Справа №591/2416/16-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Бурда Б. В.
Номер провадження 22-ц/788/1415/16 Суддя-доповідач - Околот Г. М.
УХВАЛА

і м е н е м У к р а ї н и

08 вересня 2016 року м. Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Околота Г. М.,

суддів - Левченко Т. А. , Собини О. І. ,

з участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні апеляційного суду Сумської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Зарічного районного суду м.Суми від 22 липня 2016 року у справі за скаргою ОСОБА_3 на дії та бездіяльність державного виконавця Зарічного відділу державної виконавчої служби м.Суми Головного територіального управління юстиції в Сумській області Табули Юлії Олександрівни,

в с т а н о в и л а:

У травні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вищевказаною скаргою яку уточнила у ході судового розгляду та в обґрунтування скарги зазначила, що рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 09 грудня 2010 року з неї та ОСОБА_5 у солідарному порядку на користь ПАТ «Укрсиббанк» було стягнуто 300623,65 грн. заборгованості за кредитним договором від 26 листопада 2007 року, а також цим рішенням з неї на користь банку було стягнуто 18 228,47 грн. заборгованості за кредитним договором від 26 листопада 2007 року.

12 грудня 2011 року за заявою стягувача було відкрито виконавче провадження з примусового виконання вказаного рішення, одночасно було накладено арешт на все її майно та заборона на його відчуження. Заявник вважає, що вказане судове рішення було виконане, оскільки стягувач, (на час його виконання ТОВ «Кей Колект») у грудні 2015 року залишив за собою арештоване майно, яке було предметом іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, вартість якого перевищує розмір заборгованості, зареєструвавши за собою право власності на квартиру. У той же час вважає, що державний виконавець безпідставно прийняв 16 травня 2016 року постанову про повернення виконавчого документу стягувачеві, а саме виконавчого листа про стягнення з неї 300623,65 грн. та не приймає рішення про закінчення виконавчого провадження у зв'язку з повним фактичним виконання рішення суду, не вирішує питання про арешт, якій був накладений на його майно.

У зв'язку з чим просить суд визнати незаконними дії державного виконавця з приводу невиконання вимог закону в частині не прийняття рішення про завершення виконавчого провадження, не зняття арешту, не скасування інших заходів примусового виконання рішення при винесені постанови про закінчення виконавчого провадження. Також просить суд скасувати постанову державного виконавця від 16 травня 2016 року у виконавчому провадженні ВП №45317154 про повернення виконавчому документу стягувачу, та зобов'язати державного виконавця вчинити дії щодо закінчення виконавчого провадження ВП №45317154 у зв'язку з повним виконанням судового рішення та зобов'язати зняти арешт і скасувати інші заходи примусового виконання рішення вжиті у виконавчих провадження ВП №45317154 та ВП №30390027. ( а.с. 2-7, 107-109)

Ухвалою Зарічного районного суду м.Суми від 22 липня 2016 року у задоволенні скарги ОСОБА_3 відмовлено за необґрунтованістю. ( а.с. 150-153)

Не погодившись з вказаним судовим рішенням, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу суду та постановити нову про задоволення скарги. В обґрунтування скарги зазначає, що суд першої інстанції не звернув уваги на той факт, що рішення суду, на виконання якого було видано виконавчий лист №2-1883 та відкрито виконавче провадження №45317154 є фактично виконаним , а отже виконавче провадження підлягало закінченню. Вказує, що 06 червня 2014 року держаним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві, а тому вважає, що арешт з майна повинен бути знятий.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Постановляючи ухвалу про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав у державного виконавця прийняти рішення про закінчення виконавчого провадження у випадках, передбачених ст.. 49 Закону України «Про виконавче провадження», наявності підстав для повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі ст.. 47 цього Закону і відсутності у зв'язку з цим наслідків для зняття арешту та скасування інших заходів примусового виконання.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів, оскільки він є законним, обґрунтованим, відповідає матеріалам справи та підтверджується дослідженими в судовому засіданні доказами.

Відповідно до ст.383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку врегульовано Законом України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ст.11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 09 грудня 2010 року заочним рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 09 грудня 2010 року було стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на користь ПАТ «Укрсиббанк» 300 623 грн. 65 коп. заборгованості за кредитним договором від 26 листопада 2007 року.

Цим же рішенням суду з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Укрсиббанк» було стягнуто 18 228 грн. 47 коп. заборгованості за кредитним договором від 26 листопада 2007 року.

Постановою старшого державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Сумського міського управління юстиції Колос Р.В. від 12 грудня 2011 року було відкрито виконавче провадження ВП № 30390027 з примусового виконання виконавчого листа № 2-1883/10 , виданого 14 лютого 2011 року Зарічним районним судом м.Суми про стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Укрсиббанк» 18228,47 грн. ( а.с. 8)

Постановою старшого державного виконавця ВДВС Сумського МУЮ Колос Р.В. від 12 грудня 2011 року у виконавчому провадження ВП №30390027 було винесено постанову про накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно боржника ОСОБА_3 у межах суми звернення стягнення 20081,31 грн. та було заборонено будь-яке відчуження майна боржника. ( а.с. 9)

Також судом встановлено, що постановою старшого державного виконавця ВДВС Сумського МУЮ Колос Р.В. від 12 грудня 2011 року було відкрито виконавче провадження ВП № 30386416 з примусового виконання виконавчого листа № 2-1883/10 , виданого 14 лютого 2011 року Зарічним районним судом м.Суми про стягнення солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на користь ПАТ «Укрсиббанк» 300 623,65 грн. та накладено арешт на все майно боржника.

Постановою старшого державного виконавця ВДВС Сумського МУЮ Загорним Д.С. від 21 жовтня 2013 року , виконавчий лист № 2-1883/2010 про стягнення у солідарному порядку з ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на користь ПАТ «Укрсиббанк» 300 623,65 грн. повернуто стягувачу на підставі п.3 ч.1 ст. 47, ст.. 50 Закону України «Про виконавче провадження», з посиланням на те, що стягував ТОВ «Кей Колект» не бажає залишити собі та взяти на баланс не реалізоване на прилюдних торгах майно, а саме квартиру АДРЕСА_1, яка належить боржнику ОСОБА_3 ( а.с. 13)

Постановою старшого державного виконавця ВДВС Сумського МУЮ Загорним Д.С. від 06 червня 2014 року виконавчий лист №2-1883/10 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Укрсиббанк» боргу в розмірі 18228,47 грн. повернуто стягувачу на підставі п.2 ч.1 ст. 47 , ст.. 50 Закону України «Про виконавче провадження» з посиланням на те, що у боржника відсутнє майно на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними. (а.с. 110-111)

03 листопада 2014 року старшим державним виконавцем ВДВС СМУЮ Загорним Д.С. потворно за заявою стягувача було відкрито виконавче провадження ВП №45317154 з примусового виконання виконавчого листа, виданого 14 лютого 2011 року Зарічним районним судом м. Суми у справі № 2-1883/2010 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Укрсиббанк» 300623,65 грн. ( а.с. 49)

12 жовтня 2015 року постановою державного виконавця у вказаному виконавчому провадженні ВП №45317154 накладено арешт на майно боржника ОСОБА_3 та оголошено заборону на його відчуження. ( а.с. 21, 15, 56)

Ухвалою Зарічного районного суду м.Суми від 18 липня 2013 року замінено стягувача у виконавчому провадженні з виконання виконавчого листа №2-1883/10 з ПАТ «УкрСиббанк» на ТОВ «Кей-Колект». ( 54, 52,53)

У ході проведення виконавчих дій у виконавчому провадженні ВП №45317154 державним виконавцем було описано та арештовано квартиру АДРЕСА_2., про що складений відповідний акт та проведено оцінку арештованого майна суб'єктом оціночної діяльності за замовленням ВДВС. ( а.с. 15-16, 56, 17,18)

Вказана квартира була виставлена на реалізацію, але торги не відбулися у зв'язку з чим стягувачу було запропоновано залишити нереалізоване майно собі, але як вбачається з матеріалів справи, стягувач ТОВ «Кей-Колект» ніяким чином не відреагувало на даний лист та пропозицію ВДВС ( а.с. 19.20, 27, 28, 59)

У зв'язку з чим, постановою державного виконавця від 16 травня 2016 року виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_3 300623,65 грн. було повернуто стягувачу на підставі п.3 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» , а виконавчий збір виведено в окреме провадження. ( а.с. 58, 61, 62)

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо стягувач відмовився залишити за собою майно боржника , не реалізоване під час виконання рішення.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що державним виконавцем вчинено всі, передбачені Законом України «Про виконавче провадження» дії для виконання рішення суду, а тому підстав для визнання дій державного виконавця неправомірними та скасування постанови про повернення виконавчого документу стягувачеві не вбачається і колегія суддів погоджується з таким висновком суду.

Заявник ОСОБА_3 , оскаржуючи дії державного виконавця , посилалася на те, що вона повністю виконала рішення суду про стягнення з неї заборгованості за кредитними договорами у розмірі 300 623,65 грн. та 18 228,47 грн., оскільки стягувач ТОВ «Кей- Колект» 21 грудня 2015 року, перереєструвавши за собою право власності на квартиру яка належала боржникові ОСОБА_3 залишив це майно за собою, а тому державний виконавець зобов'язаний був закінчити виконавче провадження та зняти арешт з майна боржника.

У відповідності з вимогами ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» , виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання рішення у відповідності з виконавчим документом.

Статтею 50 цього Закону передбачено наслідки завершення виконавчого провадження.

Частиною 1 вказаної норми передбачено, що у разі закінчення виконавчого провадження ( крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури , закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним в порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Відповідно до ст.. 57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення суду та може накладатись державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

З досліджених судом матеріалів справи та матеріалів виконавчих проваджень, вбачається, що будь-яких доказів повного виконання боржником ОСОБА_3 виконавчого документу про стягнення заборгованості за кредитними договорами та сплати нею повністю виконавчого збору, матеріали справи не містять і такі докази заявником та її представником суду надані не були, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для закінчення виконавчого провадження та для скасування вжитих заходів примусового виконання рішення, а саме скасування постанов про арешт майна боржника від 12.12.2011 року та 12.10.2015 року, і колегія суддів погоджується з висновком суду про відмову у задоволені скарги, у зв'язку з чим доводи апеляційної скарги з приводу належного виконання заявником ОСОБА_3 рішення суду щодо погашення заборгованості за кредитними договорами та наявності підстав для скасування арешту вважає безпідставними і відхиляє їх.

Крім того, як вбачається з умов іпотечного договору від 26 листопада 2007 року, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 ( п. 4.5, п.п. 5.2.1 п. 5.2 розділу 5), звернення стягнення на предмет іпотеки з застосуванням позасудового врегулювання , а саме передача Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання, повинно здійснюватися на підставі окремого договору про задоволення вимог Іпотекодержателя у порядку встановленому Законом України «Про іпотеку» . ( а.с. 81-82)

Тобто, у разі досягнення згоди між сторонами про передачу права власності на іпотечне майно стягувачу у рахунок виконання основного зобов'язання за кредитним договором у позасудовому порядку , правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, відповідно до ст.. 37 Закону України «Про іпотеку» , є договір про задоволення вимог іпотекодержателя.

Однак даний договір заявник суду не надала, досліджені матеріали справи та матеріали виконавчих проваджень такого договору не містять, а тому твердження заявника ОСОБА_3 про повне виконання нею рішення суду та виконавчих документів є припущенням і до уваги колегією судів не приймаються. Крім того, заявник ОСОБА_3 у засіданні суду апеляційної інстанції не заперечувала тих обставин, що окремий договір із стягувачем про задоволення вимог вона не укладала, остаточна сума заборгованості між нею та стягувачем не визначена, і добровільно вона не виконувала рішення суду про стягнення заборгованості за кредитними договорами у зв'язку з відсутністю у неї грошових коштів.

А тому доводи апеляційної скарги заявника стосовно наявності підстав для закриття виконавчого провадження та скасування арешту на майно є безпідставними і колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки сам факт проведення державної реєстрації права власності за стягувачем на іпотечне майно ( а.с. 74-77) без укладання окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, не свідчить про повне виконання боржником рішення суду і не є підставою для закриття виконавчого провадження.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду також й посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції не встановив обставини справи та не дав належної оцінки доводам заявника щодо скасування арешту накладеного в межах ВП № 30390027 та ВП № 45317154, оскільки сам факт повернення 06.06.2014 року, виконавчого документа стягувачеві на підставі п.2 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» , а також факт повернення виконавчого документа стягувачеві 16.05.2016 року на підставі п.3 ч.1 ст. 47 цього Закону, не є підставою для скасування вжитих державним виконавцем заходів примусового виконання рішення, тому що стягувач має право повторно пред'явити виконавчий документ до виконання.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи заявника ОСОБА_3 щодо невідповідності висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального та процесуального права, є такими ж самими як і обставини, викладені в скарзі , які були предметом дослідження у суді першої інстанції та їм була дана належна оцінка, інших доводів апеляційної скарги або нових обставин, що підлягають встановленню, заявник та її представник не навели, а доводи які зазначені в скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення заявником норм права.

За таких обставин колегія суддів вважає, що ухвала суду постановлена з додержанням вимог матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини, тому відповідно до п.1 ч.1 ст. 312 ЦПК України апеляційну скаргу необхідно відхилити, а ухвалу суду залишити без зміни.

Керуючись ст.ст. 303, ст.307, 312, 314, 315, 317, 319, 325 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Ухвалу Зарічного районного суду м.Суми від 22 липня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -