У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 червня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:головуючого судді: - Ковальчук Н.М.,

суддів - Гордійчук С.О., Хилевича С.В.,

секретар судового засідання - Шептицька С.С.,

з участю відповідачки - ОСОБА_2,

представника відповідачки - ОСОБА_3,

позивачки - ОСОБА_4,

представника позивачки - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 13 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики і трьох відсотків річних,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 13 квітня 2016 року вказаний позов задоволено: стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 в рахунок погашення боргу за договором позики від 12 серпня 2013 року кошти в сумі 78 587,00 грн. і три відсотки річних в сумі 4 728,00 грн., а всього - 83 315,00 грн., а також кошти на відшкодування судових витрат в сумі 1079,00 грн..

Вважаючи рішення суду незаконним через невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та порушення норм процесуального права, ОСОБА_2 оскаржила його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі визнає, що отримала від позивачки кошти за розпискою в сумі 24 300 грн., що за курсом НБУ складало 3 000 доларів США, проте заперечує дату повернення коштів. Пояснює, що у договорі позики ними з позивачкою було обумовлено іншу дату повернення коштів, ніж вказана у позовній заяві, а саме: 12 березня «19 » року та стверджує, що виправлення дати повернення боргу на «2014» рік зроблено самовільно позивачкою без погодження, що є істотним порушенням умов договору. Зауважує, що оскільки термін виконання за договором позики не настав, то вимога про повернення коштів та стягнення трьох відсотків інфляційних, які договором не передбачені, не підлягають до задоволення. Покликаючись на відсутність належних доказів на підтвердження позовних вимог та безпідставність їх задоволення судом, просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та закрити провадження по справі.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, беручи до уваги пояснення учасників процесу, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з передбаченого законом обов'язку боржника за договором позики сплатити борг позичальнику, а у разі прострочення виконання зобов'язання - сплатити борг та три проценти річних від простроченої суми, а також врахував, що позовні вимоги були підтверджені належними та достовірними доказами.

_______________________________________________________________________________________________________________________

Справа № 569/12514/15-ц Головуючий в суді І ін. - Музичук Н.Ю.

Провадження № 22-ц 787/1015/2016 Суддя-доповідач - Ковальчук Н.М.

На підтвердження даного висновку в рішенні місцевого суду містяться необхідні доводи та обґрунтування, з якими погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець)

передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Судом встановлено, що 12 серпня 2013 року ОСОБА_2 позичила у ОСОБА_4 кошти в сумі 3 000,00 доларів США, еквівалентній 24 300 грн., , які були передані цього ж дня, що підтверджується власноручно написаними відповідачем договором позики та розпискою про отримання суми позики. ОСОБА_2 зобов'язалася повернути кошти у визначений в письмовому порядку термін - до 12 березня 2014 року.

Спірні відносини між сторонами виникли у зв'язку з невиконанням відповідачкою у встановлений строк свого зобов'язання щодо повернення позики.

У серпні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовними вимогами, збільшеними під час розгляду справи в суді, та просила стягнути з ОСОБА_2 суму позики, яка у гривневому еквіваленті станом на 14.03.2016 року становить 78 587 грн. та три відсотки річних за несвоєчасне повернення позики, що становить 4 728 грн., а всього просила стягнути 83 315 грн.

Задовольнивши позов, суд першої інстанції правильно визначився з правовідносинами, які склались між сторонами, та вірно послався на норми матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно ч.1 ст. 1050 ЦК України передбачено, у разі несвоєчасного повернення позики позичальником, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Як вбачається із апеляційної скарги, ОСОБА_2 не оскаржує факту отримання коштів у борг від позивачки. У своїй апеляційній скарзі вона доводить, що строк повернення зобов'язання не настав, адже в розписці він визначений як «12 березня 19 року», а рік «2014» виправлений позивачкою самовільно, у зв'язку з чим немає підстав для стягнення трьох відсотків річних.

Такі посилання колегія суддів оцінює критично. З договору позики вбачається, що цифри «2014» та слово «року» за послідовністю написання та інтервалом написання дають підстави вважати, що сторони в договорі позики обумовили строк повернення коштів не пізніше 12 березня 2014 року (а.с.5).

Будь-яких належних доказів на підтвердження своїх доводів відповідачка не надала.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про сплив строку повернення боргу 12 березня 2014 року та настання підстав для застосування до боржника відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Згідно положень ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник який прострочив виконання грошового зобов'язання на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь період прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Норми процесуального права передбачають, що обставини цивільних справ з'ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов'язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв'язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 13 квітня 2016 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий суддя підпис Ковальчук Н.М.

Судді : підпис Гордійчук С.О.

підпис Хилевич С.В.

Згідно: суддя-доповідач Ковальчук Н.М.