Справа № 202/3333/16-ц
Провадження № 2/202/1851/2016
03 червня 2016 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська
у складі: головуючого судді - Мороза В.П.
при секретарі - Овечко А.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Відділення №13 філії Відкритого акціонерного товариства комерційний банк «Надра», ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів, -
Позивач звернувся до Відділення №13 філії Відкритого акціонерного товариства комерційний банк «Надра», ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилався на обставини, викладені в позовній заяві.
Позивач в судове засідання не з'явився, надав суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд розглядати справу за його відсутності та в разі неявки в судове засідання відповідачів розглядати справу в заочному порядку.
Відповідачі в судове засідання не з'явилися, про час і місце судового засідання повідомлялися належним чином, причину неявки суду не повідомили. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.
Суд, вивчивши матеріали справи, зясувавши обставини та дослідивши представлені у справі докази, дійшов наступних висновків.
Судом встановлено, що 04.03.2008 року між ВАТ Комерційний банк «Надра» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 781503/ФЛ. Для забезпечення зобов'язань боржника за кредитним договором між ВАТ Комерційний банк «Надра» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки № 781503/ФЛ-3 від 04 березня 2008 року, за умовами якого іпотекодавець передає іпотекодержателю в іпотеку, предмет іпотеки яким є квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, складається з 1-коридор, 2-кухня, 3-коридор, 4-санвузол, 5,6-житлові, 7,8-підсобні, 9-коридор, 10-вбиральня, має розмір загальної площі 78,2, житлової площі 28,6 кв.м., яка стане власністю Іпотекодавця у майбутньому після укладання цього договору на підставі договору купівлі-продажу між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 від 04.03.2008.
Між ВАТ Комерційний банк «Надра» (Кредитор) та ОСОБА_2 (Поручитель) на забезпечення виконання кредитного договору №781503/ФП було укладено договір поруки №781503/ФП-П від 04.03.2008 року. Також до нього були прийняті додаткові угоди №1 від 08.09.2011 та №2 від 27.07.2012.
Також між ВАТ Комерційний банк «Надра» (Кредитор) та ОСОБА_3 (Поручитель) на забезпечення виконання кредитного договору №781503/ФП було укладено договір поруки від 08.09.2011 року, до якого була прийнята додаткова угода №1 від 27.07.2012.
Статтею 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. У відповідності до ст.1055 ЦК України кредитний договір повинен бути укладений в письмовій формі та містити в собі положення щодо розміру та умов кредиту.
Згідно Закону України «Про захист прав споживачів» споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) фізичним особам на придбання споживчих товарів або послуг у тимчасове користування, під процент, на умовах строковості і платності. Кредит відповідно до п.1.2 надавався позивачу на придбання квартири, а тому є споживчим.
Для укладення споживчих кредитів законодавством встановлено особливий порядок.
Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень п.22, 23 ст.1, ст.11, ч.8 ст.18, ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозвязку з положеннями ч.4 ст.42 Конституції України ( справа про захист прав споживачів кредитних послуг ) визначено, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником ( споживачем ) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Про порушені права позивач дізнався поступово, коли отримав від відповідача-1 повідомлення про наявність кредитної заборгованості, яку банк помилково обчислив. Оскільки позивач не мав спеціальних знань, він довідався про порушення деяких прав споживача, ознайомившись з рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 жовтня 2014 у справі № 6-26251св14 щодо недійсності кредитного договору, договору іпотеки і договору поруки.

Крім того, суд вважає, що правовідносини між сторонами є триваючими, тому розглядає справу по суті.

Вирішуючи спір про визнання недійсним договору необхідно встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання договору недійсним і настання відповідних правових наслідків.

Загальні підстави визнання недійсним правочину і настання відповідних правових наслідків встановлені статтями 215, 216 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно з ч. 3 ст. 203 Цивільного кодексу України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з ч. 1 ст. 229 Цивільного кодексу України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Ст. 6 ЦК України передбачено, що сторони мають укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегульовувати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами; сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з врахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» передбачено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

У частині 4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено умови, які повинні зазначатися у договорі про надання споживчого кредиту, а саме: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) умови дострокового розірвання договору; 7) інші умови, визначені законодавством.

Постановою Правління НБУ № 168 від 10 травня 2007 року «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», які розроблені у відповідності до ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», затверджено форму детального розпису сукупної вартості кредиту та Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту ( далі Правила).

Вказані Правила містять обов'язкові умови із числа інших обов'язкових умов договору, які зазначені в ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», необхідність яких випливає із суті та умов договору, які є істотними та які можуть вплинути на рішення споживача про необхідність придбання послуги з надання кредиту.

З п.3.2 розділу 3 Правил вбачається, що кредитний договір має містити графік платежів у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до Правил. У графіку платежів також має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом.

Частиною 2 п.16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» передбачено, що суди повинні з'ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту.

Судом не здобуто доказів, що в момент укладання кредитного договору позивач був ознайомлений з усіма умовами кредитування, що пропонуються банком, в обсязі і в порядку, що передбачені Законом України «Про захист прав споживачів» та нормативно-правовими актами Національного банку України.

Із аналізу кредитного договору встановлено, що в ньому відсутні встановлені законодавством обов'язкові умови, які необхідні для його укладення, а саме: детальний розпис загальної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача; графік платежів з відомостями ( згідно зі строковістю, зазначеною у договорі - щомісяця, щокварталу тощо ) у розрізі сум погашення основного боргу,вартості сплати всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом; сукупна вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту; графік погашення процентів за користування кредитними коштами.

Оскільки, вказані обов'язкові відомості не зазначені в кредитному договорі і докази про те, що ці відомості були надані позивачу як споживачу фінансових послуг в сфері споживчого кредитування у письмовій формі, відсутні, то наявні підстави вважати, що кредитний договір не відповідає вимогам чинного законодавства України.

Згідно ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч.5 ст.11, ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими Продавець ( виконавець, виробник ) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Статтями 18 і 19 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено підстави для визнання кредитного договору недійсним у випадку включення до нього умов, які є несправедливими, та угод, які здійснені з використанням нечесної підприємницької практики.

Згідно ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність ( дії або бездіяльність ), що вводить споживача в оману. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Відповідно до п.4.3.12. кредитного договору вказаний обовязок при здійсненні дострокового погашення кредиту додатково сплатити банку комісію у розмірі 2% від початкової суми кредиту. Зазначений пункт суперечить вимогам чинного законодавства і свідчить про подвійні нарахування відсотків.

Судом встановлено, що графік погашення відсотків за користування кредитними коштами позичальнику не надавався і яким чином банком обраховувалася сума щомісячного погашення відсотків за кредитом невідомо, що є несправедливим щодо споживача, оскільки дає можливість банку проводити нарахування на власний розсуд.

З пояснень позивача встановлено, що розрахунок суми відсотків він отримував в день сплати суми основного боргу за кредитом.

У відповідності до п.3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту у разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобовязані під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобовязання за кредитним договором несе споживач, та надати інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, повязаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобовязання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним.

Зазначені умови відповідачем-1 під час укладання договору виконані не були. Кредитний договір №781503/ФЛ від 04 березня 2008 року не містить застережень щодо прав і обовязків сторін у випадку зростання курсу долара США, що позбавило позичальника можливості планувати суму коштів, яку їй необхідно буде заплатити в рахунок погашення кредиту.

Кредит надавався позивачеві за курсом 5 грн. за 1 долар США. Значне підвищення курсу долара США по відношенню до курсу національної валюти України призвело до зростання зобов'язань за кредитом майже в пять разів.

При цьому згідно зі ст. 2 Закону України «Про банки та банківську діяльність» кошти це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного Банку України.

Відповідно до п.2.3. Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого постановою Правління НБУ № 275 від 17.07.2001 року, за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного Банку України банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями.

Так, в матріалах справи банківська ліцензія Відкритого акціонерного товариства комерційний банк «Надра» відсутня, тобто в порушення вимог ст. 60 ЦПК України, відповідачем-1 зазначена ліцензія до суду надана не була.

Крім того суд вважає, що подальше виконання кредитного договору є порушенням одного із принципів цивільно-правових відносин, які закріплені у ст. 3 ЦК України принципу справедливості. Умови кредитного договору є несправедливими, так як всупереч принципу добросовісності, його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позивача споживача кредитних послуг. Несправедливими є умови кредитного договору в частині надання кредиту в доларах США, що передбачає згідно умов кредитного договору погашення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом у доларах США, що є способом зловживання правом, коли всі ризики знецінення національної валюти України шляхом порушення вимог закону, відповідач-1 перекладає, як суб'єкт підприємницької (господарської) діяльності виключно на позивача позичальника за кредитним договором та споживача кредитних послуг, що є грубим порушенням ч. 3 ст. 13 ЦК України.

Таким чином, використання відповідачем-1 доларів США, як предмету кредитування, є внесенням в кредитний договір пункту, що значно погіршує становище позивача, як споживача порівняно з відповідачем-1 (надавачем фінансових послуг) в разі настання певних подій, що дає право для позивача відповідно до пункту 2 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», за своїм вибором вимагати визнання в цілому кредитного договору недійсним. Оскільки вимоги про визнання іпотечного договору недійсним є похідними від первісного кредитного договору зобовязання, таким чином за наявності підстав визнання кредитного договору недійсним, іпотечний договір який мав забезпечувати основне зобовязання по кредитному договору, визнається також недійсним.

Таким чином, судом встановлено, що умови кредитного договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршання становища споживача. Суд вважає, що при встановлених обставинах є всі підстави для задоволення позовних вимог позивачів щодо визнання кредитного договору недійсним.

Відповідно до ст.236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Вищевказані висновки також підтверджуються й вiдповiдною судовою практикою з аналогічних правовідносин, зокрема, Постановою Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 2 грудня 2015 року по справi №6-1341цс15 (http://revestr.couгt.gov.ua/Review/54163805), рiшенням апеляцiйного суду Днiпропетроської областi від 26 жовтня 2015 року по справi №22-ц/774/7382/15 (http://reyestr.couгt.gov.ua/Review/53092825), ухвалою Вищого спецiалiзованого суду Укра'iни з розгляду цивiльних i кримiнальних справ від 23 вересня 2015 року по справi № 0308/16552/12 (http://гeyestr.couгt.gov.ua/Review/51750128).

Судом встановлено, що на забезпечення зобов'язань боржника за кредитним договором між ВАТ Комерційний банк «Надра» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки № 781503/ФЛ-3 від 04 березня 2008 року, за умовами якого іпотекодавець передає іпотекодержателю в іпотеку, предмет іпотеки яким є квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, складається з 1-коридор, 2-кухня, 3-коридор, 4-санвузол, 5,6-житлові, 7,8-підсобні, 9-коридор, 10-вбиральня, має розмір загальної площі 78,2, житлової площі 28,6 кв.м., яка стане власністю Іпотекодавця у майбутньому після укладання цього договору на підставі договору купівлі-продажу між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 від 04.03.2008.

Відповідно до статті 236 Цивільного кодексу України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

У відповідності п. 5 ст. 3 ЗУ "Про іпотеку", іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до припинення строку дії іпотечного договору.

У відповідності до ст.5 ЗУ "Про іпотеку" предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов:

1. нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація;

2. нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення;

3. нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом.

Предметом іпотеки також може бути об'єкт незавершеного будівництва, майнові права на нього, інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуте ним у власність відповідне нерухоме майно у майбутньому. Обтяження такого нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації у встановленому законом порядку незалежно від того, хто є власником такого майна на час укладення іпотечного договору.

Рішенням Красногвардійського суду м. Дніпропетровська від 31.10.2008 по справі №2-2376/2008 було здійснено поділ зазначеної квартири та визнано право власності ОСОБА_1 на однокімнатну квартиру №3 за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Філософська, буд.19, загальна площа якої складає 37,4 кв.м., яка складається з тамбура 1,9 кв.м., кухні 8,1 кв.м, санітарного вузла 2,3 кв.м, коридору 7,1 кв.м, підсобки 8,6 кв.м.

Таким чином, матеріалами справи підтверджується той факт, що предмету іпотеки не існує, натомість позивач має у праві власності інший обєкт, який відрізняється за своїми технічними характеристиками та площею.

Окрім того, підставою для права власності на зазначене майно на даний момент є свідоцтво про право власності САС №561475 від 11.06.2009, видане виконавчим комітетом Красногвардійської районної у місті Дніпропетровську раді, яке видане замість договору купівлі-продажу від 04.03.2008.

Отже, оскільки у відповідності до ст.18 ЗУ «Про іпотеку» предмет іпотеки є істотною умовою договору іпотеки, то у разі її відсутності в іпотечному договорі, договір може бути визнаний недійсним на підставі рішення суду.

Також відповідно до вимог законодавства документи для ідентифікації обєкта нерухомості, придбаного за рахунок кредитних коштів, обєкта нерухомості, який передається в іпотеку банку, в тому числі у порядку майнового поручительства, наряду з іншими документами, надається звіт акредитованої банком компанії - суб'єкта оціночної діяльності про експертну оцінку вартості предмета іпотеки. Такої оцінки проведено не було.

Таким чином, наявність оцінки вартості предмету іпотеки є необхідною для договорів даного виду, а саме договору іпотеки від 04.03.2008 р., який укладався між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1

Відповідно до вимог абз.З ст. 37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності.

Відповідно до ст. 3 Закону України від 12.07.2001 № 2658-III «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» оцінка майна, майнових прав це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами, зазначеними в статті 9 цього Закону, і є результатом практичної діяльності суб'єкта оціночної діяльності. Таким чином, оцінка майна здійснюється лише за встановленою процедурою спеціально визначеною організацією, яка має повноваження з оціночної діяльності.

Зазначаючи у договорі іпотеки, у п.1.3.вартість нерухомого майна, предмету іпотеки сторони досягли істотних умов договору. Саме вартість оцінки нерухомого майна предмету іпотеки впливає на розмір суми кредиту.

В тім при укладенні договору не було враховано вищевказані вимоги законодавства та не було проведено нормативно грошову оцінку обєкту іпотеки, а було визначено вартість предмета іпотеки виходячи з домовленості сторін, що також є підставою для визнання недійсним договору іпотеки від 04.03.2008.

Судом встановлено, що між ВАТ Комерційний банк «Надра» (Кредитор) та ОСОБА_2 (Поручитель) на забезпечення виконання кредитного договору №781503/ФП було укладено договір поруки №781503/ФП-П від 04.03.2008 року. Також до нього були прийняті додаткові угоди №1 від 08.09.2011 та №2 від 27.07.2012.

Також між ВАТ Комерційний банк «Надра» (Кредитор) та ОСОБА_3 (Поручитель) на забезпечення виконання кредитного договору №781503/ФП було укладено договір поруки від 08.09.2011 року, до якого була прийнята додаткова угода №1 від 27.07.2012.

Згідно до ч.1 ст. 546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до приписів частиною 2 статті 548 Цивільного кодексу України недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину, щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Отже в силу припису частини другої статті 548 ЦК України визнання правочину недійсним тягне за собою наслідки у вигляді визнання недійсними правочинів, спрямованих на забезпечення виконання зобов'язання, яке виникає з цього правочину, навіть якщо самі по собі вони відповідають вимогам закону. Виняток становить гарантія, оскільки згідно зі статтею 562 названого Кодексу вона не залежить від основного зобов'язання.

Згідно ч. 1 ст. 236 ЦК України у разі визнання судом правочину недійсним, він є недійсний з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов'язки передбачалися на майбутнє, можливість їх настання у майбутньому припиняються.

Відповідно ст.17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі визнання іпотечного договору недійсним, при цьому відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

У відповідності до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав», у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 1 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується.

Пунктом 41 «Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно» затверджену постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 р. № 1141, також зазначено, що державний реєстратор вносить записи до Державного реєстру прав про скасування державної реєстрації прав у разі скасування на підставі рішення суду рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Згідно з вимогами статей 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Однак відповідачем-1 не надано доказів в підтвердження своїх заперечень та спростування доводів позивача. Відповідачем-1 не доведено, що позивач був повідомлений про умови та валюту кредитування, про ризики від валютних коливань у встановленому законом порядку, оскільки доказів про письмове попередження про це позичальника перед укладенням договору представник банку не надав. Також банком не надавалися окремий письмовий документ з детальним розписом загальної вартості кредиту для споживача, графік платежів, в тому числі вони не надані на день розгляду справи. Представник банку як спеціаліст з проведення розрахунку в судове засідання не з'явився. Із пояснень позивача встановлено, що кінцева сума одних тільки відсотків за його розрахунками значно перевищить суму кредиту. В кредитному договорі немає відомостей щодо детального розпису загальної вартості кредиту та умов, які законодавством визнані обов'язковими.

Таким чином, судом встановлено, що відповідачем-1 не надано належних доказів у підтвердження заперечень позовних вимог.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 10, 60, 88, 212-215 ЦПК України, ст.11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.203, 215, 236, 548, 1054, 1055 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Відділення №13 філії Відкритого акціонерного товариства комерційний банк «Надра», ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів задовольнити.

Визнати недійсним кредитний договір №781503/ФЛ від 04.03.2008 року укладений між Відкритим акціонерним товариством комерційним банком «Надра» та ОСОБА_1 та додаткові угоди до нього.

Визнати недійсним іпотечний договір від 04.03.2008 р. за №781503/ФЛ-3 укладений між Відкритим акціонерним товариством комерційним банком «Надра» посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстрований у реєстрі за № 649.

Скасувати запис в Державному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна, щодо обєкта нерухомого майна квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, складається з 1-коридор, 2-кухня, 3-коридор, 4-санвузол, 5,6-житлові, 7,8-підсобні, 9-коридор, 10-вбиральня, має розмір загальної площі 78,2, житлової площі 28,6 кв.м., реєстраційний номер обтяження 6775823 та внести до Державного реєстру іпотек відомості про виключення запису з реєстру, обєкта нерухомого майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, реєстраційний номер 6722508.

Визнати недійсним договір поруки ВАТ Комерційний банк «Надра» та ОСОБА_2 №781503/ФЛ-П від 04.03.2008 та додаткові угоди до нього.

Визнати недійсним договір поруки ВАТ Комерційний банк «Надра» та ОСОБА_3 Аркадієвичем №781503/ФЛ-П від 08.09.2011 та додаткові угоди до нього.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-ти денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В.П. Мороз