Справа № 369/1366/16-ц Головуючий у І інстанції Волчко А. Я.
Провадження № 22-ц/780/3068/16 Доповідач у 2 інстанції Фінагєєв В. О.
Категорія 4 31.05.2016
УХВАЛА

Іменем України

31 травня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді Фінагєєва В.О.,

Суддів Антоненко В.І., Кашперської Т.Ц.,

за участю секретаря Волинець Я.В.

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на автомобіль та витребування автомобіля, -

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом та просив визнати за ним право власності на автомобіль Mitsubishi Outlender, 2007 року випуску, № кузова НОМЕР_2, тип - універсал, колір чорний, державний номер НОМЕР_1, власником якого зареєстрований ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про державну реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3, виданого 31 жовтня 2007 року Ірпінським МРЕВ ДАІ.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 10 серпня 2006 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, згідно якого ОСОБА_2 позичив ОСОБА_3 100 000 грн., які останній мав повернути не пізніше 31 грудня 2006 року. У зв'язку з відсутністю коштів у відповідача сторони вносили зміни до договору позики та продовжували термін повернення коштів. Згідно умов договору про внесення змін та доповнень до договору позики у випадку невиконання позичальником грошових зобов'язань до позивача переходить право власності на автомобіль Mitsubishi Outlender. ОСОБА_3 був зобов'язаний з 04 листопада 2007 року зняти автомобіль з обліку, переоформити право власності на транспортний засіб на позивача та передати автомобіль останньому. Однак, відповідач цього не зробив та кошти за договором позики так і не повернув. ОСОБА_3 не визнає право власності позивача на автомобіль та відмовляється переоформляти право власності на останнього.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 березня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції через порушення норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що ним обрано вірний спосіб захисту. Суд першої інстанції не дослідив положення п. 8 постанови КМУ № 1388 від 07 вересня 1998 року «Про затвердження Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів». ДАІ ставить на облік транспортний засіб, в тому числі, на підставі рішення суду. На момент вчинення правочину законом не передбачена обов'язковість посвідчувати нотаріально чи укладати договір застави транспортного засобу в забезпечення договору позики.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 10 серпня 2006 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір позики згідно якого позикодавець передав, а позичальник взяв у борг у позикодавця грошові кошти у сумі 100 000 грн., які останній мав повернути не пізніше 31 грудня 2006 року.

15 грудня 2006 року та 01 травня 2007 року до вказаного договору були внесені зміни та строк повернення коштів продовжено до 01 травня 2007 року, а 01 травня 2007 року строк повернення коштів продовжено до 01 листопада 2007 року.

01 листопада 2007 року до договору позики внесені наступні зміни: «П.2 договору викладено у наступній редакції: Позичальник зобов'язується повернути позикодавцю вищевказані кошти 03 листопада 2007 року. У випадку невиконання позичальником п. 2 цього договору, до позикодавця з 04 листопада 2007 року в рахунок неповерненої позики автоматично переходить право власності на автомобіль Mitsubishi Outlender, 2007 року випуску, № кузова НОМЕР_2, тип - універсал, колір чорний, державний номер НОМЕР_1, власником якого зареєстрований ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про державну реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3, виданого 31 жовтня 2007 року. При цьому, з 04 листопада 2007 року позичальник зобов'язаний здійснити зняття з обліку даного автомобіля та переоформити право власності на цей автомобіль на ім'я позикодавця, передати позикодавцю автомобіль разом з двома комплектами ключів до нього. Навіть, якщо позичальник цього не зробить добровільно, позикодавець вважається власником автомобіля з 04 листопада 2007 року.

Згідно довідки № 90 від 09 лютого 2016 року, виданої Територіальним сервісним центром 3246 Регіонального сервісного центру МВС в Київській області, 31 жовтня 2007 року за ОСОБА_3 зареєстрований автомобіль Mitsubishi Outlender, 2007 року випуску, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_3, № кузова НОМЕР_2.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не просить стягнути заборгованість за договором позики, а просить визнати за ним право власності на автомобіль, що регулюється іншими нормами законодавства. Право власності на автомобіль належить відповідачу.

Колегія суддів погоджується по суті з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до п. 8 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України N 1388, від 07.09.1998 року (в редакції, яка діяла станом на 01 листопада 2007 року) державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення (далі - правомірність придбання) транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів.

Документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є засвідчені підписом відповідної посадової особи, що скріплений печаткою довідка-рахунок, договори та угоди, укладені на товарних біржах, інші документи, що встановлюють право власності на транспортні засоби, рішення суду.

Заявляючи вимогу про визнання права власності на автомобіль ОСОБА_2 зазначає, що він є власником автомобіля на підставі договору позики, а відповідач ОСОБА_3 не визнає його право власності.

Однак, чинним законодавством не передбачено визнання права власності за позивачем у заявлений ним спосіб, оскільки між сторонами виникли відносини, які регулюються ст. 1046 ЦК України. Договори застави чи іпотеки, якими сторони забезпечили б виконання зобов'язання за договором позики, між сторонами не укладалися.

Так, відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Враховуючи зазначене, позивачем обраний спосіб захисту, який законом не передбачений. Натомість, ОСОБА_2 не позбавлений права звернутися до суду з позовом в порядку ст. ст. 526, 1054 ЦК України.

Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи, рішення суду є законним та обґрунтованим, ґрунтується на наявних у матеріалах справи доказах, а тому підстави для його скасування відсутні.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-316 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Фінагєєв В.О.

Судді: Антоненко В.І.

Кашперська Т.Ц.