське» Андріївського лісництва, а також, що неможливо встановити дійсне місце розташування спірної земельної ділянки відносно земель лісового господарства, оскільки вони спростовуються вищенаведеними судовими рішеннями, які є преюдиційними в даних правовідносинах сторін.
Разом з тим, даних про те, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за останніми угодами купівлі-продажу спірної земельної ділянки були недобросовісними набувачами, матеріали справи не містять і таке позивач не довів, хоча відповідно до ст. 60 ЦПК України це є його обов`язком.
При цьому суд не може прийняти до уваги суд пояснення представника позивача, що не існує по АДРЕСА_1 , оскільки таке спростосується листом Управління Держкомзему у м.Миколаєві від 13.10.2009 року (а.с.173)
Оскільки між позивачем ДП "Миколаївське лісове господарство" та відповідачами існують речово - правові відносини щодо права на земельну ділянку, то і позивачем обрано спосіб захисту відповідний цим правовідносинам речово-правовий, а саме - витребування майна (ст. ст. 330, 388 ЦК України).
Відповідно до ст.16 ЦК України, кожна особа може звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Способами захисту суб`єктивних цивільних прав є матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення / визнання / порушених / оспорюваних / прав та вплив на порушника.
У відповідності до ст. ст. 57 - 59 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.
Поняття, зміст права власності на землю та підстави його набуття визначено в нормах ст.ст. 78, 81, 116 ЗК України.
За змістом ст. 116 ЗК України, чинної на час виникнення спірних правовідносин, громадяни та юридичні особи набували право власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішеннями органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
Аналіз зазначених норм свідчить про те, що право власності має абсолютний характер та є непорушним.
Забезпечуючи усім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.
Рівність умов захисту прав власності на землю випливає із ст.ст. 21, 55 Конституції України та ст. 152 ЗК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 79 Земельного кодексу України, земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.
Відповідно до ч. 1 ст. 79-1 ЗК України, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.
Відповідно до ч. 4 ст. 79-1 ЗК України, земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.
Стаття 387 ЦК України передбачає право власника витребувати майно із чужого незаконного володіння. Якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача, захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий шляхом задоволення віндикаційного позову.
До умов пред`явлення віндикаційного позову належать:
1) власник чи титульний володілець не повинен мати можливості здійснювати фактичне володіння над річчю;
2) майно, яке хоче повернути колишній власник чи титульний володілець, збереглося в натурі та перебувало у фактичному володінні іншої особи;
3) майно, яке підлягає віндикації, має бути індивідуально визначеним.
4) віндикаційний позов має недоговірний характер та спрямований на захист речових прав.
Відповідно до ст. 330 ЦКУ, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.
Власник такого майна зобов`язаний довести ряд обставин, наявність яких визначить підстави для витребування спірного майна від добросовісного набувача, а саме : - наявність права власності позивача на майно, а відтак - і його право на витребування цього майна; - факт вибуття майна з володіння позивача і знаходження його у відповідача; - факти, які доводять незаконність володіння відповідачем майном позивача; - факти, які доводять відсутність між позивачем і відповідачем зобов`язально-правових відносин щодо спірного майна.
З аналізу наведеного випливає, що об`єктом позову про витребування майна із чужого незаконного володіння може бути річ, яка існує в натурі на момент подання позову - із чужого незаконного володіння може бути витребувана лише індивідуально визначена річ.
Відповідно до ч.1 ст. 184 ЦК України, річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними.
Під час розгляду справи було встановлено, що після придбання у ОСОБА_4 спірної земельної ділянки відповідачкою ОСОБА_12 була придбана також і інша сусідня ділянка, площею 900 кв.м. Після об`єднання ОСОБА_13 придбаних нею двох зазначених вище земельних ділянок, вони були об`єднані в одну нову земельну ділянку, площа об`єднаної земельної ділянки стала становити вже 1790 кв. м. Даній об`єднаній земельній ділянці площею 1790 кв. м по АДРЕСА_1 було надано новий кадастровий номер, а також видане Свідоцтво про право власності , серія та номер НОМЕР_2 , видане 08 травня 2015 року . Згідно зазначеного , земельна ділянка за даною адресою має інший кадастровий номер, по зрівнянню з кадастровим номером :10:001:0009, який було зазначено в державному акті, виданому на ім`я ОСОБА_4 , а саме :10:001:0083 (а.с. 230-231 Т.1). Право власності на новоутворену земельну ділянку зареєстровано ОСОБА_5 в реєстрі речових прав на нерухоме майно 18.04.2015 року за реєстровим № 9603241.
Як убачається з тексту заяви про збільшення позовних вимог від 10 липня та 29 липня 2015 року , позивач в позові на дані обставини не посилався, не зважаючи на їх наявність, і просив повернути у комунальну власність земельну ділянку площею 890 кв. м з кадастровим номером :10:001:0009, якої фактично на даний час за даною адресою не існує. Судом неодноразово роз`яснювалося представникам позивача про наведені обставини, проте позивачі позовні вимоги в подальшому не уточнювали та не збільшували, більш того, навіть скоритавшись своїм правом на призначення судової земельно-технічної експертизи щодо визначення місця розташування даної спірної земельної ділянки - в подальшому відмовилися від її проведення, наполягаючи на задоволенні позовних вимог саме у визначених ними межах та відповідно за Державним актом виданим на ім`я саме ОСОБА_4 від 09.09.2008 року .
Одним із найважливіших принципів цивільного судочинства є принцип виконуваності (здійсненності) судового рішення.
Так, судове рішення як акт судової влади це правозастосовчий акт, оформлений у вигляді процесуального документу, що владно підтверджує правовідносини сторін на підставі встановлених у судовому засіданні фактичних обставин справи. Обов`язковою ознакою судового рішень повинно бути його обов`язковість та здійсненність (це можливість примусового виконання судового рішення незалежно від волі особи, зобов`язаної за цим рішенням).
Принцип правової визначеності як загальновизнаний принцип міжнародного права , як складової верховенства права, що визначено ст. 8 Конституції України , сформульовано практикою Європейського Суду з прав людини. Важливим елементом принципу правової визначеності в аспекті застосування процесуального законодавства є також здійсненність остаточних судових рішень.
Європейський суд з прав людини наголошує, що виконання будь-якого судового рішення є невід`ємною стадією процесу правосуддя і вагомим складником доступу до суду . У рішенні по справі «Бурдов проти Росії» Суд вказав, що виконання рішення чи постанови будь-якого суду слід вважати невід`ємною частиною «справедливого судового розгляду» в значенні статті 6 Конвенції.
Так, як вбачається з п. 53-55 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, - будь-який припис, що міститься в судовому рішенні або виданий на його підставі, повинен бути викладений чіткою й недвозначною мовою так, щоб його можна було ввести в дію або, коли йдеться про припис зробити або сплатити щось чи навпаки, виконати.
Згідно з тлумаченням Європейського суду з прав людини, право на справедливий суд, зафіксоване в статті 6 Європейської конвенції з прав людини , означає не лише те, що судове рішення повинно бути ухвалено в розумні строки, а й те, що воно повинно бути коли це доречно таким, яке можна ефективно виконати на користь сторони, яка виграла справу. Конвенція не передбачає теоретичного захисту прав людини, а має на меті гарантувати максимальну ефективність такого захисту.
Відповідно, такий припис повинен мати такі основні характеристики:
- він повинен, коли це доречно, бути сформульований таким чином, щоб його можна було втілити в життя: це означає, що рішення повинно містити резолютивну частину, в якій було б чітко, без будь-якої можливості невизначеності або непорозуміння, викладено покарання, обов`язки чи приписи, ухвалені судом;
- повинен бути таким, щоб його можна було ввести в дію в рамках відповідної системи виконання: це шлях до його ефективного виконання;
- якісний припис (у некримінальній справі) може виявитися даремним за відсутності простої й ефективної процедури його виконання.
Таким чином, оскільки позивачем заявлені вимоги щодо вчинення певних дій щодо нерухомого майна, яке повинно мати індивідуально визначені ознаки та право власності саме на це майно повинно бути зареєстровано в установленому законом порядку , то відсутність такої реєстрації і наявності правовстановлювальних документів саме на те майно, щодо якого заявлені позовні вимоги, прямо та беззаперечно тягне за собою неможливість його ефективного виконання.
В свою чергу наведене є порушенням принципу здійсненності судового рішення, а отже і права сторін на справедливий суд, зафіксованого в статті 6 Європейської конвенції з прав людини.
Можливість усунути дані розбіжності в межах заявлених позовних вимог, а отже і виконання в майбутньому рішення суду, без попереднього приведення у первісний правовий стан спірної земельної ділянки відсутня адже на час вирішення справи відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо об`єкта нерухомого майна такого об`єкту нерухомості як земельна ділянка по АДРЕСА_1 , площею 890 кв.м. кадастровий номер :10:001:0009 не існує (а.с. 155).
Статтею 41 Конституцією України визначено: ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно ст. 321 ЦКУ, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні ; особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до ст. 386 ЦКУ, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.
Відповідно до п. 10 ч. 3 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 № 9 та ч. 5 ст. 12 ЦКУ, добросовісність набувача презюмується.
Також при вирішенні даної справи суд враховує, що відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті першої.
Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.
Перший протокол ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року й із огляду на приписи частини першоїстатті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України застосовується судами України як частина національного законодавства.
При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права.
Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (рішення від 23 вересня 1982 року в справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», рішення від 21 лютого 1986 року в справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства») положення статті 1 Першого протоколу містить три правила: перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друге - стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання правомірним втручання у право на мирне володіння майном; третє - визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Зазначені правила не застосовуються окремо, вони мають тлумачитися у світлі загального принципу першого правила, але друге та третє правило стосуються трьох найважливіших суверенних повноважень держави: права вилучати власність у суспільних інтересах, регулювати використання власності та встановлювати систему оподаткування.
У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) також напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.
Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.
Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.
Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».
Так, Конституція України (статті 13, 14) визначає, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
За правилами статей 4, 5 ЗК України завданням земельного законодавства, яке включає в себе цей Кодекс та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є, зокрема, поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом.
Земля як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, є об`єктом права власності Українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності.
Також згідно з частинами другою та третьою статті 1, частиною першою та другою статті 7 ЛК України ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцерозташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави. Ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. ЛК України передбачає, що ліси України є її національним багатством, мають обмежене експлуатаційне значення і підлягають державному обліку та охороні .
В питаннях оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і в питаннях наявності «суспільного», «публічного» інтересу, також визнає за державою достатньо широку «сферу розсуду», за виключенням випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах (рішення в справах «Спорронґ і Льоннорт проти Швеції», «Булвес» АД проти Болгарії»).
ЄСПЛ, оцінюючи можливість захисту права особи за статтею 1 Першого протоколу, загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності відбулося в зв`язку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи не оспорюється, і справами стосовно позбавлення особи власності на майно, яке набуте злочинним шляхом або стосовно якого припускається, що воно було придбане незаконно (наприклад, рішення та ухвали ЄСПЛ у справах «Раймондо проти Італії» від 22 лютого 1994 року, «Філліпс проти Сполученого Королівства» від 5 липня 2001 року, «Аркурі та інші проти Італії» від 5 липня 2001 року, «Ріела та інші проти Італії» від 4 вересня 2001 року, «Ісмаїлов проти Російської Федерації» від 6 листопада 2008 року).
Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.
Також Європейський суд з прав людини у своїй практиці зауважує, що при визначенні суспільних інтересів завдяки безпосередньому знанню суспільства та його потреб національні органи мають певну свободу розсуду, оскільки вони першими виявляють проблеми, які можуть виправдовувати позбавлення власності в інтересах суспільства та знаходять засоби для їх вирішення (наприклад, рішення у справах «Хендісайд проти Сполученого Королівства» від 7 грудня 1976 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 січня 1986 року).
Отже, створена Конвенцією система захисту покладає саме на національні органи влади обов`язок визначальної оцінки щодо існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує як заходи позбавлення права власності, так і необхідність запровадження заходів з усунення несправедливості. (правова позиція викладена у Постанові ВСУ у справі № 6-92цс13).
Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 24 липня 2003 року у справі «Стретч проти Сполученого Королівства», заявник в 1969 році уклав договір оренди земельної ділянки строком на 22 роки. Відповідно до умов цього договору він за власні кошти побудував на цій земельній ділянці кілька будівель для легкої промисловості, які здав в суборенду. Договір оренди також надавав йому право в подальшому продовжити оренду ще на 21 рік. У 1990 році заявник повідомив місцеву владу про намір продовжити договір оренди, в процесі переговорів він погодився на збільшення орендної плати. Однак, орган місцевої влади повідомив заявника, що продовження договору оренди відбутися не може, оскільки, погодившись з умовою договору про можливість його пролонгації орган місцевої влади перевищив свої повноваження. Застосовуючи положення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції до обставин цієї справи Європейський суд з праві людини вказав на те, що заявник погодився з умовами договору оренди з огляду на те, що надалі він зможе продовжити термін його дії, і жодна із сторін не знала, що існувала якась юридична перешкода цій умові. У ситуації, яка склалася, заявник мав право, принаймні, очікувати на законних підставах, що він зможе продовжити термін дії договору, і таке очікування можна вважати - в цілях застосування положень ст. 1 Першого протоколу до Конвенції - складовою частиною його права власності, наданого йому за договором оренди. Дії місцевої влади Європейський суд з прав людини розцінив як порушення права заявника на законне очікування виконання певних умов і, таким чином, вони утворювали акт втручання у реалізацію його права власності. Вирішуючи питання про те, чи був дотриманий сторонами справедливий баланс між інтересами суспільства та правами заявника Європейський суд з прав людини відзначив, що місцева влада отримала узгоджену з заявником орендну плату і не стояло питання про те, що дії органу влади були спрямовані проти інтересів суспільства чи що порушувалися інтереси якоїсь третьої сторони, або що продовження терміну оренди могло бути всупереч з якою-небудь передбаченою законом функцією органу влади. Оскільки сама місцева влада при укладенні договору вважала, що вона має право продовжити термін його дії, то заявник міг на розумних підставах сподіватися на виконання цих умов. Він не тільки мав право законного очікування отримання майбутніх доходів від зроблених ним капіталовкладень, але можливість продовження терміну дії договору оренди була важливим елементом його підприємницької діяльності з огляду на зобов`язання, взяті ним на себе у зв`язку з експлуатацією побудованих будівель, і взагалі періоду часу, що скоротився, за який він міг розраховувати на відшкодування своїх витрат. За таких обставин цієї справи Європейський суд з прав людини виніс рішення на користь заявника.
У даній справі , як слідує з матеріалів справи, відповідачка ОСОБА_4 набула право власності на земельну ділянку у встановлений на той час законом спосіб і більш ніж через 10 років після первісного рішення місцевої влади щодо передання цієї землі з земель комунальної власності до приватної власності громадян , отримала відповідні правовстановлювальні документи. Більше того, з огляду на те, що сусідні земельні ділянки на той час вже також були передані у власність іншим громадянам , на час її придбання весь квартал рахувався як землі житлової забудови, вона обгрунтовано не могла знати про те, що ці землі лісового фонду і їх надання у приватну власність без згоди ДП «Миколаївський лісгсоп» заборонено і така згода її правопопередникам не надавалася.
Відповідачка ОСОБА_5 в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих, характерних для лісу (стаття 1 ЛК України) природних ознак (наявності лісової (деревної) рослинності) спірної земельної ділянки не знав або, проявивши розумну обачність, не могла знати про те, що ця ділянка вибули з володіння держави з порушенням вимог закону, що виключає обґрунтовані сумніви у її добросовісності під час набуття земельної ділянки у власність .
Навіть з листа самого позивача від 03.04.2008 року (а.с. 184) вбачається, що ДП Миколаївське лісове господарство погоджувало можливий відвід земельних ділянок, які відносились до державного лісового фонду та знаходились в постійному користуванні ДП Миколаївський лісгосп - громадянам ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , а іншим - не погоджувалося.

Але ж спірна земельна ділянка, як вбачається з матеріалів справи ( а.с. 220-226), є безпосередньо суміжною з ділянками Трембовецького та ОСОБА_16 .
Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 24.01.2013р. по справі № 2-а-5734/11/1470 встановлено, що станом на 21.01.1994 року мало місце вилучення у ДП «Миколаївське лісове господарство» кварталу 33 виділу 8, 11 земельної ділянки в урочищі «Варварівське» Андріївського лісництва, де і знаходиться спірна земельна ділянка, яка на теперішній час належить на праві власності ОСОБА_5 (колишні власники ОСОБА_1 , ОСОБА_4 ).
З цієї постанови вбачається, що власниками цієї спірної земельної ділянки в період з 1994 року по 2010 року були фізичні особи відповідачі у даній справі, кожен з яких виготовляв правоустановчі документи на право власності на цю земельну ділянку відповідно до вимог діючого законодавства 1992,2001 року - а виготовлення цих документів відбувалося після встановлення меж земельної ділянки в натурі на місцевості.
Більш того, з огляду на картографічну документацію і пояснення представників позивача , ними не обгрунтовано, що фактично звернення до суду з цим позовом спрямоване саме на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільнозначимого питання про безоплатну передачу земельної ділянки з комунальної власності у приватну та повернення у власність лісового господарства землі, яка вибула з його власності незаконно - адже сусідні земельні ділянки вже переведені в землі житлової забудови, ними з розташованими житловими будинками користуються особи, в тому числі і сам представник позивача, і недоведеною є можливість використання їх саме за призначенням - для лісового фонду.
Придбаваючи спірну ділянку ,яку передану у приватну власність органом місцевої влади більш ніж 10 років потому, особа могла на розумних підставах законно очікувати на належне користування своєю власністю .
Крім того, обгрунтуванням непропорційності втручання у право відповідачки на мирне володіння своїм майном з огляду на зазначене рішення у справі «Стретч проти Сполученого Королівства», має підгрунття ще й з тих мотивів, що у цій справі «Стретч проти Сполученого Королівства» заявник у зв`язку з не продовженням оренди земельної ділянки за діючим в країні законодавством позбавлявся права на експлуатацією побудованих на цій земельній ділянці будівель та отримання від цього доходу для відшкодування своїх витрат на зведення цих будівель.
В цій справі, хоча і відсутні докази зведення капітальних споруд на переданій у власність земельній ділянці, проте з метою забезпечення нормальної експлуатації саме цієї ділянки під житлову забудову відповідачка ОСОБА_4 викупила у Миколаївської міської ради суміжну ділянку, яка розташована як вбачається з картографічного плану в балці, провела там протизсувні земляні роботи. При цьому суд враховує і те, що принцип справедливої рівноваги між інтересами держави ( суспільства), пов`язаних з втручанням у право власності, і інтересами особи, яка так чи інакше страждає від такого втручання, передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа, несе індивідуальний і надмірний тягар, що і відбулося з урахуванням викладених вище обставин по даній справі - адже суміжна (об`єднана) земельна ділянка, площею 900 кв.м. з протизсувними роботами та змінена цільовим призначенням залишається у власності ОСОБА_5 , про неї не заявлено жодних вимог, отже яким чином її буде викоритовувати позивач саме як землі лісогосподарського призначення ним не пояснено. Натомість передача у власність конкретній особі земельної ділянки в даному випадку не порушила права всіх членів громади на користування землями лісового фонду - адже на суміжні ділянки надавалося згода з огляду на те,що це була балка, непридатна для ведення лісництва.
Отже, з огляду на характер спірних правовідносин, а також, перш за все, межі та зміст заявлених позовних вимог, установлені судом обставини та застосовані правові норми, вбачається невідповідності заходу втручання держави в право власності відповаідачки критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ.
Планування використання земель лісогосподарського призначення здійснюється головним чином у формі лісовпорядкування, яке, зокрема, передбачає складання проектів організації і розвитку лісового господарства та здійснення авторського нагляду за їх виконанням (п. 13 ст. 46 ЛК України).
Паралельно із земельним кадастром здійснюється облік лісів та ведеться органами лісового господарства державний лісовий кадастр на основі державного земельного кадастру (ч. 2 ст. 49 ЛК України).
Державний лісовий кадастр включає: облік якісного і кількісного стану лісового фонду України, поділ лісів на категорії залежно від основних виконуваних ними функцій, грошову оцінку лісів (у необхідних випадках), інші показники (ст. 51 ЛК України).
За ст. 48 ЛК України в матеріалах лісовпорядкування дається якісна і кількісна характеристика кожної лісової ділянки, комплексна оцінка ведення лісового господарства, що є основою для розроблення на засадах сталого розвитку проекту організації та розвитку лісового господарства відповідного об`єкта лісовпорядкування.
Проект організації та розвитку лісового господарства передбачає екологічно обґрунтоване ведення лісового господарства і розробляється відповідно до нормативно-правових актів, що регулюють організацію лісовпорядкування. У проекті організації та розвитку лісового господарства визначаються і обґрунтовуються основні напрями організації і розвитку лісового господарства об`єкта лісовпорядкування з урахуванням стану та перспектив економічного і соціального розвитку регіону.
Згідно з нормами ст.ст. 181 - 184, 202 - 204 ЗК України, законів України «Про Державний земельний кадастр» та «Про землеустрій» дані державного земельного кадастру це документальне підтвердження відомостей про правовий режим земель, їх цільове призначення, їх розподіл серед власників землі і землекористувачів за категоріями земель, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, які ґрунтуються на підставі землевпорядної документації.
Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерального дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентується галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Державним комітетом СРСР по лісовому господарству 11 грудня 1986 року, планшети лісовпорядкувальні належать до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування.
Як встановлено судом ( і таке підтверджується Висновком № 125-105 судової земельно-технічної експертизи від 12 квітня 2016 року а.с. 76-85, Т 2 ) , останній раз інвентаризації земельних ділянок ДП «Миколаївське лісове господарство» проводилася у 1964 році, у ДП « Миколаївське лісове господарство» відсутні належним чином оформлені планово-картографічні матеріали лісовпорядкування, які б підтверджували належність спірної земельної ділянки до лісового фонду.
Натомість, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року встановлено порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зазначивши, що при вирішенні питання щодо процедури скасування ухвали органу владних повноважень не було передбачено достатніх гарантій недопущення зловживання суб`єктом владних повноважень.
Міжнародною судовою установою встановлено порушення національним суб`єктом владних повноважень прав заявника завданої припиненням помилково наданого йому права на землю; встановлено відсутність строку, протягом якого відповідні рішення можуть бути скасовані, а також те, що ставлення суб`єктів владних повноважень до ситуації заявника було непослідовним, нескоординованим, а це створило тривалий стан невизначеності щодо права заявника на земельну ділянку.
Адже, як встановлено судом позивач дізнався про порушення свого права лише у 2009 році - а таке свідчить про те, що протягом 15 років взагалі не цікавилися , не перевіряли та не використовували за призначенням цю земельну ділянку , що і дало обгрунтовані сподівання відповідачам на її належне використання як приватної власності землі житлової забудови.

Державний акт на право власності на земельну ділянку є правовстановлюючим документом, який видається на підставі рішення відповідного органу місцевого самоврядування, тому вимога про скасування його державної реєстрації є похідною й дійсно залежить від доведеності незаконності рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого виданий оспорюваний державний акт. Однак, відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Положення «Про державну реєстраційну службу України», затвердженого Указом Президента України від 06 квітня 2011 року № 401/2011, органом виконавчої влади, до повноважень якого входить скасування державної реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку є Державна реєстраційна служба України.
Проте, неодноразово уточнюючи та збільшуючи позовні вимоги в тому числі і щодо скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку, не визначив процесуальний статус даного органу державної влади , незважаючи на неодноразові розяснення судом щодо кола учасників процесу у справі, внаслідок чого цей орган не був залучений до участі у справі у якості відповідача , що фактично позбавляє суд вирішити питання про права та обов`язки органу державної влади, який до участі у справі в якості співвідповідача не був залучений та позовних вимог до якого заявлено не було. Крім того, вимоги позову в цій частині є похідними від первісних вимог, що в сукупності є підставою для відмови у їх задоволенні.
Проаналізувавши зазначені обставини по справі у їх сукупності, суд вважає, що у межах заявлених позовних вимог відсутні достатні правові підстави для задоволення позовних вимог про повернення земельної ділянки у користування позивача .
Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України , судові витрати в разі відмови у задоволенні позову відшкодуванню не підлягають, а письмових документів щодо оплати проведення судової експертизи представником відповідачів суду не надано.
Керуючись ст. ст. 8, 10, 15, 20, 60, 62, 203, 209 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:
У задоволенні позову ДП «Миколаївське лісове господарство» відмовити.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області через Центральний районний суд м. Миколаєва шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня проголошення рішення або отримання повного тексту судового рішення.

Суддя Гуденко О.А.