У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Закропивного О.В., Нагорняка В.А., Мазур Л.М.

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про звернення стягнення на майно, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 27 листопада 2009 року, додаткове рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 13 листопада 2014 року та рішення апеляційного суду Закарпатської області від 05 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2009 року Закрите акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_4 про звернення стягнення на майно.

Позивач посилався на те, що відповідно до укладеного 22 липня 2008 року договору № MKLGGA00000035 ОСОБА_4 отримала кредит в розмірі 77 860,17 дол. США, із сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15 % річних на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 21 липня 2008 року.

ОСОБА_4 зобов'язання за договором не виконувала належним чином, у зв'язку з чим станом на 16 лютого 2009 року заборгованість становила 506 947 грн 52 коп.

На забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором 22 липня 2008 року між ОСОБА_4 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» укладено договір іпотеки, згідно з яким відповідач передала в іпотеку нерухоме майно, а саме: будинок із надвірними спорудами, який розташовано по АДРЕСА_1, і належить відповідачу на праві власності на підставі договору дарування.

Рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 27 листопада 2009 року позов задоволено.

У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 22 липня 2008 року № MKLGGA00000035 звернуто стягнення на будинок та земельну ділянку, які розташовані по АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаних предметів іпотеки ЗАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням ЗАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

Виселено ОСОБА_4, яка зареєстрована і проживає у будинку, розташованому по АДРЕСА_1, зі зняттям з реєстраційного обліку у відділі у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб УМВС України у м. Ужгороді.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Додатковим рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 13 листопада 2014 року визначено початкову ціну предмета іпотеки будинку та земельної ділянки, які розташовані по АДРЕСА_1 у відповідності до погоджених сторонами іпотеки в розмірі 50 % від встановленої та погодженої сторонами договору іпотеки від 22 липня 2008 року № МКLGGAА00000035 вартості будинку, яка становить 416 240 грн та вартості земельної ділянки, яка становить 58 439 грн.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 05 березня 2015 року рішення суду першої інстанції та додаткове рішення скасовані в частині звернення стягнення на земельну ділянку та визначення вартості у розмірі 58 439 грн. та в цій частині позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено. В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Згідно ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження судового рішення може бути неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що відповідно до умов укладеного 22 липня 2008 року договору № MKL6GAА00000035 ОСОБА_4 отримала кредит в розмірі 77 860,17 дол. США, із сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15,00 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 21 липня 2028 року.

На забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором між відповідачем та ЗАТ КБ «ПриватБанк» 22 липня 2008 року укладений договір іпотеки, згідно з яким відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: будинок із надвірними спорудами по АДРЕСА_1, який належить відповідачу на праві власності на підставі договору дарування.

Оскільки відповідач зобов'язання за договором не виконувала, утворилась заборгованість у сумі 506 947 грн 52 коп.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

﻿ Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За нормами ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За нормами ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст. 12 цього Закону.

Згідно зі ст. 39 цього ж Закону одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є квартира, або житлове приміщення.

Відповідно до ст. 40 цього ж закону та ст.109 ЖК України звернення стягнення на передані в іпотеку квартиру чи житлове приміщення є підставою для виселення мешканців.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, правильно виходив із того, що відповідачка порушила зобов'язання за кредитним договором, а тому вимоги кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення її з будинку підлягають задоволенню.

Разом із тим, апеляційний суд обґрунтовано скасував рішення суду першої інстанції та відмовив у задоволенні вимог у частині звернення стягнення на земельну ділянку, оскільки вказана ділянка не приватизована та її власником є Ужгородська міська рада.

Із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначених судових рішень.

Неправильного застосування норм матеріального чи порушення норм процесуального права при розгляді даної справи судами не вбачається.

Керуючись ст. ст. 332, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 27 листопада 2009 року і додаткове рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 13 листопада 2014 року в незміненій частині та рішення апеляційного суду Закарпатської області від 05 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Закропивний О.В. В.А. Нагорняк Л.М. Мазур