Справа № 740/431/16-ц
Провадження № 2/740/261/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 березня 2016 року м.Ніжин

Ніжинський міськрайсуд Чернігівської області

в складі головуючої судді Хандоги В.М.

секретаря Бережняк О.О.

за участю позивача ОСОБА_1К,

представника відповідача

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства виконавчого органу Київради «Київ кінофільм» про визнання незаконним наказу про звільнення, визнання трудового договору безстроковим, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в:

позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання незаконним наказу №601-к від 25 грудня 2015 року про звільнення з 31.12.2015 р., у звязку із закінченням строку дії трудового договору, на підставі п.2 ст.36 КЗпП України. Просить визнати недійсним трудовий договір №15 від 31.12.2014 р. в частині визначення його строку дії з 01.01.2014 р. до 31.12.2015 р. Одночасно просить поновити його на посаді охоронця кінотеатру «Лейпціг» та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу.

В своєму позові зазначає, що він перебував у трудових відносинах на посаді охоронця кінотеатру «Лейпціг» за строковим трудовим договором з 01 грудня 2013 року по 31 грудня 2014 року, звільнений у звязку із закінченням строку дії договору на підставі п.2 ст.36 КЗпП України. З 01 січня 2015 року був укладений повторно строковий трудовий договір з закінчення строку його дії 31 грудня 2015 року. Наказом від 25 грудня 2015 року був звільнений з 31 грудня 2015р. у зв»язку із закінченням строку дії трудового договору, на підставі п.2 ст.36 КЗпП. Звільнення вважає незаконним з тих підстав, що, згідно ст.39-1 КЗпП, якщо трудовий договір був переукладений один чи декілька разів, то такий договір вважається укладеним на невизначений строк, а тому останній трудовий договір є недійсним в частині визначення строку дії. Крім того вважає звільнення незаконним, так як з 30.12.2015 року перебував у відпустці, а з 31.12.2015 року на лікарняному, тобто трудові відносини все ще тривали і в цей період його не мали права звільняти, а тому наказ про звільнення порушує вимоги ст. 40 КЗпП України.

30 грудня 2015 року він подав відповідачу заяву про надання йому 14 днів додаткової оплачуваної відпустки, а 31 грудня 2015 року він захворів і пішов на лікарняний. Згідно листка непрацездатності він повинен був приступити до роботи 10 січня 2016 року. В період перебування на лікарняному 08 січня 2016 року він отримав повідомлення від відповідача, що його звільнено 31 грудня 2015 року за п.2 ст.36 КЗпП і рекомендовано отримати трудову книжку або надати згоду на отримання її поштою. В свою чергу 12 січня 2016 року він надіслав листа відповідачу в якому повідомив, що перебував на лікарняному та просив надіслати йому копію наказу про звільнення, копію строкового договору, довідку про середній заробіток та про направлення йому трудової книжки поштою.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав з підстав, викладених в позовній заяві, та уточнив, що стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу він вимагає починаючи з 23 січня 2016 роко по дату винесення рішення суду, виходячи із сереньомісячного заробітку в 3605 грн. 34 коп. Суду пояснив, що відпускні та лікарняний лист йому відповідач оплатив і він не має претензій по цим виплатам.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити повністю. Відмову у задоволенні вимог позивача пояснив тим, що укладення строкових трудових договорів, та строк їх дії, проводилося виключно за заявою позивача, на підставі яких відповідачем було винесено відповідні накази про призначення позивача на відповідну посаду з якими він був ознайомлений у відповідності із законодавством. Позивач, протягом перебування у трудових відносинах з відповідачем до закінчення строку дії трудового договору не мав будь яких претензій та не оскаржував накази про призначення на посаду на основі строкових трудових договорів.

ОСОБА_1 спочатку перебував у трудових відносинах із відповідачем на основі строкового трудового договору від 29.11.2013 р. №8, строк дії якого закінчився 31 грудня 2014року, що відповідає законодавству про працю, яким не заборонено встановлювати будь-який строк дії строкового трудового договору, обов'язковою ознакою якого є те, що він укладається виключно за згодою сторін. В звязку з тим, що КП «Київкінофільм» знаходиться в стадії реорганізації, у відповідача виникла необхідність в охороні будівель кінотеатрів і на 2015 рік.З позивачем на його прохання та на підставі його особистої заяви було укладено строковий договір з 01.01.2015 р. по 31 грудня 2015 р

Посилання позивача на положення ст.9 КЗпП України є безпідставним, оскільки будь-яке погіршення становища працівника порівняно із законодавством України про працю відсутнє. До того ж позивач протягом усього часу своєї роботи на основі строкового договору не заявляв про погіршення свого становища порівняно із законодавством. Доводи позивача про те, що неодноразове переукладення строкових трудових договорів є підставою визнання трудових правовідносин такими, що укладені на невизначений строк суперечить змісту трудового законодавства, оскільки працівник, подаючи відповідну заяву до роботодавця, визнає факт свого бажання на перехід до трудових правовідносин на основі строкового трудового договору та у договорах чітко визначений строк дії таких договорів, а підписуючи заяву про укладення договору та сам договір обізнаний про правовідносини, що виникли між ним та роботодавцем. Тому просив відмовити у вимогах щодо визнання останнього трудового договору безстроковим.

Стосовно посилань позивача на незаконне звільнення під час його перебування на лікарняному, то, згідно ч.3 ст.40 КЗпП України, встановлено правило про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці. Відповідач вважає, що це правило стосується як передбачених ст.ст.40, 41 КЗпПУ так і інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. В даному випадку закінчився строк діє договору, а не розірвання договору. Крім того відповідач не погоджуються з вимогами позивача, щодо незаконного звільнення під час перебування у відпустці, відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 р. №3551-XIII, оскільки дана відпустка тривалістю 14 календарних днів на рік надається учасникам бойових дій та інвалідам війни і вона не належить до категорії щорічних відпусток, передбачених КЗпПУ та ЗУ «Про відпустки». Дана відпустка не переноситься на інший період або подовжується в разі хвороби працівника, не ділиться на частини, не замінюється грошовою компенсацією. Позивач скористався своїм правом і 30.12.2015 року подав заяву на відпустку, тобто за день до звільнення, а роботодавець не відмовив йому та надав і оплатив вказану відпустку. Таким чином, вважає, що звільнення позивача у зв'язку із закінченням терміну дії договору, відповідно до пункту 2 статті 36 Кодексу законів про працю України абсолютно відповідає чинному законодавству України та відбувалось без жодних порушень.

Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що позивач перебував з відповідачем у трудових відносинах за строковими трудовими договорами з 01.12.2013 р. по 31.12.2014 р. (а.с.50-52). та з 01 січня по 31 грудня 2015року (а.с. 09-11). Згідно наказу №506-к від 22.12.2014 р. ОСОБА_1 звільнено з 31.12.2014 р. з посади охоронника у звязку із закінченням строку дії трудового договору на підставі п.2 ст.36 КЗпПУ (а.с.49), а наказом 601-к від 25 грудня 2015 року звільнений з 31 грудня 2015 року за ст. 36 .п2 КЗпП (а.п.7). Про укладення строкових трудових договорів позивач в обох випадках звертався до відповідача з письмовою заявою. Підписуючи зазначені договори позивач розумів, що після закінчення терміну їх дії трудові правовідносини з відповідачем мають бути припинені, оскільки закінчення строку договору, в свою чергу тягне за собою його припинення.

Відповідно до ч. 1, 3 ст.21 КЗпП України трудовий договір - це індивідуальна угода між працівником і роботодавцем в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватись угодою сторін.

Статтею 23 КЗпП України визначено, що трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Частина 2 ст.39-1 КЗпП України передбачає, що трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених ч.2 ст.23 КЗпП України, вважаються такими, що укладені на невизначений строк.

Між сторонами був укладений другий трудовий договір на визначений строк, за їх погодженням, тобто з 01 січня по 31 грудня 2015року. Протягом дії цього трудового договору ОСОБА_1 не звертався, ні до відповідача, ні до суду з позовом про визнання умов про строк договору недійсними, або таким, що погіршує становище працівника порівняно з законодавством про працю. Не намагався він і в будь-який інший спосіб скасувати своє попереднє волевиявлення щодо укладання строкового трудового договору.

Отже, оскаржуваний трудовий договір вичерпав свою дію, трудові відносини з позивачем припинені у зв'язку з закінченням погодженого сторонами строку, на який він укладався. Позивач, виконуючи трудові обов'язки за строковим трудовим договором, достовірно знаючи дату його закінчення - 31.12.15 року, не звернувся до суду в тримісячний строк за захистом своїх прав та інтересів, які він вважав порушеними, як це передбачено ст. 233 КЗпП України. За таких підстав суд вважає необхідним відмовити позивачу у вимогах в частині про визнання строкового договору №15 від 31.12.2014 р. недійсним, щодо визначення його строку дії.

Щодо вимог позивача про поновлення його на роботі з причин незаконного звільнення під час перебування у відпустці з 30 грудня 2015 р. по 12 січня 2016 та на лікарняному з 31 січня 2015р. по 08 січня 2016 року, то суд вважає, що відповідач не порушив норми трудового законодавства, виходячи з наступного.

Відповідно до п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України за №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» та листа Міністерства соціальної політики України від 31.01.2012 р. № 30/13/133-12 звільнити працівника у звязку із закінченням строку трудового договору можна як у період тимчасової непрацездатності, так і під час перебування його у відпустці, оскільки заборона щодо звільнення в такі періоди стосується лише звільнення працівників з ініціативи роботодавця за підстав, передбачених у ст. 40, 41 КЗпП.

Відповідно п.3 абз.2 листа Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності № 05-31-1137 від 06 серпня 2004 року у разі, якщо під час тимчасової непрацездатності у працівника закінчується дія строкового трудового договору видається наказ на підставі ст. 36 п2 КЗпП про його звільнення, але допомога по тимчасовій непрацездатності видається до відновлення працездатності. Позивач в судовому засіданні пояснив, що лікарняний йому повністю оплачений.

Згідно ст.3 Закону України «Про відпустки» №504/96, у разі звільнення працівника у звязку із закінченням строку трудового договору невикористана відпустка може за його бажанням надаватися й тоді, коли час відпустки повністю або частково перевищує строк трудового договору. У цьому випадку чинність трудового договору продовжується до закінчення відпустки.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 наказом від 30.12.2015 року відповідачем надана відпустка з 30 грудня 2015 р. (а.с.59) на 14 календарних днів, як інваліду війни на підставі Закону України від 14.05.2015 р. №426-VIII, (а.с.59). Ця відпустка не належить до щорічних відпусток та прирівняних до неї відповідно до КЗпП та ЗУ «Про відпустки», вона не переноситься на інший рік, не продовжується в разі хвороби працівника та на св»яткові і неробочі дні, не ділиться на частини, не замінюється грошовою компенсацією.

Наказ про звільнення працівника за строковим договором може бути виданий в останній день його дії або до цього із зазначенням дати звільнення, що обумовлена трудовим договором. Позивач звільнений в останній день дії договору.

На підставі викладеного суд дійшов висновку про необхідність повної відмови ОСОБА_1 в задоволенні його вимог.

Керуючись ст.ст.38, 233, 234 КЗпП України, ст.ст.10, 11, 57-60, 212-215, 218 ЦПК України, ЗУ "Про відпустки", - суд

в и р і ш и в :

відмовити ОСОБА_1 Кузимичу в задоволенні його вимог.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду протягом 10 днів з моменту його проголошення.

Суддя В.М.Хандога