Справа № 395/747/16-ц
Провадження № 2/395/267/2016
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
31 серпня 2016 рокум. Новомиргород
Новомиргородський районний суд Кіровоградської області у складі:
головуючого судді ЩЕНЮЧЕНКА С.В.,
при секретареві ЛИСЕНКУ В.С.,
за відсутністю сторін, розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 (далі заявник, позивач, ОСОБА_1О.) до ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО»» (далі відповідач, ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО»») про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів,
У липні 2016 р. до Новомиргородського районного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО»» про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів.
Заявник вказав, що 10 травня 2016 року між ним і ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто»» було укладено договір фінансового лізингу № 004237. Даний договір фінансового лізингу суперечить положенням законів, а саме: Закону України Про фінансовий лізинг», Закону України «Про захист прав споживачів», вимогам Цивільного кодексу України з наступних підстав.
Позивач, укладаючи договір купівлі-продажу, мав на меті придбати автомобіль ВАЗ-2114, хоча в договорі зазначено Zotye Т600. Консультант товариства підтвердила, що ціна автомобіля 90.000 грн. та пояснила, що після сплати 50.000 грн. автомобіль буде доставлено в м. Кіровоград вже наступного дня, після чого сторони підпишуть акт прийому-передачі і тоді потрібно буде сплатити решту суми за автомобіль протягом 5 років, а саме 40.000 грн.
Отримавши реквізити для оплати за товар, позивач того ж дня сплатив 50.000 гривень. Наступного дня він з'ясував, що відповідач уклав з ним не договір купівлі-продажу автомобіля, а договір фінансового лізингу, вартість якого набагато більша 492.900 грн. Достовірної, доступної інформації щодо предмету договору він також не отримав, що суперечить Закону України «Про захист прав споживачів». Сплачені 50.000 гривень виявилися адміністративним платежем, які при жодних обставинах не підлягають поверненню, і ці кошти не є частиною вартості автомобіля, як запевняла представник лізингової компанії. Після сплати 50.000 гривень, автомобіль позивач так і не отримав. При цьому представник лізингової компанії пояснила це тим, що його автомобіль нібито не пройшов гарантійну передпродажну перевірку. У звязку з цим 12 травня 2016 року він направив через засоби поштового зв'язку на адресу ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто»» заяву про розірвання договору фінансового лізингу та про повернення йому суми першого платежу за неотриманий не з його вини автомобіль у розмірі 50.000 гривень. Однак представник компанії в телефонному режимі сказав, що більша частина цих коштів (а саме 49.520 гривень) є адміністративним платежем та поверненню не підлягає (хоча в квитанції про сплату даної суми коштів у призначенні вказано: платіж згідно договору фінансового лізингу № 004237 від 10.05.2016 р.
Тому позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх майнових прав та законних інтересів.
Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.
Згідно зі ст. З ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є свобода договору та свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом. У ст. 6 цього ж Кодексу зазначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).
Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Відповідно до ст. 806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).
Статтею 807 ЦК України передбачено, що предметом договору лізингу може бути не споживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.
Закон України «Про фінансовий лізинг» визначає загальні правові та економічні засади фінансового лізингу. Відповідно до ст. 1 вказаного Закону, фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу.
За договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). За приписами ст. 6 Закону, договір лізингу має бути укладений у письмовій формі.
Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Строк лізингу визначається сторонами договору лізингу відповідно до вимог цього Закону.
Положеннями статті 16 Закону встановлено, що сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; зі компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо повязані з виконанням договору лізингу.
Таким чином, між позивачем та відповідачем виникли цивільно-правові відносини на підставі укладеного договору фінансового лізингу.
Як з'ясував заявник вже після підписання договору фінансового лізингу, ТОВ «Лізингова компанія «Ваш авто»» у своїй діяльності керується Положенням про надання послуг з фінансового лізингу юридичними особами суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовою установою, затвердженим розпорядженням Держкомінпослуг № 21 від 22.01.2004 року, яке не передбачає отримання ліцензії на здійснення своїх послуг.
Однак, такий вид господарської діяльності, як фінансовий лізинг підлягає ліцензуванню відповідно до Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності».
Згідно з п. 11-1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовою вважається послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах.
Відповідно до цього Закону, зокрема до п. 4 ч. 1 ст. 34, національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у межах своєї компетенції видає ліцензії для здійснення фінансовими установами, а саме: діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб.
Юридична сила закону як основного джерела права, його місце в системі нормативно-правових актів закріплені в Конституції України. Однією з ознак, яка відрізняє закон від інших нормативно-правових актів, є прийняття його вищим представницьким органом державної влади. Ще однією ознакою, яка відрізняє закон від інших нормативно-правових актів, є критерій регулювання найбільш важливих суспільних відносин. Вища юридична сила закону полягає також у тому, що всі підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі законів та за своїм змістом не повинні суперечити їм. Підпорядкованість таких актів законам закріплена у положеннях Конституції України.
Разом з тим, у відповідача відсутні документи, які б підтвердили встановлене законом ліцензування даного виду господарської діяльності (фінансового лізингу) ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто».
Частина 1 ст. 227 ЦК України вказує, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.
У відповідності до ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж, як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо повязані з виконанням договору лізингу.
Як вбачається зі змісту договору лізингу, укладеного між позивачем та ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто»», адміністративний платіж першочерговий одноразовий платіж, що входить до складу першого платежу, що має бути сплачений Лізингоодержувачем на користь лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору та становить відсоток від вартості предмета лізингу. Тобто адміністративний платіж це одноразова плата лізингоодержувача лізингодавцю при укладенні договору. У відповідності до розділу «Визначення термінів» договору лізингу, лізинговий платіж складається в тому числі, із комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, повязані з перевіркою, розглядом та підготовкою цього договору (адміністративний платіж) розмір такої комісії за організацію становить 49.520 гривень, цей платіж не є витратами лізингодавця, що безпосередньо повязані з виконанням договору лізингу. Вказаний пункт Договору порушує принцип добросовісності, оскільки розмір платежу за організацію даного договору не є співмірним виконаній послузі, яка згідно ст. 16 Закону України «Про фінансивй лізинг» не є лізинговим платежем, а фактично полягала у виготовленні стандартної форми договору.
З п. 41.1 Договору вбачається, що лізингодавець передає у користування предмет лізингу лізингоодержувачу не пізніше 120 робочих днів з дати отримання на поточний рахунок лізингодавця наступних платежів: адміністративного платежу; авансового платежу в розмірі 50% вартості предмету лізингу; комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності оплатити різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.4. ст. 9 Даного договору, з урахуванням умов, викладених у п. 1.7 ст. 1 даного договору.
Як вбачається із наведених договірних умов, складові першого лізингового платежу «адміністративний платіж» виходить за межі переліку таких платежів, передбачених законом.
У відповідності до ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг», розмір лізингових платежів є істотною умовою договору.
Пункт 10.15 договору передбачає, що в разі відмови лізингоодержувача від підписання додаткової угоди про коригування розміру платежів та вартості предмета лізингу, лізингодавець вправі в односторонньому порядку розірвати договір, вимагати повернення предмету лізингу, а вже сплачені споживачем платежі не повертаються.
Нечітке визначення підстав зміни вартості платежів, розміру предмету лізингу, порядку перерахунку з одночасним правом змінювати в односторонньому порядку ці умови, надають лише одному учаснику відносин право на збільшення платежів та вартості у формально правильній поведінці і призводить до позбавлення іншого учасника правовідносин можливості будь- яким чином впливати на зміну істотної умови договору.
Договором передбачено право лізингодавця змінювати та розривати договір в односторонньому порядку, проте таке право в жодному випадку не передбачається для лізингоодержувача. Одночасно, для лізингоодержувача встановлюються жорсткі зобов'язання та непропорційно великий розмір штрафу. Так, у п. 10.14 передбачено, що за дострокову сплату лізингових платежів лізингоодержувач сплачує штраф в розмірі 10% від суми дострокового погашення.
Виконання зобовязань забезпечено лише відповідальністю лізингоодержувача. В пп. 10.14, 12.5, 12.6, 12.7, 12.11, 12.12, 12.14 Договору лізингу передбачена сплата лізингоодержувачем штрафу, пені. При цьому адекватного захисту прав лізингоодержувача від неналежного виконання договірних зобов'язань лізингодавцем умовами договору не передбачено.
Таким чином, забезпечено захист інтересів лише лізингодавця, що свідчить про очевидний дисбаланс між правами та обов'язками сторін.
Згідно з ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу.
Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах; закріпленні можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення цивільного права, з шануванням прав та інтересів інших осіб, моралі суспільства.
Законом України «Про захист прав споживачів» встановлено недійсність правочинів, здійснених з використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає у введенні в оману споживачів шляхом пропонування з метою реалізації однієї продукції до реалізації іншої, позбавлення споживачів достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення.
Згідно з положенням ч. 1, пп. 2, 4, 7 ч. 3, ч. 5 та ч. 6 ст.1 9 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Забороняються як такі, що вводять в оману, зокрема: з метою спонукання споживачів до прийняття швидкого свідомого рішення. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.
Так, згідно з частиною першою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які не є справедливими.
Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 названого Закону умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача.
Аналізуючи норми статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» модна дійти висновку що для кваліфікації умов договору несправедиливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.
Згідно з п. 12.14 Договору лізингу, у випадку відмови від прийняття предмета лізингу, лізингодавець має право розірвати даний договір та вимагати від лізингоодержувача сплатити на користь лізингодавця неустойку (штраф) у розмірі 10% від вартості предмета лізингу. У такому випадку лізингодавець не повертає лізингоодержувачу сплачені ним на виконання даного договору кошти.
Вказаний пункт договору суперечить положенням п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору - є несправедливою умовою договору. В даному випадку адміністративний платіж є окремою оплачуваною послугою відповідача в розмірі 50.000 гривень. Тому неповернення і цих коштів суперечить п. 4 та п. 5 ч. З вищевказаного Закону.
Згідно зі ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Отже, врахувавши в системному зв'язку норми чинного законодавства, які регулюють відносини в сфері фінансового лізингу, та обставини, викладені у позовній заяві, зокрема те, що між позивачем та ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО»» було укладено цивільно-правовий договір без дотримання усіх передбачених чинним законодавством вимог, позивач вважає, що є всі підстави для визнання такого договору недійсним та стягнення коштів з відповідача на його користь.
До того ж очевидно, що договір фінансового лізингу, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО»», містить несправедливі умови, а тому є підстави для визнання умов договору несправедливими в силу вимог Закону України «Про захист прав споживачів», а договору - недійсним у відповідності до ст. 215 ЦК України.
Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. З, 6, 203, 215, 216, 227, 627, 806, 807 ЦК України, Законом України «Про фінансовий лізинг», Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Законом України «Про ліцензування певних видів господарської просить суд визнати договір фінансового лізингу № 004237 від 10 травня 2016 року, укладений між позивачем та ТОВ «Ліфзингова компанія «Ваш Авто»», недійсним та стягнути з відповідача 50.000 грн., а також судові витрати у справі.
Оповіщені у встановленому порядку про час і місце розгляду справи сторони у судове засідання не зявилися, про причини неявки суд не повідомили, відповідач письмових заперечень проти позову не надіслав.
Як вбачається з письмової заяви позивача від 31.08.2016 р., він власні вимоги підтримує повністю, не заперечує проти постановлення заочного рішення.
Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін на підставі наявних доказів, оскільки у справі мається достатньо матеріалів про їх права та взаємовідносини.
Тому 31.08.2016 р. суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи (ч. 4 ст. 169, ст. ст. 224-225 ЦПК України).
Безпосередньо дослідивши докази в справі: оглянувши письмові докази та інші матеріали справи, суд вважає за необхідне задовольнити позов повністю із таких міркувань.
У судовому засіданні безспірно зясовано, що 10 травня 2016 року між заявником і ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто»» було укладено договір фінансового лізингу № 004237.
Проте даний договір фінансового лізингу суперечить положенням Закону України «Про фінансовий лізинг», Закону України «Про захист прав споживачів», вимогам Цивільного кодексу України з наступних підстав.
Позивач, укладаючи договір купівлі-продажу, мав на меті придбати автомобіль ВАЗ-2114, хоча в договорі зазначено Zotye Т600. Консультант товариства підтвердила, що ціна автомобіля 90.000 грн. та пояснила, що після сплати 50.000 грн. автомобіль буде доставлено в м. Кіровоград вже наступного дня, після чого сторони підпишуть акт прийому-передачі і тоді потрібно буде сплатити решту суми за автомобіль протягом 5 років, а саме 40.000 грн.
Отримавши реквізити для оплати за товар, позивач того ж дня сплатив 50.000 гривень. Наступного дня він з'ясував, що відповідач уклав з ним не договір купівлі-продажу автомобіля, а договір фінансового лізингу, вартість якого набагато більша 492.900 грн. Достовірної, доступної інформації щодо предмету договору він також не отримав, що суперечить Закону України «Про захист прав споживачів». Сплачені 50.000 гривень виявилися адміністративним платежем, які при жодних обставинах не підлягають поверненню, і ці кошти не є частиною вартості автомобіля, як запевняла представник лізингової компанії. Після сплати 50.000 гривень, автомобіль позивач так і не отримав. При цьому представник лізингової компанії пояснила це тим, що його автомобіль нібито не пройшов гарантійну передпродажну перевірку. У звязку з цим 12 травня 2016 року він направив через засоби поштового зв'язку на адресу ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто»» заяву про розірвання договору фінансового лізингу та про повернення йому суми першого платежу за неотриманий не з його вини автомобіль у розмірі 50.000 гривень. Однак представник компанії в телефонному режимі сказав, що більша частина цих коштів (а саме 49.520 гривень) є адміністративним платежем та поверненню не підлягає (хоча в квитанції про сплату даної суми коштів у призначенні вказано: платіж згідно договору фінансового лізингу № 004237 від 10.05.2016 р.
Тому позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх майнових прав та законних інтересів.
Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.
Згідно зі ст. З ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є свобода договору та свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом. У ст. 6 цього ж Кодексу зазначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).
Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Відповідно до ст. 806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).
Статтею 807 ЦК України передбачено, що предметом договору лізингу може бути не споживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.
Закон України «Про фінансовий лізинг» визначає загальні правові та економічні засади фінансового лізингу. Відповідно до ст. 1 вказаного Закону, фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу.
За договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). За приписами ст. 6 Закону, договір лізингу має бути укладений у письмовій формі.
Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Строк лізингу визначається сторонами договору лізингу відповідно до вимог цього Закону.
Положеннями статті 16 Закону встановлено, що сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; зі компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо повязані з виконанням договору лізингу.
Таким чином, між позивачем та відповідачем виникли цивільно-правові відносини на підставі укладеного договору фінансового лізингу.
Як з'ясував заявник вже після підписання договору фінансового лізингу, ТОВ «Лізингова компанія «Ваш авто»» у своїй діяльності керується Положенням про надання послуг з фінансового лізингу юридичними особами суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовою установою, затвердженим розпорядженням Держкомінпослуг № 21 від 22.01.2004 року, яке не передбачає отримання ліцензії на здійснення своїх послуг.
Однак, такий вид господарської діяльності, як фінансовий лізинг підлягає ліцензуванню відповідно до Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності».
Згідно з п. 11-1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовою вважається послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах.
Відповідно до цього Закону, зокрема до п. 4 ч. 1 ст. 34, національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у межах своєї компетенції видає ліцензії для здійснення фінансовими установами, а саме: діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб.
Юридична сила закону як основного джерела права, його місце в системі нормативно-правових актів закріплені в Конституції України. Однією з ознак, яка відрізняє закон від інших нормативно-правових актів, є прийняття його вищим представницьким органом державної влади. Ще однією ознакою, яка відрізняє закон від інших нормативно-правових актів, є критерій регулювання найбільш важливих суспільних відносин. Вища юридична сила закону полягає також у тому, що всі підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі законів та за своїм змістом не повинні суперечити їм. Підпорядкованість таких актів законам закріплена у положеннях Конституції України.
Разом з тим, у відповідача відсутні документи, які б підтвердили встановлене законом ліцензування даного виду господарської діяльності (фінансового лізингу) ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто».
Частина 1 ст. 227 ЦК України вказує, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.
У відповідності до ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж, як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо повязані з виконанням договору лізингу.
Як вбачається зі змісту договору лізингу, укладеного між позивачем та ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто»», адміністративний платіж першочерговий одноразовий платіж, що входить до складу першого платежу, що має бути сплачений Лізингоодержувачем на користь лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору та становить відсоток від вартості предмета лізингу. Тобто адміністративний платіж це одноразова плата лізингоодержувача лізингодавцю при укладенні договору. У відповідності до розділу «Визначення термінів» договору лізингу, лізинговий платіж складається в тому числі, із комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, повязані з перевіркою, розглядом та підготовкою цього договору (адміністративний платіж) розмір такої комісії за організацію становить 49.520 гривень, цей платіж не є витратами лізингодавця, що безпосередньо повязані з виконанням договору лізингу. Вказаний пункт Договору порушує принцип добросовісності, оскільки розмір платежу за організацію даного договору не є співмірним виконаній послузі, яка згідно ст. 16 Закону України «Про фінансивй лізинг» не є лізинговим платежем, а фактично полягала у виготовленні стандартної форми договору.
З п. 41.1 Договору вбачається, що лізингодавець передає у користування предмет лізингу лізингоодержувачу не пізніше 120 робочих днів з дати отримання на поточний рахунок лізингодавця наступних платежів: адміністративного платежу; авансового платежу в розмірі 50% вартості предмету лізингу; комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності оплатити різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.4. ст. 9 Даного договору, з урахуванням умов, викладених у п. 1.7 ст. 1 даного договору.
Як вбачається із наведених договірних умов, складові першого лізингового платежу «адміністративний платіж» виходить за межі переліку таких платежів, передбачених законом.
У відповідності до ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг», розмір лізингових платежів є істотною умовою договору.
Пункт 10.15 договору передбачає, що в разі відмови лізингоодержувача від підписання додаткової угоди про коригування розміру платежів та вартості предмета лізингу, лізингодавець вправі в односторонньому порядку розірвати договір, вимагати повернення предмету лізингу, а вже сплачені споживачем платежі не повертаються.
Нечітке визначення підстав зміни вартості платежів, розміру предмету лізингу, порядку перерахунку з одночасним правом змінювати в односторонньому порядку ці умови, надають лише одному учаснику відносин право на збільшення платежів та вартості у формально правильній поведінці і призводить до позбавлення іншого учасника правовідносин можливості будь- яким чином впливати на зміну істотної умови договору.
Договором передбачено право лізингодавця змінювати та розривати договір в односторонньому порядку, проте таке право в жодному випадку не передбачається для лізингоодержувача. Одночасно, для лізингоодержувача встановлюються жорсткі зобов'язання та непропорційно великий розмір штрафу. Так, у п. 10.14 передбачено, що за дострокову сплату лізингових платежів лізингоодержувач сплачує штраф в розмірі 10% від суми дострокового погашення.
Виконання зобовязань забезпечено лише відповідальністю лізингоодержувача. В пп. 10.14, 12.5, 12.6, 12.7, 12.11, 12.12, 12.14 Договору лізингу передбачена сплата лізингоодержувачем штрафу, пені. При цьому адекватного захисту прав лізингоодержувача від неналежного виконання договірних зобов'язань лізингодавцем умовами договору не передбачено.
Таким чином, забезпечено захист інтересів лише лізингодавця, що свідчить про очевидний дисбаланс між правами та обов'язками сторін.
Згідно з ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу.
Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах; закріпленні можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення цивільного права, з шануванням прав та інтересів інших осіб, моралі суспільства.
Законом України «Про захист прав споживачів» встановлено недійсність правочинів, здійснених з використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає у введенні в оману споживачів шляхом пропонування з метою реалізації однієї продукції до реалізації іншої, позбавлення споживачів достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення.
Згідно з положенням ч. 1, пп. 2, 4, 7 ч. 3, ч. 5 та ч. 6 ст.1 9 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Забороняються як такі, що вводять в оману, зокрема: з метою спонукання споживачів до прийняття швидкого свідомого рішення. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.
Так, згідно з частиною першою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які не є справедливими.
Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 названого Закону умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача.
Аналізуючи норми статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» модна дійти висновку що для кваліфікації умов договору несправедиливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.
Згідно з п. 12.14 Договору лізингу, у випадку відмови від прийняття предмета лізингу, лізингодавець має право розірвати даний договір та вимагати від лізингоодержувача сплатити на користь лізингодавця неустойку (штраф) у розмірі 10% від вартості предмета лізингу. У такому випадку лізингодавець не повертає лізингоодержувачу сплачені ним на виконання даного договору кошти.
Вказаний пункт договору суперечить положенням п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору - є несправедливою умовою договору. В даному випадку адміністративний платіж є окремою оплачуваною послугою відповідача в розмірі 50.000 гривень. Тому неповернення і цих коштів суперечить п. 4 та п. 5 ч. З вищевказаного Закону.
Згідно зі ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Отже, врахувавши в системному зв'язку норми чинного законодавства, які регулюють відносини в сфері фінансового лізингу, та обставини, викладені у позовній заяві, зокрема те, що між позивачем та ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО»» було укладено цивільно-правовий договір без дотримання усіх передбачених чинним законодавством вимог, позивач вважає, що є всі підстави для визнання такого договору недійсним та стягнення коштів з відповідача на його користь.
До того ж очевидно, що договір фінансового лізингу, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО»», містить несправедливі умови, а тому є підстави для визнання умов договору несправедливими в силу вимог Закону України «Про захист прав споживачів», а договору - недійсним у відповідності до ст. 215 ЦК України.
Вищевикладені обставини також підтверджуються іншими письмовими доказами у справі: копіями Договору № 004237 фінансового лізингу, додатків за № 1 і № 2 до нього, квитанціями про сплату коштів, іншими матеріалами справи.
Згідно приписам ЦК України:
ст. 204 Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
1. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
2. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.
3. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
У даному випадку підставами для визнання оспорюваного договору недійсним є грубе порушення представником відповідача вимог ч. 3 ст. 203 ЦК України, відповідно до яких волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Так, із наданих позивачем документів витікає, що він мав намір придбати автомобіль ВАЗ-2114, хоча в договорі зазначено Zotye Т600, за ціною 90 тис. грн., про що зазначив у відповідній заяві на адресу відповідача (а. с. 14).
В той же час представник відповідача спочатку схилила заявника до перерахунку коштів у сумі 50.000 грн., а потім безпідставно стверджувала, що його автомобіль нібито не пройшов гарантійну передпродажну перевірку.
До того ж Додаток № 3 є невідємною частиною оспорюваного договору і повинен регулювати Графік покриття витрат та виплати лізингових платежів.
Тому позов підлягає задоволенню у повному обсязі.
Суд вважає, що відповідно до вимог ст. 4 Закону України Про судовий збір, ст. ст. 79-80, 88 ЦПК України слід стягнути з відповідача на користь позивача його витрати у справі, повязані зі сплатою судового збору у сумі 1.102,40 грн.
Ураховуючи наведене, на підставі Договору фінансового лізингу № 004237 від 10.05.2016 р. з додатками, ст. ст. 11, 202, 203, 206-208, 509, 526, 536, 625-628, 806, 1212, 1213, 1214 ЦК України, ст. ст. 4, 6 Закону України «Про фінансові послуги», ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг», ст. ст. 4, 5, 7, 15, 18, 19, 22 Закону України «Про захист прав споживачів», п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди», ст. ст. 3, 11, 15-16, 22, 202-203, 215-216 ЦК України, керуючись ст. ст. 3, 8, 10, 208-215, 223, 292, 294, 296 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО»» про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів задовольнити.
Визнати недійсним з моменту укладення договір Фінансового лізингу № 004237 з додатками, укладений 10 травня 2016 р. між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО»».
Розяснити сторонам, що заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, а позивач має право оскаржити таке рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Форма і зміст заяви про перегляд заочного рішення повинні відповідати вимогам ст. 229 ЦПК України.
Рішення суду набирає законної сили в загальному порядку після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Апеляційна скарга подається апеляційному суду Кіровоградської області через Новомиргородський районний суд.

Головуючий:

суддя С. В. Щенюченко

Згідно з оригіналом:

суддя С.ЩЕНЮЧЕНКО