Справа № 323/1398/16-ц
№ провадження 2/323/407/16
РІШЕННЯ

іменем УКРАЇНИ

22.08.2016 м. Оріхів

Оріхівський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого - судді Мінаєва М.М,

при секретарі - Тахтаул А.Л.,

в присутності

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

представника третьої особи - ОСОБА_3,

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк», третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - ОСОБА_4, про припинення договору поруки,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Оріхівського районного суду Запорізької області з позовом до ПАТ КБ «Приватбанк», в якому просила «постановити рішення про припинення Договору поруки № 29 від 09.06.2008 року між нею та відповідачем за виконання ОСОБА_4 своїх обов'язків за Кредитним договором № 29 від 09.06.2008 року на кредит у сумі 30000,00 грн. у зв'язку з виконанням (погашенням), а також у зв'язку з спливом строку позовної давності, передбаченого п. 11 договору поруки».

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що 09.06.2008 року між позивачем та відповідачем був укладений Договір поруки № 29 від 09.06.2008 року, за умовами якого позивач поручилась перед відповідачем за виконання ОСОБА_4 зобов'язань за кредитним договором № 29 від 09.06.2008 року на суму 30000,00 грн. Оскільки відповідач не звернувся до позивача та (або) ОСОБА_4 з вимогою про погашення заборгованості за вказаним кредитним договором в межах позовної давності, збільшеної за домовленістю сторін до п'яти років, позивач, посилаючись на визначені у ст. 559 ЦК України підстави припинення поруки, просить суд припинити Договір поруки № 29 від 09.06.2008 року як такий, що виконаний (за іншою термінологією позивача - погашений) у зв'язку з виконанням (погашенням) Кредитного договору № 29 від 09.06.2008 року між відповідачем та ОСОБА_4 на суму 30000,00 грн. Необхідність звернення з таким позовом до суду позивач вбачає в тому, що на підставі спірного Договору поруки ПАТ КБ «Приватбанк» намагається в судовому порядку стягнути з позивача солідарно з ОСОБА_4 заборгованість за іншим Кредитним договором № 29 від 09.06.2008 року, за яким ОСОБА_4 був наданий кредит на суму 125000,00 грн. (інша справа знаходиться на розгляді Оріхівського районного суду Запорізької області). За ствердженням позивача, укладений нею Договір поруки жодного відношення до кредиту на суму 125000,00 грн. не має, оскільки вона поручалась за виконання іншого кредиту - на суму 30000,00 грн.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали повністю, пославшись на обставини та норми права, викладені у позовній заяві. Представник позивача також наголосив на тому, що відповідач приховує від суду той факт, що крім Кредитного договору № 29 від 09.06.2008 року між відповідачем та ОСОБА_4 на суму 125000,00 грн., був укладений інший кредитний договір тією ж датою та під тим же номером, але на суму 30000,00 грн., і що позивач поручалась за другий з названих кредитних договорів, а за повернення кредиту на суму 125000,00 грн. вона не поручалась. Відповідач також не звертався до позивача з вимогами про солідарне виконання зобов'язання з повернення кредиту на суму 30000,00 грн. протягом позовної давності, встановленої п. 11 спірного Договору поруки, а тому цей договір є припиненим. При цьому назвати дату почату спливу строку, протягом якого відповідач мав звернутись з такими вимогами до позивача, представник позивача не зміг.

Представник відповідача ОСОБА_5 позов не визнав повністю та пояснив, що спірний Договір поруки № 29 від 09.06.2008 року укладався в забезпечення виконання ОСОБА_4 своїх зобов'язань за Кредитним договором № 29 від 09.06.2008 року на суму кредиту 125000,00 грн. Жодного окремого кредитного договору на суму кредиту 30000,00 грн. не укладалось і не існує, а спірний Договір поруки був укладений фактично на часткове забезпечення виконання ОСОБА_4 своїх зобов'язань за Кредитним договором № 29 від 09.06.2008 року на суму кредиту 125000,00 грн., що встановлено Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 28.01.2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання недійсним Договору поруки № 29 від 09.06.2008 року. За вказаним кредитним договором існує заборгованість, у зв'язку з чим відповідач звертався до позивача та ОСОБА_4 з вимогами про погашення існуючої заборгованості, а через їх незадоволення звернувся з позовом до суд про стягнення з них солідарно заборгованості та дострокове повернення кредиту із всіма належними платежами. У зв'язку з цим спірний Договір поруки не підлягає припиненню.

Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, ОСОБА_3 позов підтримав та надав пояснення, за змістом тотожні поясненням представника позивача.

В обґрунтування своїх вимог та заперечень особи, які беруть участь у справі, надали письмові докази. Крім того, за клопотанням представників позивача та третьої особи у відповідача була витребувана кредитна справа щодо надання ОСОБА_4 кредиту.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши надані ними докази, проаналізувавши норми матеріального права, що регулюють спірні відносини, та відповідні правові висновки Верховного Суду України, суд прийшов до такого.

Як встановлено судом у цій справі, 09.06.2008 року між відповідачем та ОСОБА_4 був укладений Кредитний договір № 29, за умовами якого відповідач зобов'язався надати позичальнику кредит в сумі 125000,00 грн. (п. п. 1.1, 1.1) із строком повернення не пізніше 09.06.2018 року (п. 1.3) та сплатою процентів за користування кредитом з розрахунку 24% річних (п. 4.1).

Відповідно до п. 3.1 Кредитного договору № 29 сторони дійшли згоди, що виконання зобов'язань за ним з боку позичальника забезпечується договором іпотеки № 29/1 від 09.06.2008 року, договором застави автотранспорту № 29/2 від 09.06.2008 року, договором поруки з ОСОБА_1

Факт виконання банком зобов'язань щодо надання кредиту сторонами не оспорюється та підтверджується матеріалами справи.

Також судом встановлено, щ 09.06.2008 року між позивачем та відповідачем був укладений Договір поруки № 29.

Пунктом 1 цього Договору визначено, що його предметом є надання поруки поручителем (позивачем) перед відповідачем (кредитором) за виконання ОСОБА_4 (боржником) своїх обов'язків за кредитним договором № 29 від 09.06.2008 року, за яким відповідач надав боржнику кредит в сумі 30000,00 грн., а боржник зобов'язався повернути кредит та сплатити проценти за користування ним та інші платежі, в тому числі штрафні санкції у разі порушення строків повернення кредиту.

Пунктом 2 Договору поруки встановлено, що поручитель відповідає перед кредитором за виконання обов'язків за кредитним договором в тому ж розмірі, що й боржник, включаючи сплату кредиту, процентів, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків.

Відповідно до п. 11 Договору поруки сторони дійшли згоди, що строк (позовна давність), в межах якого сторони можуть звернутись до суду з вимогою про захист свого права або інтересу, встановлюється тривалістю п'ять років.

Факт добровільного та свідомого укладення цього Договору поруки позивач не оспорювала.

Разом з тим, доводи сторони позивача та третьої особи зводились не до спливу позовної давності (представник позивача не зміг чітко пояснити, про позовну давність щодо якої вимоги йде мова, коли вона почала та закінчила спливати), а до того, що спірний Договір поруки не має відношення до Кредитного договору № 29 від 09.06.2008 року.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Разом з тим позивач, його представник, а також представник третьої особи не надали жодного доказу на підтвердження того, що крім Кредитного договору № 29 від 09.06.2008 року на суму кредиту 125000,00 грн., між відповідачем та ОСОБА_4 був укладений також інший договір з тим же номером та від тієї ж дати, але на суму кредиту 30000,00 грн.

Так само не було надано ними жодного доказу на підтвердження виконання ОСОБА_4 такого кредитного договору.

Не вдаючись до оцінки доводів сторін та наданих ними доказів, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Статтею 4 ЦПК України встановлено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Як зазначено у постанові Верховного Суду України від 21.05.2012 року у справі № 6-цс18-11, в якій вирішувався подібний спір, згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ст. 16 ЦК України.

Як випливає із ст. 553 ЦК України порука - це зобов'язальне правовідношення, що виникає з договору, в силу якого поручитель поручається перед кредитором за виконання ним свого обов'язку.

За змістом п. 1 ч. 2, ч. 3 цієї статті одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність або й відсутність обов'язків. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Зі змісту ст. ст. 559, 598 ЦК України вбачається, що припинення зобов'язання поруки означає такий стан сторін правовідношення, при якому в силу передбачених законом обставин суб'єктивне право і кореспондуючий йому обов'язок перестають існувати.

Термін «порука», застосований законодавцем у ч. 1 ст. 559 ЦК України, використовується в розумінні зобов'язального правовідношення поруки, з припиненням якого втрачає чинність договір поруки.

Як неодноразово підкреслював Верховний Суд України у своїх правових висновках щодо правової природи поруки, підстав та порядку її виникнення та припинення (постанови у справах № 6-цс18-11, 6-69цс11, 6-28цс14, 6-43цс13, 6-2662цс15), строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі й застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Строк, передбачений нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, є преклюзивним (припиняючим), тобто його закінчення є підставою для припинення поруки. У разі пропуску кредитором строку заявлення вимог до поручителя цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобов'язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений цією нормою, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін.

Таким чином, договір поруки припиняється внаслідок припинення поруки, а не навпаки.

У справі, що розглядається, позивач звернувся до суду не з вимогою про визнання припиненою поруки, що виникла на підставі Договору поруки № 29 від 09.06.2008 року, і навіть не з вимогою визнати припиненим цей Договір, а з вимогою рішенням суду вказаний Договір поруки припинити.

Аналіз Розділів І та ІІ Книги п'ятої ЦК України «Зобов'язальне право» дає підстави для висновку, що за чинним законодавством України поняття зобов'язання та поняття договору не є тотожними. Зокрема, на це вказує те, що підстави припинення зобов'язань (Глава 50) відрізняються від підстав припинення і, зокрема, розірвання цивільно-правового договору.

З огляду на принцип свободи договору (п. 3 ст. 3 ЦК України), укладення, зміна та припинення договору цілком залежить від волевиявлення сторін, якщо інше прямо не передбачено законом. При цьому у таких випадках, коли чинність договору може бути припинення за рішенням суду, законодавець вживає термін «розірвання», а не припинення.

Крім того, для кожного виду договору, розірвання якого допускається за рішенням суду, законом передбачені вичерпні підстави, за наявності яких суд може ухвалити відповідне рішення.

Для договору поруки законом не передбачено підстав, за яких він може бути припинений рішенням суду. Не передбачено таких підстав й самим Договором поруки № 29 від 09.06.2008 року. Не наведено таких підстав й у позові.

Одним з основних принципів цивільного судочинства є диспозитивність, зміст якої, згідно ст. 11 ЦПК України, полягає в тому, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Таким чином, оскільки за принципом диспозитивності суд обмежений предметом та підставою позову, а позивач у цій справі не звертався з вимогою про припинення поруки, що виникла з Договору поруки № 29 від 09.06.2008 року, підстави для задоволення позову відсутні.

При цьому суд зауважує, що позивач не позбавлена права та можливості заперечувати проти вимог банку до неї в інших справах, посилаючись на припинення поруки, що виникла із спірного договору поруки.

Враховуючи вищенаведене, на підставі ст. ст. 553, 559 Цивільного кодексу України, керуючись ст. ст. 4, 10, 11, 88, 209, 212-215 Цивільного процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

У позові ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк», третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - ОСОБА_4, про припинення Договору поруки № 29 від 09.06.2008 року, - відмовити.

Повний текст рішення складений 26.08.2016 року.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку. Апеляційна скарга подається до апеляційного суду Запорізької області через Оріхівський районний суд Запорізької області протягом десяти днів з дня його проголошення, а у разі, якщо рішення було ухвалено без участі особи, яка його оскаржує, - протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя Оріхівського районного суду

Запорізької області М.М. Мінаєв