Солом'янський районний суд м. києва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 березня 2016 року Солом'янський районний суд м. Києва

в складі судді Кицюк В.С.,

за участю секретаря Піддубняк І.О.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4,

представника відповідача ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа приватний нотаріус КМНО Шамрай Лариса Іванівна, про визнання договорів дарування недійсними, -

В С Т А Н О В И В:

В жовтні 2015 року позивач звернулася до суду із вищезазначеним позовом, в якому просила визнати недійсними договори дарування житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки за цією ж адресою, укладені 15 серпня 2013 року між сторонами, обґрунтовуючи свої вимоги з урахуванням пояснень в судовому засіданні наступним.

Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 чоловіка позивача остання успадкувала вищезазначений будинок та земельну ділянку. Стан здоров`я позивача почав поступово погіршуватися, вона почала відчувати страх перед смертю, відчувала себе одинокою і хворою, такою, що потребує сторонньої допомоги.

Після звернення в червні 2013 року до лікарів позивачу діагностували атеросклеротичну енцефалопатію І-ІІ ступеню, хронічну недостатність кровообігу в обох басейнах головного мозку, про що вона повідомила відповідачів, які є для неї донькою - ОСОБА_3, та племінницею - ОСОБА_4

Позивач стверджує, що саме відповідачі через незадовільний стан її здоров`я звернулися до неї із пропозицією укласти спірні договори, проте вона вважала, що пропозиція полягає в укладенні не договорів дарування, а договорів довічного утримання. Так, позивач зазначає, що саме племінниця в основному наполягала на укладенні договорів, «возила» її в різноманітні установи і до нотаріуса, що саме вона «знайшла» свого нотаріуса та взяла весь тягар оформлення на себе. При цьому, позивач наполягає, що відповідачі пообіцяли їй пожиттєвий догляд, за необхідності придбавати ліки, ремонтувати вищезазначений будинок тощо, але нічого конкретного.

Надаючи пояснення в судовому засіданні щодо того, яку допомогу взагалі надавала племінниця позивачу, остання відповідала, що та також обіцяла пиляти дрова, щоб опалювати будинок, проте цього не робила. Ще під час життя чоловіка позивача, племінниця давала позивачу еквівалент 300 доларів США. Інколи племінниця купляла позивачу взуття.

Дочка ж надавала можливість митися у себе в квартирі по АДРЕСА_2, де була і є на теперішній час зареєстрована позивач, також дочка із чоловіком допомагали «погашати» кредити, які брала позивач. Остання вважала, що це було змістом обов`язків доньки, які були нею обумовлені перед укладенням спірних договорів.

Відповідаючи на питання, чому відразу не було обумовлено обов`язки кожного із відповідачів і взагалі конкретно, хто і які обов`язки повинен виконувати письмово в спірних договорах, пояснила, що не розуміла що відбувається внаслідок тиску на неї з боку племінниці.

Взагалі-то позивач стверджує, що до підписання спірних договорів вона заповіла цей будинок і земельну ділянку також в рівних частинах і доньці, і племінниці, і не мала жодного бажання «розставатися» із своїм майном до кінця життя.

Проте відповіді на питання, чому в разі наявності такого тиску перед укладенням спірних договорів, вона все ж таки заповіла тій самій племінниці частину свого будинку та все ж таки розраховувала на її допомогу взамін відчуження будинку та земельної ділянки, пояснити не змогла, як і конкретно відповісти на питання, які обов`язки кожного із відповідачів обумовлювалися безпосередньо перед укладенням та нотаріальним посвідченням спірних договорів.

Позивач акцентує увагу суду на тому, що перебуваючи у нотаріуса не розуміла що вона підписує, помилялася щодо природи укладення договорів.

Визнавала, що всі матеріальні затрати по оформленню договорів взяла на себе племінниця.

Щодо своїх стосунків із племінницею пояснила, що вони ніколи не були «хороші», час від часу вони сварилися, бували випадки, коли в ці відносини втручався чоловік племінниці, вони палили в будинку та «голосно» себе поводили, складали будівельне сміття на прибудинковій території, а одного разу племінниця взагалі заявила позивачу, що «ти тут ніхто», після чого, зазначає позивач, вона задумалася про те, що здійснила помилку коли укладала спірні договори і вирішила все повернути назад, звернувшись до суду.

Також позивач стверджує, що на даний час допомогу їй відповідачі не надають, відтак вона вважає, що нібито укладений договір довічного утримання не виконується.

Повертаючись до свого місця проживання та реєстрації і об`єктів нерухомого майна, які перебувають у власності позивача, пояснила позивач, що квартира АДРЕСА_2 належить на праві власності позивачу та доньці ОСОБА_3, яка є відповідачем у справі, саме в цій квартирі вони вдвох зареєстровані (а.с.59-62)

Представник позивача підтримала позов з підстав, викладених судом вище. Посилаючись на те, що виключно за вищекладених обставин оспорювані договори втратили ознаку безоплатної передачі майна у власність, то їх слід визнати недійсними на підставі ст.215 ЦК України, ч.1 ст.203 ЦК України, також необхідно врахувати, що позивач помилялася відносно правової природи цих правочинів (ст.229 ЦК України)

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні 29 лютого 2016 року визнала позов в повному обсязі (а.с.147), проте вже в судовому засіданні 12 березня 2016 року навпаки, пояснила, що проти задоволення позову заперечує. Надаючи пояснення в обґрунтування своїх заперечень заявила, що вона сумлінно виконує всі покладені на неї позивачем - її матір`ю під час укладення спірних договорів обов`язки, а саме допомагає матері, купує їй ліки, одного разу домовлялася із родиною ОСОБА_4 щодо ремонту вищезазначеного будинку, також вона пообіцяла матері «погасити» наявні заборгованості по кредитам, що і було зроблено. Відтак зміст її заперечень зводився до незгоди із тим, що вона вважала, що все ж таки свої обов`язки перед позивачем виконувала в повному обсязі.

Відповідаючи на запитання, а чи було таке виконання своїх обов`язків пов`язано із тим, що позивач це все ж таки її матір, пояснила, що може бути, але вона стверджувала, що також не розуміла який саме договір вона підписувала, що навіть його не читала. Щодо відповіді на запитання, чи роз`яснював їй нотаріус права та обов`язки, а головне - природу договорів, які вони (всі сторони) самі прийшли до нотаріуса укладати, зазначила, що «ні, а точніше, не пам`ятає». Також додала, що її також змусили підписати ці договори (а.с.157-160)

Відповідач ОСОБА_4 та її представник кожна окремо вважали, що позивач та відповідач ОСОБА_3 вводять суд в оману, оскільки досить давно і позивач, і родина ОСОБА_4 проживають у вищезазначеному будинку, перша на другому поверсі, а друга на першому. В свою чергу, у позивача є інша квартира, де вона зареєстрована із дочкою. Давно цей будинок належав батькові її батька, у якого були два сина, відповідно її батько, та другий син - чоловік позивача (відповідно рідний брат чоловіка позивача). ОСОБА_4 зазначала, що померлий чоловік позивача весь час хотів залишити половину будинку своєму братові, оскільки всі родини давно проживають в цьому будинку, що після його смерті таке бажання мала і позивач, тобто щоб половина залишилася спадкоємцям одного брата - по її лінії, родині ОСОБА_3, а друга половина - спадкоємцям другого брата - родині ОСОБА_4, що саме тому вона склала заповіт, яким заповіла в рівних частинах це домовладіння обом відповідачам, однак про складання такого заповіту їй не сказала. ОСОБА_4 зазначала, що у сторін були нормальні дружні стосунки, не заперечувала, що інколи вони сварилися. Наполягала на тому, що саме позивач запропонувала їй укласти договір дарування майна, що саме позивач займалася пошуками нотаріуса, що вона сама збирала документи, що свідчить про те, що добре усвідомлювала що саме має бажання укладати. Ніяких домовленостей сторони не укладали і навіть і не обговорювали. Щодо тверджень позивача та її доньки - другого відповідача у справі, то просила суд віднестись до них критично, оскільки неможна піддавати сумніву волю власника, який розпорядившись своїм майном уклав певний договір, а потім, коли передумав, необхідно повертатися до первісного стану. Вважала, що саме бажання повернути собі цей будинок у власність погіршило стосунки між сторонами, мало наслідком звернення до суду із цим позовом, але аж ніяк ні помилка чи не усвідомлення дійсної природи договору. Представник відповідача звертала увагу суду на те, що презумпція правомірності договорів ані позивачем, ані її донькою не спростовані. Щодо посилання на незадовільний стан здоров`я позивача чи тиск на неї чи на її доньку, просила суд їх не враховувати, тому що вони не підтверджені належними та допустимими доказами (а.с.89-92, 197-200)

Заслухавши сторони та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід позов задовольнити або в позові відмовити (ст.214 ЦПК України)

Судовим розглядом встановлено та не заперечується сторонами, що 15 серпня 2013 року між ОСОБА_1 з однієї сторони і ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з другої сторони укладено договір дарування земельної ділянки по АДРЕСА_1, згідно умов якого позивач передала безоплатно, а відповідачі прийняли у власність в рівних частинах по ? частці кожна дану земельну ділянку із цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку та господарських будівель (а.с.13)

Відчужувана земельна ділянка належала позивача на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_7

Також в даному договорі (далі - Договір дарування земельної ділянки) зазначено, що дарувальник передає майно безоплатно, а обдаровувані приймають у власність земельну ділянку вільну від будь-яких майнових прав і претензій третіх осіб.

В Договорі дарування земельної ділянки також чітко зазначено, що сторонам перед його підписанням приватним нотаріусом КМНО Шамрай Л.І. роз`яснені як положення КК України, зокрема, статті 190, так і ЦК України, а саме 717-728, Земельного Кодексу - 103-109, 125, 126, 202, Сімейного (ст.60, 65) та Податкового (ст.174) Кодексів України.

В тексті Договору дарування земельної ділянки також міститься пункт 11, який передбачає, що «сторони підтверджують, що цей договір не носить характеру уявного та удаваного правочину».

Під текстом стоять підписи всіх сторін, що засвідчено приватним нотаріусом (а.с.14)

15 серпня 2013 року між сторонами також укладено договір дарування житлового будинку (далі - Договір дарування житлового будинку), згідно умов якого ОСОБА_1 передала безоплатно, а ОСОБА_3 та ОСОБА_4 прийняли у власність в рівних частках по ? частці кожна житловий будинок АДРЕСА_1, який до цього часу належав позивачу на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом (а.с.15)

Згідно п.8 Договору дарування житлового будинку приватним нотаріусом КМНО Шамрай Л.І., яка нотаріально посвідчувала обидва вищезазначених договорів, перед підписанням і цього Договору дарування житлового будинку було роз`яснено сторонам зміст положень 203, 229-231, 233-235, 717, 721, 722, 727 ЦК України, ст. ст.60, 65 СК України, ст.12 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування», вимоги Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків в редакції Постанови КМУ №5 від 14 січня 2009 року та ст.174 Податкового Кодексу України. Також сторонам приватним нотаріусом роз`яснено зміст ст.377 ЦК України щодо переходу права власності або права користування на земельну ділянку (її частину), на якій розміщений житловий будинок, без зміни її цільового призначення (п.11 Договору дарування житлового будинку)

Згідно п.9 Договору дарування житлового будинку перед підписанням останнього сторонам було доведено до відома, що право власності відповідачів на цей будинок виникає з моменту прийняття дарунку згідно ст.722 ЦК України та з дня державної реєстрації переходу права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відповідно до ст.334 ЦК України. Прийняттям дарунку вважається одержання відповідачами оригінальних примірників цього Договору після його нотаріального посвідчення.

Сторони своїми підписами засвідчили, що цей Договір не носить характер фіктивного та удаваного правочину (п.12 Договору дарування житлового будинку) (а.с.16)

Так, відповідно до ч.1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір дарування є безоплатним, тобто ніякого зустрічного задоволення дарувальник від обдаровуваного не отримує.

Юридичним наслідком укладення договору дарування є безповоротне припинення права власності у дарувальника на майно, що є предметом даного договору, та виникнення права власності на нього у обдаровуваної особи. Тобто правовою метою договору дарування є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди в момент його укладання.

Відповідно до ч.1 ст.229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Аналіз змісту обох оспорюваних договорів, наведений судом вище, свідчить про те, що майно позивач передавала безоплатно, що засвідчено приватним нотаріусом КМНО Шамрай Л.І. При цьому, укладені договори дарування містять посилання на те, що сторони були попередньо ознайомлені з вимогами цивільного законодавства щодо недійсності правочинів, нотаріусом перевірено, що вони перебувають при здоровому розумі, ясній пам`яті та діють вони добровільно, розуміючи значення своїх дій та правові наслідки договору.

Зі змісту договорів вбачається, що позивач та відповідачі своїми підписами підтвердили, що розуміють значення і умови цього договору та правові наслідки договорів, підтверджують дійсність намірів при їх укладенні, а також те, що вони не носять характер фіктивного або удаваного.

Згідно листа приватного нотаріуса КМНО Шамрай Л.І. на адресу суду вона пояснила, що при посвідченні цих двох оспорюваних договорів дарування були дотримані всі нотаріально-процесуальні норми Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 №296/5, а саме встановлено осіб договору, їх дієздатність та розуміння кожної з них умов договору. Жодних правових підстав щодо відмови у вчиненні даних нотаріальних дій не було. Сторони розуміли значення своїх дій та правові наслідки вчинення вказаних правочинів. При посвідченні цих договорів зі сторонами проводилася ретельна бесіда та роз`яснення їх прав та обов`язків (а.с.87)

Суд не може також не залишити поза увагою той факт, що копії документів, зокрема, оспорюваних договорів, які були долучені позивачем до позовної заяви містять відмітку про те, що це є примірники одного із відповідачів, а саме - ОСОБА_3 - доньки позивача (а.с.13, 15)

Це наводить в тому числі на думку критично оцінити обставини, які остання повідомила суду у справі. Суд погоджується із зауваженням представника відповідача ОСОБА_4 про те, що дійсно як вбачаться із журналу судового засідання 29 лютого 2016 року ОСОБА_3 (донька позивача) визнала позов (а.с.147) і відмовилася надавати пояснення, посилаючись на погане самопочуття. В той же час, заслухавши пояснення іншого відповідача, вже на наступному судовому засіданні 12 березня 2016 року заявила, що вона проти задоволення позову заперечує, мотивуючи свої заперечення тим, що вона домовленості, які були досягнуті перед укладенням цих двох договорів, сумлінно виконувала, наполягаючи на тому, що вона не знала що саме підписувала, не читала текст договорів, не пам`ятає чи роз`яснював їй будь-що нотаріус, і взагалі підсумувала, що на неї чинився тиск. Проте належними та допустимими доказами ці обставини не підтвердила. Незважаючи на те, що позивач і відповідач ОСОБА_3 (донька позивач) дають в цій частині однакові пояснення, суд відхиляє їх як такі, що не відповідають дійсності і погоджується в цій частині із відповідачем ОСОБА_4, що існує презумпція правомірності і дійсності правочинів, неможна вимагати визнати їх недійсними лише на тій підставі, що дарувальник за спливом певного періоду часу «передумав».

Незнання, нерозуміння, нероз`яснення природи тих договорів, які всі сторони підписували 15 серпня 2013 року суд відхиляє, як таке, що спростоване вищенаведеними доказами у справі.

Крім того, слід наголосити на наступному.

Суд звертає увагу на те, що безоплатність дарування зовсім не означає безпричинності. Мотиви укладення даного договору можуть бути найрізноманітнішими, від бажання допомогти обдаровуваному чи віддячити йому за певні послуги. Але у будь-якому випадку мотив знаходиться за межами договору дарування і не впливає на його дійсність. У супротивному випадку, тобто якщо в договір закладено зворотній обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника певні дії, даний договір не втратить своєї правомірності, але його вже неможна буде кваліфікувати саме як договір дарування, а відтак і відносини за ним будуть регулювати інші норми цивільного законодавства.

Будь-яких застережень щодо того, що відповідачі беруть на себе які-небудь зобов`язання вони (договори) не містять.

Також ні позивач зі своїм представником, ні відповідач ОСОБА_3 не змогли пояснити, що заважало сторонам відразу укласти, наприклад, договір довічного утримання і передбачити в ньому конкретні обов`язки. Наявність будь-якого тиску на позивача та одного із відповідачів (доньки позивача) не підтверджена. Також є незрозумілим позиція останніх, якщо вони відчували тиск, протиправне ставлення по відношенню до себе з боку ОСОБА_4, навіщо взагалі було вступати із нею у договірні відносини.

Щодо самих домовленостей.

Після пояснень позивача та відповідача ОСОБА_3 і відповідачем ОСОБА_4., і судом задавалися питання з приводу того, які ж саме обов`язки перед або під час укладення спірних договорів взяли на себе обидва відповідача і яким чином їх (ці обов`язки) розподілили між собою. Так і позивач, і відповідач ОСОБА_3 плуталися у тих обставинах, які вони наводили. Обидві казали про необхідність ремонту самого будинку, сплати комунальних платежів, придбання ліків для позивача, відповідач ОСОБА_3 навіть казала, що взяла на себе зобов`язання «погашати» кредити своєї матері. Проте, обидві кожного разу підсумовували, що нічого конкретного з цих обов`язків не узгоджували між собою в серпні 2013 року.

Оплату ж комунальних платежів відповідач ОСОБА_4 не заперечувала, оскільки проживала в будинку з родиною і користувалася певними послугами.

Щодо придбання ліків, то відповідач ОСОБА_4 заперечувала будь-яке захворювання позивача, щоб б потребувало стороннього догляду чи особливого турбування і систематичного вживання виписаних саме лікарями медикаментів.

Крім того, на запитання представника відповідача ОСОБА_4 сама ОСОБА_3 заявила, що вона не заперечує той факт, що таку допомогу могла надавати позивачу і не в обмін на майно, а й тому, що є її рідною донькою.

Щодо погашення заборгованості за кредитами.

Суду представлені численні копії кредитних договорів, за якими позивач брала грошові кошти в фінансових установах, проте, суд відхиляє ці докази як обґрунтування позовних вимог, оскільки вони датовані 2014 та 2015 роками, а оспорювані договори дарування укладені в серпні 2013 року. Відтак є незрозумілим той факт, як можна взяти на себе зобов`язання «погашати» кредит в 2013 році, якщо сам кредит ще навіть не взятий в цей період?! (а.с.170-179, 183-185, 189)

Наявні в матеріалах справи квитанції за сплату заборгованості по договору кредиту 2010 року містять прізвище платника не відповідачів, а позивача, відтак також не підтверджено що в 2015-2016 роках цю заборгованість погашали будь хто із відповідачів за позивача (а.с.180-181)

Допитаний в судовому засіданні чоловік відповідача ОСОБА_9 засвідчив, що домовленості нібито були, але виключно між позивачем та його дружиною. Відповідач ОСОБА_4 немає до цих домовленостей жодного відношення. Знову ж таки конкретно зазначити про що домовлялися він не зміг.

І ОСОБА_10, і ОСОБА_11, і ОСОБА_12, і ОСОБА_13 допитані в судовому засіданні як свідки як зі сторони позивача, так і зі сторони відповідача ОСОБА_4 спільні були в тому, що приблизно в 2014 році відносини у сторін погіршилися, свідки позивача казали про те, що начебто позивач казала про те, що мала бажання укласти договір довічного утримання, а потім, коли дізналася про те, що будинок та земля їй більше не належать, вирішила звернутися до суду. Свідки ж відповідача ОСОБА_4 навпаки свідчили про те, що «тітка ОСОБА_1» навпаки всім завжди казала про свої дійсні наміри все подарувати дітям.

Суд критично сприймає покази цих свідків, оскільки всі вони казали про те, що перебувають у дружніх стосунках із тією чи іншою стороною у справі та фактично їм нічого конкретно не відомо щодо обставин укладення оспорюваних договорів.

В той же час, суд зупиняється на показах свідка ОСОБА_13, який був заявлений позивачем, який пояснив суду, що зважаючи на те, що стосунки між сторонами погіршилися, позивач йому сказала про те, що почала жаліти про укладення цих договорів і вирішила все повернути так як було і звернулася до суду.

Сама позивач в судовому засіданні не заперечувала, що їй та її доньці належить квартира АДРЕСА_2, де вона зареєстрована. Відтак підстав стверджувати про те, що у неї немає іншого житла і вона хотіла укласти саме договір довічного утримання залишаючи собі єдине житло також неможна.

Суд наголошує на тому, що жодна особа під час розгляду справи не змогла суду надати пояснення з приводу того, які саме конкретно обов`язки взяли на себе відповідачі і коли саме і як вони їх виконували, як і обґрунтувати, що заважало за встановлених судом обставин сторонам укласти інший, наприклад, відплатний договір в серпні 2013 року.

Не надано суду доказів і того, що воля дарувальниці під час укладення договору була спотворена.

З договорів дарування вбачається, що їх текст викладений досить зрозуміло, доступно, з виділенням жирним шрифтом основних акцентів договору, а також розміром шрифту його окремих елементів, суд вважає, що при підписанні договорів дарування сторони не могли не помітити, що вони підписують, а зокрема, позивач, виходячи з її попереднього досвіду спілкування з нотаріусами при написанні заповіту (а.с.88)

З тексту оспорюваних договорів вбачається, що відповідачі за їх умовами взяли на себе лише обов`язок прийняти в дар вищезазначений будинок та земельну ділянку без будь-якого обов`язку.

Тексти договорів сторонами був прочитаний і підписаний в присутності нотаріуса.

Таким чином, доводи позивача та її представника, обставини, наведені відповідачем ОСОБА_3 не відповідають дійсності, а навпаки свідчать про їх сговор.

Суд вважає, що оспорювані договори дарування укладені позивачем при повному усвідомленні нею значення своїх дій, розумінні всіх обставин, які мають істотне значення, були направлені на реальне настання наслідків їх укладення.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

При цьому, саме на сторони відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України зобов`язані довести ті обставини, на які вони посилаються як на підстави своїх вимог чи заперечень.

Надані позивачем медичні довідки та власноручно зроблені ксерокопії медичної картки, а також результати її аналізів під час ухвалення даного рішення судом не оцінюються, оскільки є такими, що не відносяться до предмету розгляду даної справи і не свідчать про наявність у позивача захворювання, яке б ставило її у тяжкий стан та потребувало стороннього догляду (а.с.17-20, 73)

Саме за цими підставами судом було відмовлено позивачу у допиті свідка ОСОБА_14, який лікував позивача в кінці 2014 року, оскільки позивач не змогла мотивувати які обставини, з урахуванням визначеного нею предмету та підстав свого позову, він засвідчить в суді. Наявна в матеріалах справи довідка за його підписом стосується періоду вже після укладення оспорюваних договорів і сама позивач не заперечувала, що зверталася до нього лише в кінці 2014 року (а.с.17)

Заявлений свідок ОСОБА_15 помер, а клопотання про виклик свідків ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21 були зняті сторонами, із заміною на допит свідка ОСОБА_13 та ОСОБА_9

Крім того, частиною 2 Постанови ПВСУ №11 від 29.12.1976 року із наступними змінами «Про судове рішення» передбачено, що відповідно до принципу безпосередності судового розгляду рішення може бути обґрунтовано лише тими доказами, які одержані у визначеному законом порядку і перевірені в тому судовому засіданні, в якому постановлюється рішення.

Судом же в порядку ч.4 ст.10 ЦПК України було роз`яснено особам, які приймають участь у справі, про можливість звернутися із клопотаннями про виклик свідків чи витребування доказів, проте після закінчення розгляду справи жодного клопотання сторонами заявлено не було.

Наявні ж в матеріалах справи докази, яким суд надав оцінку вище дозволяють зробити висновок про необґрунтованість позовних вимог.

Крім того, суд вважає помилковим представлення відповідачем ОСОБА_3 на підтвердження своїх доводів оригіналів та копій квитанцій придбання ліків в період кінець 2015-2016 роки, тобто після укладення оспорюваних договорів та в період, який відповідає перебуванню в провадженні суду цієї цивільної справи. В даному випадку суд також погоджується із твердженнями представника відповідача ОСОБА_4 про те, що такі квитанції вони почали збирати вже після того, як звернулися до суду із цим позовом.

Відповідно до п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року №9 відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до ч.1 ст.203 ЦПК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч.2 ст.717 ЦК України договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За встановлених судом обставин, підстав стверджувати про те, що під час укладення оспорюваних договорів його сторони передбачили обов`язки відповідачів вчинити на користь позивача які-небудь дії, немає, відтак у задоволенні позову слід відмовити.

Під час ухвалення даного рішення суд враховує висновки ВСУ, викладені постановах у справах №6-2087цс15 від 02.12.2015 та №6-1364цс15 від 03.02.2016.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст.203, 215, 229, 717 ЦПК України, ст. ст.3, 11, 15, 57-59, 60-61, 212-215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа приватний нотаріус КМНО Шамрай Лариса Іванівна, про визнання договорів дарування недійсними, - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду м. Києва через Солом`янський районний суд м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його оголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя - В.С. Кицюк

Повний текст виготовлено 14 березня 2016 року