Провадження № 2/331/97/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.02.2016 р. м. Запоріжжя

Жовтневий районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого - судді Антоненко М.В.

за участю секретаря Шамраєнко І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» про визнання недійсними окремого пункту кредитного договору, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом в якому вказує на те, що 22.02.2008 р. між ним та Публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» - відповідачем по справі було укладено кредитний договір № КР-15/ф згідно якого банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі на загальну суму 58 000. 00 (п'ятдесят вісім тисяч) доларів США строком по 22.02 2028 р. включно.

27.08.2010 року між позивачем та Публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» був укладений договір № 01 (про внесення змін до кредитного договору № КР-15/Ф від 22 лютого 2008 року).

Відповідно до п. 9.1 кредитного договору № КР-15/Ф від 22.02.2008 року, у разі несвоєчасного повернення кредиту позичальник зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 30 % процентів річних від простроченої суми.

2. Відповідно до н. 9.2 додаткового договору по внесення змін № 01 віл 27.08.2010 року, у разі прострочення позичальником зобов'язань з погашення кредиту та/або сплати процентів за його користування та /або інших платежів згідно умов Договору позичальник зобов'язаний сплатити пеню за кожен день прострочки у розмірі 0,1% від суми прострочених зобов'язань.

з огляду на зазначене, з розрахунку заборгованості за кредитним договором № КР-15/Ф від 22.02.2008 р. станом на 30 вересня 2014 року вбачається, що банком в порушення ч. 1 ст. 61 Конституції України, було встановлено два види пені за несвоєчасне повернення кредиту, тобто визначено подвійне притягнення до цивільної правової відповідальності за одне й те саме правопорушення.

Крім цього подвійна цивільна правова відповідальність підтверджується періодом розрахунку з 31.08.2010 року по 30.09.2014 року, в якому одночасно було нарахована пеня в розмірі 30% і в розмірі 0,10% за несвоєчасне повернення кредиту.

Відтак, дії банку переконливо свідчать про безпідставне намагання застосувати до боржника подвійну цивільно-правову відповідальність одного й того ж виду за одне й те ж порушення договірного зобов'язання (прострочення виконання грошового зобов'язання), що суперечить вимогам ч. 1ст. 61 Конституції України та ч. 3 ст. 509 ЦК України, згідно з якими ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, а зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності то справедливості.

Умова кредитного договору про подвійну відповідальність боржника відповідно до р. 2 ст. 215 ЦК України є нікчемною і не може застосовуватися до боржника і його поручителя.

Свою позицію щодо недопустимості застосування подвійної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення висловив й Верховний Суд України в своїй ухвалі від 15 грудня 2010 року. (№ справи 6-9583св10).

Позивач ОСОБА_1 вважає п. 9. 2 додаткового кредитного № 01 від 27.08.2010 року не справедливим, оскільки він суперечить засадам справедливості, пропорційності і розумності, закріплених в Законі України «Про захист прав споживачів».

У відповідності до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Частинами 1 - 3 та п. 5 ч. З ст. 18 цього ж Закону, визначено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договір із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Частиною 7 ст. 18 Закону передбачено, що положення, то було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.

Істотний дисбаланс договірних прав і обов'язків на шкоду позичальника в кредитному договорі полягає в наступному: суть зобов'язань Банку викладено у статті 3 Кредитного договору, яке полягає тільки у наданні кредитних коштів у розмірі на строк, що встановлені в п. 1.1 Кредитного договору та списанні суми заборгованості з рахунків. В той же час, стаття 4 Кредитного договору визначає цілу низку зобов'язань позичальника, а стаття 9 визначає, зокрема, розмір штрафних санкцій 30 %.

В кредитному договорі не передбаченого жодного пункту, який би передбачав відповідальність банку за порушення взятих на себе зобов'язань. Крім цього, банк має право щодо: наближення строку погашення, відступлення права вимоги, примусово списувати суму заборгованості з рахунків тощо. В той же час, позичальник має право тільки порушувати питання про зміну графіку платежів та достроково погашати кредит.

З цього приводу ч. 1 ст. 203 Цивільного Кодексу України визначає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам

Частинами 1, 3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання з момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як зауважував Конституційний Суд України, межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому, держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку віл кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абзац третій підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг).

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. З ЦПК України, загальними принципами цивільного законодавства є: справедливість, добросовісність та розумність.

Згідно висновків Конституційного Суду України, викладених в рішенні від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», згідно яких вимога про нарахування та сплату неустойки за кредитом, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 та частинах першій, другій ст. 627 ЦК Україні засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.

Конституційний Суд України вважає, що з огляду на приписи ч. 4 ч ст. 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання кредиту щодо сплати споживачем пені за прострочення у поверненні кредиту.

Як зауважував Конституційний Суд України, межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку рід кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абзац третій підпункту 3.2 пункту З мотивувальної частини Рішення від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг).

Таким чином, аналіз зазначених вище норм дає всі ґрунтовні підстави для визнання недійсним п. 9.2 додаткового кредитного договору № 01 від 27.08.2010 року, з огляду наступне: банк встановив два окремих види процентів за кредитним договором, тобто визначив подвійне притягнення до цивільно-правової відповідальності за одне й те саме правопорушення всупереч нормам ч. 1 ст. 61 Конституції України; банк включив до договору - п. 9.2 разом із змінами, який суперечить засадам справедливості, пропорційності і розумності, в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових осин, закріпленому в п. 4 ст. 42 Конституції України.

Відповідно до ч. 1 ст. 360-7, висновок Верховного Суду України щодо застосування ми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Посилаючись на вищенаведені обставини, позивач ОСОБА_1 просить суд, визнати недійсним п. 9. 2 додаткового кредитного договору № 01 від 27 серпня 2010 року.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала в повному обсязі, наполягала на задоволенні позову.

Представник відповідача ПАТ «ВТБ Банк» в судовому засіданні проти позову заперечував, вважав необґрунтованим твердження позивача про застосування у спірному договорі подвійної цивільно - правової відповідальності.

Суд, заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що 22.02.2008 р. між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» було укладено кредитний договір № КР-15/ф згідно якого банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі на загальну суму 58 000. 00 (п'ятдесят вісім тисяч) доларів США строком по 22.02 2028 р. включно.

Пунктом 2.1. Договору встановлено, що грошові кошти отримані позичальником за цим договором використовуються за цільовим призначенням для придбання квартири, розташованої за адресою: м .Запоріжжя, АДРЕСА_1 загальною площею -35,6 кв.м, житловою площею 21,7 кв.м.

Пунктом 3.1. Договору встановлено, що банк зобов'язаний надати позичальнику грошові кошти (кредит) у розмірі та на строк, що встановлені в п.1.1 кредитного договору та в порядку і на умовах, встановлених кредитним договором.

27.08.2010 року між позивачем та Публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» був укладений договір № 01 (про внесення змін до кредитного договору № КР-15/Ф від 22 лютого 2008 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України, договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків. В силу ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та ти проценти.

Відповідач ПАТ «ВТБ Банк» виконав свої зобов'язання, передбачені кредитним договором та надав ОСОБА_1 кредит в сумі 58000 дол.США, що підтверджується розрахунком заборгованості від 23.09.2014 р. та, що не заперечується сторонами.

Відповідно до ч.1 ст. 14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються в межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою (ч.1 ст. 546 ЦК України). Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 1,3 ст. 549 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків (ч. 1 ст. 624 ЦК України). Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі (ст. 551 ЦК України). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п. 9.1 кредитного договору № КР-15/Ф від 22.02.2008 року, у разі несвоєчасного повернення кредиту позичальник зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 30 % процентів річних від простроченої суми.

Відповідно до н. 9.2 додаткового договору по внесення змін № 01 віл 27.08.2010 року, у разі прострочення позичальником зобов'язань з погашення кредиту та/або сплати процентів за його користування та /або інших платежів згідно умов Договору позичальник зобов'язаний сплатити пеню за кожен день прострочки у розмірі 0,1% від суми прострочених зобов'язань.

Згідно зі ст. 215 ЦК України,підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ч.ч. 1-3,5,6 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Слід зазначити, що однією з засад судочинства, регламентованих п.4 ч.3 ст129 Конституції України є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до положень ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч. 1 cт. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Частиною 2 ст.59 ЦПК передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно зі ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналізуючи вищенаведені положення укладених договорів, суд дійшов висновку про те, що твердження представника позивача про подвійне застосування банком окремих видів пені не відповідає дійсності, оскільки сплата позичальником пені у розмірі 0,1% від суми прострочених зобов'язань, встановлена лише додатковим договором від 27.08.2010 р., тоді як кредитний договір від 22.02.2008 р. передбачає сплату позичальником 30% річних, що прямо передбачено статтею 625 УК України, яка, також, надає сторонам договору право встановлювати розмір процентів річних на свій розсуд.

Суд не приймає до уваги посилання представника позивача на розрахунок заборгованості в якому, як наполягає позивач, двічі вказані різні види пені, оскільки, як встановлено в судовому засіданні, в розрахунку допущено технічну помилку, внаслідок якої графа «30 процентів річних» помилково визначено «розмір штрафних санкцій», хоча сам розрахунок процентів річних здійснений правильно.

Крім цього, як слід із здобутих в судовому засіданні доказів, позовні вимоги щодо визнання недійсним п.9.2 умов додаткового кредитного договору не ґрунтуються на жодній з підстав недійсності правочину, передбачених ЦК України, а тому в позові слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст.10,11, 212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Відмовити у зв'язку з необґрунтованістю в задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» про визнання недійсним п.9.2 додаткового кредитного договору № 01 від 27 серпня 2010 року

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя М.В. Антоненко