У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання договору поруки припиненим та таким, що не підлягає виконанню, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 9 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року ОСОБА_3 звернулась до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 25 червня 2007 року між публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_4 укладено договір про надання споживчого кредиту в розмірі 3 млн грн на строк до 22 червня 2012 року зі сплатою 17,5 % річних за користування кредитом. Назабезпечення виконання умов кредитного договору в цей же день між ПАТ «УкрСиббанк» та нею укладено договір поруки. Без її відома та згоди між банком та ОСОБА_4 укладено додаткову угоду, за умовамиякої збільшено процентну ставку за користування кредитними коштами, у зв'язку з чим збільшено обсяг її відповідальності, якпоручителя.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3просила суд визнати договір поруки від 25 червня 2007 року припиненим та таким, що не підлягає виконанню.

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 9 грудня 2015 року, позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано договір поруки, укладений 25 червня 2007 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3, припиненим та таким, що не підлягає виконанню.

У касаційній скарзі ПАТ «УкрСиббанк» просить оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що банк без повідомлення та згоди поручителя збільшив процентну ставку за кредитом, що призвело до збільшення обсягу відповідальності поручителя.

Апеляційний суд погодився з такими висновками суду першої інстанції, зазначивши також про те, що судові рішення про стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 кредитної заборгованості були ухвалені раніше і ґрунтувались на обставинах, які не враховували визнаний оскаржуваним судовим рішенням факт припинення спірного договору поруки.

Проте повністюпогодитись із таким висновкомапеляційного суду не можна, оскільки суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до положень ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Зміст ухвали суду апеляційної інстанції передбачено в ст. 315 ЦПК України, в якій, зокрема, зазначаються: узагальнені доводи та заперечення осіб, які беруть участь у справі; встановлені судом першої інстанції обставини; мотиви, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався; у разі відхилення апеляційної скарги зазначаються мотиви її відхилення.

Таким вимогам закону судове рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судами встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 25 червня 2007 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 укладено договір про надання споживчого кредиту в розмірі 3 млн грн на строк до 22 червня 2012 року зі сплатою 17,5 % річних за користування кредитом.

З метою забезпечення виконання кредитних зобов'язань 25 червня 2007 року між банком та ОСОБА_3 був укладений договір поруки.

Згідно з ч. 1 ст. 553, ч. 1 ст. 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

За змістом указаних норм матеріального права поручитель, хоча і пов'язаний з боржником певними зобов'язальними відносинами, є самостійним суб'єктом у відносинах із кредитором. Поручитель, зокрема, має право висувати заперечення проти кредитора і в тому разі, коли боржник від них відмовився або визнав свій борг (ч. 2 ст. 555 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

До припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.

Пунктом 2.1 договору поруки встановлено, що кредитор не вправі без згоди поручителя змінювати умови основного договору з боржником, внаслідок чого збільшується обсяг відповідальності поручителя.

Судом установлено, що внесені додатковою угодою № 1 від 2 серпня 2007 року зміни до кредитного договору не призвели до збільшення обсягу відповідальності поручителя, оскільки доповнення договору додатком № 2 - графік погашення кредиту, не впливає на терміни та розміри погашення кредиту, оскільки згідно з п. 1.2.2. кредитного договору повернення кредиту відбувається в терміни та розміри, встановлені графіком погашення кредиту згідно з додатком № 1 до договору.

Таким чином, апеляційний суд не врахував, що додатковою угодою від 2 серпня 2007 року не внесено будь-яких змін до кредитного договору в частині збільшення процентної ставки за користування кредитними коштами, основної суми боргу та термінів повернення кредиту.

У ч. 3 ст. 61 ЦПК України зазначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Так, рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 31 травня 2010 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 грудня 2010 року, задоволено позов ПАТ «УкрСиббанк» та стягнуто на його користь в солідарному порядку з ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_3, приватного підприємства «Гортехмашобладнання» заборгованість за кредитним договором від 25 червня 2007 року в розмірі 233 228 грн 08 коп.

При розгляді справи про стягнення заборгованості за кредитним договором вирішувалось питання стосовно збільшення обсягу відповідальності за кредитом і апеляційний суд встановив, що банк до позичальника ОСОБА_4 вимоги про збільшення процентної ставки не заявляв.

Відповідно до ч. 2 ст. 223 ЦПК України після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини.

Згідно з п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду.

Частиною 1 ст. 14 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

З огляду на визначений ст. 129 Конституції України принцип обов'язковості рішення після вирішення судом справи та набрання рішенням суду законної сили, а також на зміст ст. ст. 553, 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що у разі, якщо є судове рішення про стягнення з поручителя заборгованості за кредитним договором та відмову в задоволенні позову поручителя про визнання недійсним договору поруки, в якому судом розглядалося питання дійсності договору поруки, і це рішення набрало законної сили, то під час вирішення справи про припинення поруки суду необхідно враховувати встановлення таким судовим рішенням указаних обставин.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 3 лютого 2016 року № 6-2017цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Отже, апеляційний суду порушення ст. ст. 212 - 214, 303, 315 ЦПК України на зазначені вимоги закону та обставини справи уваги не звернув; не встановив дійсних прав і обов'язків сторін, які випливають з кредитного договору та договору поруки; не врахував обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі про стягнення кредитної заборгованості, чи досліджувались у і цій справі доводи про припинення поруки, та дійшов передчасного висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, не перевіривши його законність та обґрунтованість.

За таких обставин, коли фактичні обставини для правильного вирішення справи не встановлені, судове рішення не може вважатись законним і обґрунтованим та в силу ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, під час розгляду якої суду належить урахувати викладене, дати відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити судове рішення відповідно до установлених обставин і вимог закону.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 9 грудня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

С.Ф.Хопта

В.А.Черненко

С.П.Штелик