Справа № 316/1987/16-ц
Провадження № 2-о/316/90/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" грудня 2016 р. м.Енергодар

Енергодарський міський суд Запорізької області, у складі суду:

головуючого судді: Капустинського М.В.,

секретаря судового засідання: Черкашиної О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Енергодар цивільну справу за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа: Енергодарський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Запорізькій області, про встановлення факту, що має юридичного значення, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Енергодарського міського суду Запорізької області з заявою, в якій зазначає, що є племінницею ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка померла 10 листопада 2016 року в Донецькій області, місто Єнаікєве, з причини гострої сердечно судинної недостатності Атеросклеротичний кардіосклероз. Дане місце смерті є тимчасово окупованою територією України. Заявник також зазначає, що вона звернулась до Енергодарського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану для отримання свідоцтва про смерть, однак їй було відмовлено, оскільки документи, що підтверджують факт смерті, було видано органами, які знаходяться на тимчасово окупованій території.

Просить суд встановити факт смерті 10 листопада 2016 року в с.Єнакієво, Донецька область, Україна - ОСОБА_2 та видати свідоцтво про смерть.

У судове засідання заявник ОСОБА_1 - не зявилась.

У судове засідання представник заінтересованої особи: Енергодарського Відділу ДРАЦС - не зявився, надав до суду, письмову заяву в якій просить розглянути справу за відсутності представника та прийняти рішення на розсуд суду (а.с.13).

Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України, у звязку з неявкою всіх сторін по справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що заявника ОСОБА_1 також зазначено у заповіті від 28 листопада 2013 року оформленого від імені ОСОБА_3, який нотаріально посвідчено (а.с.9). Згідно наявної копії, мовою оригіналу: Справки о причине смерти № 1105 от 10 ноября 2016 года, ОСОБА_4 померла 10 листопада 2016 року з причини гострої сердечно судинної недостатності, Атеросклеротичний кардіосклероз (а.с.6), а також 11 листопада 2016 року було видано, мовою оригіналу: Енакиевским городским отделом записи актов гражданського состояния - Свидетельство о смерти (а.с.5), однак в перелічених документах, зазначено місце видачі, мовою оригіналу: Донецкая Народная Республика, у звязку з чим, Енергодарським міським відділом ДРАЦС ГТУЮ у Запорізькій області було письмово відмовлено 20.12.2016 року ОСОБА_1 у проведенні державної реєстрації смерті ОСОБА_2 (а.с.8)

Згідно ч.1 ст. 234 ЦПК України, п.п. 4, 12 Постанови Пленуму Верховного суду України №5 від 30.03.1995 р. «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» зі змінами, окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав за відсутності іншого порядку встановлення цих фактів.

Відповідно до п.5 ч.2 ст.234 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до роз'яснень, даних в п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин.

Питання щодо можливості використання як доказів у справі про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України документів, які видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на такій території, вирішується судом з урахуванням загальних положень цивільного процесуального законодавства України щодо належності та допустимості доказів (статті 58, 59 ЦПК України).

Зокрема, належними відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Допустимими за змістом частини першої цієї статті є докази, одержані в порядку, встановленому законом. Даючи оцінку допустимості таких доказів, як документам, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, суд керується положенням частини другої статті 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», норми якого стосуються тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Разом із тим, під час вирішення питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, суд бере до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права. Так, під час розгляду згаданої категорії справ необхідно враховувати висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic o f Moldova and Russia», «Ila§cu and Others v. Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать.

Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження або смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявників, рішення суду у такій категорії справ має ґрунтуватись на дотриманні вимог статті 213 ЦПК України щодо повного і всебічного зясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території.

Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності.

Статтею 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» № 1207-VІІ, передбачено, що державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окуповані території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина перша). Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом (частина друга). Будь який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті. Є недійсним і не створює правових наслідків (частина третя).

Відповідно до ч.2 ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», смерть підлягає державній реєстрації.

Частиною 1 ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» передбачено, що державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоровя або судово-медичною установою (пункт перший); рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою (пункт другий).

Відповідно до п.8 ч.1 ст.256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

На підставі п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. №5 «Про судову практику по справам про встановлення фактів, що мають юридичне значення», передбачено, заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявником документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобовязаний обґрунтувати свою заяву посиланням на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин.

Відповідно до ч.1 ст.257-1 ЦПК України, заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначені ВР України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законним представниками померлої особи до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника.

Відповідно до ч. 2 ст. 257-1 ЦПК України, справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду.

Згідно абзацу 1 частини 4 статті 257-1 ЦПК України, ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.

Відповідно до розяснень п.18 Постанови Пленуму ВСУ № 5 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» (із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму ВСУ № 15 від 25.05.98) передбачено, що рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не замінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання.

Згідно зі ст.14 ЦПК України, рішення про встановлення факту, що має юридичне значення, яке набрало законної сили, є обовязковим для органів, які реєструють такі факти або оформляють права, що виникають у звязку із встановленим судом фактом.

Враховуючи все вищевикладене, оцінивши надані докази в їх сукупності та враховуючи той факт, що мати заявника померла на території, яка відповідно до Розпорядження Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 року № 1085 (у редакції розпорядження Кабінету Міністрів України від 05.05.2015 року №428 р) «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження» відноситься до території на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, тобто документи видані на цих територіях не мають юридичної сили на території України, суд вважає, що заява обґрунтована та підлягає задоволенню.

На підставі вищезазначеного та керуючись ст.55 Конституції України, Законом України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», Постановою Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», ст.ст. 10, 11, 57-60, 197, 209, 212-215, 234-235, 256-259 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Заяву ОСОБА_1 задовольнити.

Встановити юридичний факт смерті 10 листопада 2016 року в місті Єгнакієво Донецької області, Україна ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Енергодарському міському відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області провести державну реєстрацію смерті: громадянки України, ОСОБА_3, яка народилась: 31 травня 1943 року, місце народження: Україна, Донецька область, місто Єнакієво, зареєстрованої на час смерті за адресою: Україна, АДРЕСА_1, померла, дата смерті: 10 листопада 2016 рік, місце смерті: Україна, Донецька область, місто Єнакієво, причина смерті: «Гостра сердечно судинна недостатність. Атеросклеротичний кардіосклероз» та видати свідоцтво про смерть.

Допустити негайне виконання рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: М. В. Капустинський