Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05.05.2016 року м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в особі:

головуючого судді - Бедьо В.І.,

при секретарі - Пазяк С.М.

за участю представника позивача - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору оренди та стягнення грошових коштів,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору оренди та стягнення грошових коштів

Заявлені позовні вимоги мотивує тим, що 04 вересня 2004 року між нею та ОСОБА_3 було зареєстровано шлюб, про що відділом реєстрації актів цивільного стану Великоберезнянського районного управління юстиції Закарпатської області в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис за № 25.

Під час шлюбу відповідач ОСОБА_3 без згоди дружини - позивачки по справі ОСОБА_2 01 вересня 2014 року уклав договір оренди майна з правом викупу з ОСОБА_4, згідно пунктів 1.1 та 1.2.1 якого ОСОБА_4 зобов'язався передати ОСОБА_3 у строкове платне користування майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 в приміщенні кафе «ІНФОРМАЦІЯ_1», з наступним переходом права власності на майно від орендодавця до Орендаря, а ОСОБА_3 в свою чергу зобов'язався прийняти майно у строкове платне користування, а згодом і у власність, а також сплачувати Орендодавцеві орендну плату.

У відповідності до пункту 1.2.2. договору загальна вартість майна становить 221 000,00 грн., що в еквіваленті становить 17 000,00 доларів США.

У відповідності до п.4.1 договору орендар ОСОБА_3 зобов'язався своєчасно сплачувати орендну плату в розмірі не менше 3900,00 грн., що в еквіваленті становить 300 доларів США по курсу НБУ на моменту розрахунку, щомісячно.

П.П. 7.1 та 7.2 договору визначено, що майно, яке орендується, переходить у власність орендаря за умови сплати його повної вартості. Перехід права власності на майно від орендодавця до орендаря оформлюється шляхом складання сторонами заяви про повний розрахунок та відповідного акту.

Позивач вказує на те, що договір оренди майна з правом викупу від 01.09.2014 року поєднує в собі елементи договорів оренди та купівлі-продажу. У зв'язку із цим орендна плата включає як плату за надання майна у користування, так і частину покупної плати за надання майна у власність орендарю по закінченні дії договору.

Таким чином позивач вказує на те, що на правовідносини, що склалися між сторонами щодо одержання відповідачем ОСОБА_4 орендної плати в якості частини покупної плати за надання майна в майбутньому у власність ОСОБА_3, поширюються загальні положення про купівлю-продаж.

На виконання умов договору відповідач ОСОБА_3 за рахунок спільних коштів подружжя сплатив ОСОБА_4 4200,00 гривень та 2700,00 доларів США, що підтверджується відповідними розписками.

Позивач зазначає у позові, що вказані грошові кошти є у відповідності до ч. 3 ст. 358 ЦК України спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3.

Враховуючи те, що предметом оспорюваного договору являється майно загальною вартістю 221 000,00 грн., що в доларовому еквіваленті на момент укладення договору становить 17 000,00 доларів США, даний договір виходить за межі дрібного побутового та стосується цінного майна, а тому у відповідності до приписів ст.65 Сімейного кодексу згода, висловлена письмово, другого із подружжя на його укладення є обов'язковою.

В порушення вимог вищенаведених норм договір оренди майна з правом викупу від 01.09.2014 року між відповідачами був укладений без відома та згоди позивача, при цьому умовами договору було визначено суттєво завищений розмір загальної вартості майна в сумі 221 000,00 грн., що в доларовому еквіваленті становило 17 000 доларів США тоді, як реальна його вартість складає лише 7975 доларів США.

Отже на думку позивача при укладені оспорюваного договору відповідач ОСОБА_3, в порушення вимог ч.З ст.65 СК України та ч.4 ст.369 ЦК України, без згоди позивача розпорядився грошовими коштами, які є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, та створив для позивача солідарний обов'язок щодо погашення вартості предмета договору в розмірі 17 000 доларів США, що суперечить її волі та інтересам.

На підставі викладеного позивач просить суд визнати недійсним з моменту укладення договір оренди майна з правом викупу від 01 вересня 2014 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 72408,82 грн., сплачені за недійсним договором оренди майна з правом викупу від 01 вересня 2014 року та стягнути з відповідача сплачений позивачем судовий збір.

У судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримав, просив суд їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві.

Відповідачі по справі в судове засідання не зявилися, хоч були належним чином повідомлені про дату судового засідання, причина неявки суду невідома, заяв та письмових заперечень від них на адресу суду не надходило.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, суд оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, встановив наступні фактичні обставини.

04 вересня 2004 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було зареєстровано шлюб, про що відділом реєстрації актів цивільного стану Великоберезнянського районного управління юстиції Закарпатської області в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис за № 25, що підтверджується свідоцтвом про одруження Серії НОМЕР_1.

01 вересня 2014 року ОСОБА_3 уклав з ОСОБА_4 договір оренди майна з правом викупу, у відповідності до якого ОСОБА_4 зобов'язався передати ОСОБА_3 у строкове платне користування майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 в приміщенні кафе «ІНФОРМАЦІЯ_1», з наступним переходом права власності на майно від орендодавця до Орендаря, а ОСОБА_3 в свою чергу зобов'язався прийняти майно у строкове платне користування, а згодом і у власність, а також сплачувати Орендодавцеві орендну плату.

У відповідності до пункту 1.2.2. договору загальна вартість майна становить 221 000,00 грн., що в еквіваленті становить 17 000,00 доларів США.

П.4.1 договору сторонами визначено, що орендар ОСОБА_3 повинен своєчасно сплачувати орендну плату в розмірі не менше 3900,00 грн., що в еквіваленті становить 300 доларів США по курсу НБУ на моменту розрахунку, щомісячно.

З дослідженого в судому засіданні акту прийому - передачі в оренду обладнання, згідно Договору оренди майна з правом викупу від 01.09.2014 року, вбачається. що орендодавець ОСОБА_4 передав оренду, а орендар ОСОБА_5 прийняв обладнання-аксесуари (майно), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

У відповідності до доданих до матеріалів справи розписок (а.с. 15-22) на виконання умов укладеного договору ОСОБА_3сплатив ОСОБА_4 4200,00 гривень та 2700,00 доларів США.

Позивач вказує на те, що виплачені у відповідності до договору оренди майна грошові кошти є спільним сумісним майном подружжя і враховуючи те, що предметом вказаного договору являється майно загальною вартістю 221 000,00 грн.( в доларовому еквіваленті на момент укладення договору становить 17 000,00 доларів США) даний договір виходить за межі дрібного побутового та стосується цінного майна, а тому у відповідності до приписів ст.65 Сімейного кодексу для його укладення обов'язково потрібна її згода, висловлена письмово.

Та обставина, що оспорюваний договір був укладений без її згоди, на думку позивача є підставою у розумінні ст.ст. 203, 215 ЦК України для визнання його недійсним.

Таким чином, предметом розгляду даної цивільної справи є визначення правового режиму майна, набутого під час шлюбу одним із подружжя - ОСОБА_3 та вирішення питання про те, чи є майно, в даному випадку відповідно грошові кошти, які передані ОСОБА_4 в якості оплати за договором оренди, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3.

Положеннями статті 57 СК України визначає перелік видів особистої приватної власності одного із подружжя та підстави її набуття.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

В даному випадку застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Згідно вимог чинного законодавства, власність у сімї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя таособиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Порядок здійснення подружжям права спільної сумісної власності та право подружжя на розпорядження спільним сумісним майном визначено у ст. ст. 63, 65 СК України.

Водночас відповідно до ст. 59 СК України той з подружжя, який є власником майна, визначає режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сім'ї,насамперед дітей.

Так у відповідності до вимог ст. 57 СК України, майно набуте нею(ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали йому(їй) особисто), є відповідно особистою приватною власністю чоловіка (дружини).

Аналізуючи подані стороною позивача письмові докази по справі суд приходить до переконання, що всупереч вимог ст. 60 ЦПК України ОСОБА_2 не надано жодного доказу того, що сплачені ним грошові кошти в порядку виконання договору оренди є спільною власністю подружжя.

Статтею 627 ЦК Українивстановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексусторони є вільними в укладенні договору, виборі котрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст.628, ст.629 ЦК Українизміст договору становлять умови(пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір ( оферти ) і прийняття пропозиції ( акцепту ) другою стороною.

Істотними умовами договору оренди у відповідності до ст. 284 ГК є: об'єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); строк, на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних відрахувань; відновлення орендованого майна та умови його повернення або викупу.

Звичайно, за згодою сторін у договорі оренди можуть бути передбачені й інші умови.

Відповідно до ст. 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів. Підстави, умови, правові наслідки недійсності правочинів визначаються нормами гл. 16 ЦК "Правочини" (статті 215-236).

Загальні вимоги щодо недійсності правочину сформульовані в ст. 215 ЦК, згідно якої підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Такою правовою підставою ЦК визнає факт недодержання однією стороною чи всіма сторонами вимог, встановлених частинами 3, 5, 6 ст. 203 ЦК, тобто вимог волевиявлення учасника правочину щодо настання реальних правових наслідків правочину, щодо недопустимості порушення правочином, вчинюваним батьками, інтересів малолітніх дітей. Тобто порушення вимог закону, допущені стороною (сторонами) після укладення правочину, не можуть спричиняти його недійсність, а призводять до інших правових наслідків, передбачених законом.

Положеннями ст. 204 ЦК України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійнисним.

Недійсність правочину може наставати лише за певні порушення закону.

За своєю специфікою недійсність договору оренди має свої особливості. За загальним правилом, недійсність договору тягне за собою необхідність повернення сторін договору в їх первинний (переддоговірної) стан. Однак «можливість використання майна» фізично повернути не можна. Вона споживається одночасно з її наданням. Тому договір оренди може бути визнаний недійсним лише на майбутнє. Вказана позиція зазначена , зокрема, ВГСУ в постанові від 03.08.2010 р №18 / 418, фактичне користування майном на підставі договору оренди унеможливлює, в разі його недійсності, проведення між сторонами реституції, оскільки використання майна є безповоротним, і відновити становище сторін неможливо. У зв'язку з цим договір повинен визнаватися недійсним і припинятися лише на майбутнє.

З огляду на зазначене, з врахуванням того, що судом не встановлено підстав, для визнання договору оренди майна недійсним, відтак суд приходить до переконання, що вимога позивача щодо стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошових коштів в розмірі 72408,82 грн., сплачених за договором оренди майна з правом викупу від 01 вересня 2014 року є такою, що не ґрунтується на вимогах закону і відмовляє в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 203, 204, 215, 627, 629, 638 ЦК України, ст. 57, 60 СК України, ст. ст.10, 60, 212-215, 292, 294 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ :

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору оренди та стягнення грошових коштів - відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом 10 днів з дня отримання його копії до апеляційного суду Закарпатської області через Ужгородський міськрайонний суд.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду Бедьо В.І.