Справа № 758/3772/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(ЗАОЧНЕ)

31 травня 2016 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді -Зарицької Ю. Л. ,

при секретарі - Демченко Л. П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що між сторонами було укладено договори позики від 12.07.2013, 27.07.2013 та 27.07.2013, відповідно до яких відповідач отримав кошти в сумі 1120, 51 грн. терміном до 12.08.2013, 1550 грн. терміном до 27.08.2013 та 680 грн. терміном до 27.08.2013. Позивач зазначив, що відповідачем кошти повернуті не були, що свідчить про наявність заборгованості та факт порушення зобов'язання з боку відповідача. Тому позивач звернувся до суду та просив стягнути з відповідача борг в сумі 3350,51, інфляцію в сумі 2751,79 грн., 3 % річних в сумі 251,70 грн. Також, позивач просив стягнути з відповідача на його користь судові витрати.

До початку судового засідання від представника позивача надійшла заява, в якій він просив розглянути справу в його відсутності, проти постановлення заочного рішення не заперечував, позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причин неявки суду не повідомив, з заявою про відкладення розгляду справи - не звертався.

У разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи (ч. 4 ст. 169 та ст. 224 ЦПК України).

З урахуванням зазначеного вище, того, що правом участі в судовому засіданні відповідач розпорядився на власний розсуд, суд приходить до висновку про можливість розгляду позову у відсутності сторін та постановлення заочного рішення по справі.

Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами було укладено договір позики 12.07.2013, відповідно до якого позикодавець передає позичальнику у власність грошові кошти в сумі 1120,51 грн. строком до 12.08.2013, договір позики від 27.07.2013, відповідно до якого позикодавець передає позичальнику у власність грошові кошти в сумі 680 грн. строком до 27.08.2013, договір позики від 27.07.2013, відповідно до якого позикодавець передає позичальнику у власність грошові кошти в сумі 1550 грн. строком до 27.08.2013. (а.с.а.с. 5, 7, 9).

Договором позики встановлено, що підписання договору позичальником підтверджує факт одержання ним від позикодавця позики.

Крім того, на підтвердження факту передачі грошових коштів, позивачем надано розписки від 12.07.2013, 27.07.2013, 27.07.2013 від імені ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1, паспорт НОМЕР_3, виданий Солом'янським РУ ГУ МВС України в м. Києві 20.08.2008, ІПН НОМЕР_1 про те, що він отримав від ОСОБА_1, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2, ІПН НОМЕР_2, грошові кошти в сумі 1120, 51 грн. та зобов'язується повернути йому ці кошти в повному обсязі до 12.08.2013, грошові кошти в сумі 680 грн. та зобов'язався повернути до 27.08.2013 та грошові кошти в сумі 1550 грн. з зобов'язанням повернути до 27.08.2013 (а.с.а.с. 6, 8, 10)

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори.

Оскільки сторони уклали договір, вони набули взаємних прав та обов'язків.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлений договором.

Відповідно до ст. 1047 ЦК письмова форма договору позики передбачена у тому випадку, якщо його сума не менш ніж у 10 разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Однією із форм договору позики може бути розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або визначеної кількості речей. Керуючись ст. 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Проте якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може грунтуватися на показаннях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані в меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або через тяжкі обставини.

Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, така позиція висвітлена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року (6-63цс13).

Верховний Суд України в Постанові від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13, висловивши свою правову позицію, зазначив, що досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідачем вимоги позивача спростовані не були.

Наявність заборгованості відповідача повністю підтверджується наданими позивачем доказами.

Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідачем зобов'язання за договорами позики не виконуються, кошти не повертаються.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з вимогами ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Так, сума боргу, яку відповідач зобов'язаний повернути позивачу становить 3350,51 грн. (1150 грн. + 680 грн. 1120,51).

Сума боргу з урахуванням інфляції становить 2751,79 грн. (2031,26 грн. + 2829,65 грн. + 1241,39 грн.), 3 % річних від простроченої суми становить 251, 70 грн.

На підставі ст. 88 ЦПК України, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір в сумі 551,21 грн.

На підставі ст.ст. 11, 207, 509, 525, 526, 530, 610, 612, 625, 1047, 1049, 1051 ЦК України, керуючись ст.ст. 10, 11, 88, 60, 209, 212, 214, 215, 218, 224-226 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов задоволити.

Стягнути з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податку НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податку НОМЕР_2) 3350, 51 грн. - суму боргу, 2751, 79 грн. - суму інфляції, 251, 70 грн. - 3 % річних, 551, 21 грн. - сплачений судовий збір, а всього стягнути 6 905 (шість тисяч дев'ятсот п'ять) гривень 21 (двадцять одну) копійку .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення суду може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Подільський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя Ю. Л. Зарицька