Справа №480/2054/14-ц 22.03.2016 220316 22.03.2016
Провадження №22-ц/784/625/16
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Головуючий у першій інстанції - Стрєльніков Д.В.
Категорія 47 Доповідач апеляційного суду - Яворська Ж.М.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

22 березня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Кушнірової Т.Б.,

при секретарі судового засідання - Лівшенку О.С.,

за участю: позивача - ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4,

представника відповідача - Колодієнко О.В.,

третьої особи - ОСОБА_6 та її представника ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_6

на рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 25 січня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Надбузької сільської ради Миколаївського району Миколаївської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору - Миколаївська районна державна адміністрація, ОСОБА_6, про визнання незаконним та скасування в частині рішення Надбузької сільської ради Миколаївського району Миколаївської області №3 від 20 вересня 2000 року,

в с т а н о в и л а :

27 серпня 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Надбузької сільської ради Миколаївського району Миколаївської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Миколаївська районна державна адміністрація, про визнання незаконним та скасування в частині рішення Надбузької сільської ради Миколаївського району Миколаївської області №3 від 20 вересня 2000 року.

Позивач зазначав, що він є власником земельної ділянки площею 0.12 га, яка розташована на території Надбузької сільської ради Миколаївського району Миколаївської області, яка була йому передана за рішенням виконавчого комітету Надбузької сільської ради народних депутатів № 54 від 14.09.1993 року для будівництва та обслуговування жилого будинку. Ним отримано Державний акт про право приватної власності на цю земельну ділянку.

У квітні 2014 року він дізнався про вилучення у нього земельної ділянки та передачу її іншій особі.

Після відповідних звернень йому стало відомо, що рішенням Надбузької сільської ради Миколаївського району Миколаївської області №3 від 20 вересня 2000 року припинено його право власності на земельну ділянку, з послідуючим її вилученням. Дане рішення було прийнято на підставі поданої ніби - то ним заяви про добровільну відмову від спірної земельної ділянки. Проте з такою заявою до відповідача він не звертався.

Посилаючись на те, що рішення Надбузької сільської ради Миколаївського району Миколаївської області №3 від 20 вересня 2000 року є незаконним, оскільки ним порушується право власності на земельну ділянку, позивач просив визнати незаконним та скасувати п/п.10 п.2.1 та п/п. 4 п.2.2 вищевказаного рішення та внести відповідні зміни до земельно-кадастрової книги.

Ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 30 листопада 2015 року до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору залучено ОСОБА_6

Рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області від 25 січня 2016 року позов задоволено. Постановлено рішення ХІ сесії V скликання Надбузької сільської ради Миколаївського району Миколаївської області №3 від 20 вересня 2000 року "Про припинення права власності на земельну ділянку та права користування земельною ділянкою " в частині припинення права власності на земельну ділянку, виділену для індивідуального житлового будівництва ОСОБА_3, площею 0,12 га в АДРЕСА_1 та залишення її в землях запасу Надбузької сільської ради із внесенням відповідних змін у земельно-кадастрову книгу ( п.п.2.1,2.2,4) визнати незаконним і скасувати. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У апеляційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на незаконність рішення суду, порушення норм процесуального права, просила його скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

В запереченнях на апеляційну скаргу, представник позивача, вважає рішення законним та обґрунтованим, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та його представника, представника відповідача, третю особу та її представника, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст.3 ЦПК України, ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 41 Конституції України кожному гарантоване право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, а право приватної власності є непорушним.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 9 ЗК УРСР 1990 року (який діяв на час виникнення спірних правовідносин) до відання сільських, селищних і міських районного підпорядкування Рад народних депутатів у галузі регулювання земельних відносин на їх території належить передача земельних ділянок у власність, надання їх у користування, в тому числі на умовах оренди, у порядку, встановленому статтями 17 і 19 цього Кодексу.

Частиною 3 ст. 3 цього кодексу повноваження щодо передачі, надання та вилучення земельних ділянок місцеві Ради народних депутатів можуть передавати відповідно органам державної виконавчої влади або виконавчим органам місцевого самоврядування.

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що рішенням виконкому Надбузької сільської ради Миколаївського району Миколаївської області № 54 від 14.09.1993 року позивачу була надана у власність земельна ділянка площею 0,12 га, розташована в АДРЕСА_1 на території Надбузької сільської ради Миколаївського району Миколаївської області, призначена для будівництва та обслуговування жилого будинку.

10 лютого 1994 року позивач отримав Державний акт на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1, що розташована на території Надбузької сільської ради АДРЕСА_1 ( а.с.6).

Відповідно до п.2.1.10, 2.2 рішення №3 ХІ сесії V скликання Надбузької сільської ради Миколаївського району Миколаївської області від 20 вересня 2000 року "Про припинення права власності на земельну ділянку та права користування земельною ділянкою " припинено право власності на земельну ділянку виділену для індивідуального житлового будівництва ОСОБА_3, площею 0,12 га в АДРЕСА_1; вилучену за цим рішенням земельну ділянку площею 1,37 га залишено у землях запасу Надбузької сільської ради. Пунктом 4 даного рішення спеціалісту відділу земельних ресурсів необхідно зробити відповідні зміни у земельно кадастровій книзі.

Підставою для прийняття оспорюваного рішення щодо позивача є подана від його імені заява на ім'я Надбузького сільського голови з проханням вилучити земельну ділянку в АДРЕСА_1 через тяжкий матеріальний стан.

Рішенням №4 цієї ж ради від 20 вересня 2000 року земельну ділянку площею 0.12 га , що розташована у АДРЕСА_1, 9 передано у приватну власність ОСОБА_6, яка 11 вересня 2012 року отримала Державний акт на право власності на земельну ділянку ( серія НОМЕР_2) ( а.с.142, 148-150).

Згідно з висновком судової почеркознавчої експертизи № 350 від 08 червня 2015 року рукописні записи та підпис в заяві ОСОБА_3 від 19 вересня 2000 року на ім'я Надбузького сільського голови ОСОБА_8 "Про вилучення земельної ділянки в АДРЕСА_1" - виконані не ОСОБА_3, а іншою особою.

Частиною 1 статті 28 ЗК України (в ред. 1992 р.), який діяв на час виникнення спірних правовідносин, передбачена можливість припинення права приватної власності на земельну ділянку у зв'язку із добровільною відмовою особи від земельної ділянки. При цьому, згідно ч. 1 ст. 29 цього Кодексу припинення права власності на землю у разі добровільної відмови власника землі провадиться за його заявою на підставі рішення відповідної Ради народних депутатів.

Отже, обов'язковою умовою для припинення права власності на землю на підставі рішення сільської ради є добровільна відмова власника від земельної ділянки. У разі ж відсутності добровільної відмови власника від земельної ділянки, його право власності може бути припинено лише в судовому порядку (ч.3 ст. 28, ч.6 ст.31 ЗК УРСР в ред. 1992 р.).

Суд першої інстанції, мотивуючи своє рішення, вірно проаналізував норми закону та дійшов обґрунтованого висновку про незаконність оспорюваного рішення, оскільки ні добровільної відмови позивача від права власності земельною ділянкою, ні примусового припинення його права не відбулось, будь-яких доказів цього відповідачі не надали.

Як убачається, ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про визнання незаконним та скасування в частині рішення Надбузької сільської ради від 20 вересня 2000 року лише 27 серпня 2014 року.

Відповідно до п. 6. Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила ЦК України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Статтею 71 ЦК УРСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, визначено, що загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Відповідно до ст. 80 ЦК УРСР закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові.

Згідно зі ст. 75 ЦК УРСР позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін.

Враховуючи, що оскаржуване рішення прийнято відповідачем 20 вересня 2000 року під час дії ЦК України 1963 року, то відповідно до ст. 71 якого строк позовної давності сплив до набрання чинності ЦК України 2004 року, тому до спірних правовідносин правила про позовну давність, передбачені ЦК України 2004 року, не застосовуються.

Суд першої інстанції, вирішуючи спір наведеного не врахував, питання про застосування до правовідносин сторін положень ст. ст. 71, 75-78 ЦК Української РСР та п. 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України не обговорив, причини пропуску ОСОБА_3 строку позовної давності не перевірив.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

З матеріалів справи та пояснень позивача у суді апеляційної інстанції вбачається, що позивач припинив користуватися земельною ділянкою після 1996 року, сам за своєю волею не заперечував користування земельною ділянкою третіми особами, і на протязі майже 18 років ( з 1996 року) не цікавився земельною ділянкою, хоча повинен був як власник це робити, з'ясовувати в якому стані та у кого у користуванні вона перебуває, так як неодноразово ( з його слів) бачив, що нею користуються інші особи, сплачувати податок на землю ( сплачено лише у 1994 році та 1996 році).

Враховуючи таке ставлення позивача до своєї власності, колегія суддів дійшла висновку, що перебіг позовної давності починається з вересня 2000 року, тобто з часу прийняття оскаржуваного рішення ( коли позивач міг дізнатися про порушення свого права), та сплив у вересні 2003 року, однак до суду позивач звернувся з позовом про порушення свого права на земельну ділянку лише у серпні 2014 року, тобто майже більш ніж через десять років після спливу позовної давності.

Саме по собі отримання позивачем рішення про припинення права власності на земельну ділянку у квітні 2014 року не є свідченням про поважність причин пропуску строку позовної давності та не заслуговують на увагу.

Отже, позивачем не надано будь-яких доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку позовної давності, не встановлені вони й судом.

Третя особа ОСОБА_6 у суді апеляційної інстанції пояснила, що з вересня 2000 року безперешкодно користується спірною земельною ділянкою, до 2005 року сплачувала податок на землю ( припинила у 2005 року сплату як пенсіонер), садить город, але позивача ніколи не бачила.

Судова колегія вважає, що не має можливості та наявності підстав для поновлення строку позовної давності, оскільки позивач не просив суд поновити пропущений строк позовної давності та не довів поважності причин його пропуску.

В пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 29 грудня 1978 року (зі змінами) «Про судове рішення»вказано про те, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущений без поважних причин, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, крім випадків, коли позов не доведений.

З урахуванням викладеного, судова колегія не вбачає законних підстав для задоволення позову, а тому оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові в зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Відповідно до змісту ст. ст. 11 та 33 ЦПК України суд розглядає справи лише в межах заявлених вимог і не може самостійно, без клопотання позивача, замінювати первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучати до участі у справі іншу особу як співвідповідача (правова позиція Верховного Суду України, викладена у постанові від 21 січня 2015 року, справа № 6-204цс14).

Таким чином, суд першої інстанції не наділений процесуальним правом щодо заміни первісного відповідача належним відповідачем або залучати до участі у справі іншу особу як співвідповідача, без відповідного клопотання позивача.

Статус третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, визначений ст. 35 ЦПК України і залучаються чи вступають у справу зазначені треті особи, якщо рішення в справі може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї із сторін та мають процесуальні права і обов'язки, встановлені ст.27 цього кодексу.

Виходячи із вимог ст. 31 ЦПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, не є сторонами у справі та не наділені процесуальними правами позивача чи відповідача.

До суду з клопотанням про залучення до участі в справі спочатку в якості відповідача, а згодом в якості співвідповідача звернулася ОСОБА_6 Ухвалою суду від 30 листопада 2015 року її було залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору.

Ухвалою цього ж суду від 25 січня 2016 року їй відмовлено у залученні до участі в справі в якості співвідповідача.

Із журналу судового засідання вбачається, що суд першої інстанції з дотриманням вимог статей 3, 10, 60, 31,35 ЦПК України сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, розглянув клопотання ОСОБА_6, та врахувавши думку позивача та його представника, які заперечували проти цього, прийняв відповідне рішення.

З врахуванням викладеного доводи апеляційної скарги про наявність підстав для відмови у позові у зв'язку з тим, що третя особа має бути залучена до участі у справі в якості відповідача або співвідповідача є передчасним, оскільки за даним позовом остаточно не вирішується питання щодо юридичної долі предмета спору. Крім того, судом першої інстанції питання щодо залучення ОСОБА_6 до участі в справі вирішувалося відповідно до положень ЦПК України.

Згідно зі ст.ст. 1, 3, 15 ЦПК України завданням цивільного судочинства є захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають, зокрема, з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Згідно зі ст. ст. 2, 17 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства; компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 3 КАС України визначено, що справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Суб'єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (п. 7 ч. 1 ст. 3 КАС України).

Отже, до компетенції адміністративних судів належать публічно-правові спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно до прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінський функцій.

При цьому невід'ємним критерієм розмежування справи, що розглядається за правилами цивільного судочинства, від справи, що розглядається за правилами адміністративного судочинства, є характер спірних правовідносин.

Рішенням Конституційного Суду України від 1 квітня 2010 року № 10-рп/2010 у справі за конституційним поданням Вищого адміністративного суду України щодо офіційного тлумачення положень ч. 1 ст. 143 Конституції України, пп "а", "б", "в", "г" ст. 12 ЗК України, п. 1 ч. 1 ст. 17 КАС України вирішено: положення пп "а", "б", "в", "г" ст. 12 ЗК України в частині повноважень сільських, селищних, міських рад відповідно до цього Кодексу вирішувати питання розпорядження землями територіальних громад, передачі земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності треба розуміти так, що при вирішенні таких питань ці ради діють як суб'єкти владних повноважень; положення п. 1 ч. 1 ст. 17 КАС України стосовно поширення компетенції адміністративних судів на "спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності " слід розуміти так, що до публічно-правових спорів, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів, належать і земельні спори фізичних чи юридичних осіб з органом місцевого самоврядування як суб'єктом владних повноважень, пов'язані з оскарженням його рішень, дій чи бездіяльності.

Така ж правова позиція висловлена в п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2 "Про внесення змін та доповнень до постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ", яким внесено зміни до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ".

Однак, як убачається з матеріалів справи, однією з підстав звернення ОСОБА_3 з позовом до суду є оскарження в частині рішення Надбузької сільської ради Миколаївського району Миколаївської області. При цьому позивач вказує на те, що оскаржуваним рішенням порушується його право власності на земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 на території Надбузької сільської ради Миколаївського району Миколаївської області, призначена для будівництва та обслуговування жилого будинку, оскільки добровільно від цієї земельної ділянки він не відмовлявся.

Відповідно до ч.2 ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Порушені права землекористувачів підлягають відновленню в порядку, встановленому законом (ч. 2 ст. 95 ЗК України).

Таким чином, спір у справі, що розглядається, не є публічно-правовим, не стосується захисту прав, свобод і інтересів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органу місцевого самоврядування, оскільки цей орган, приймаючи оскаржуване рішення, не здійснював відносно позивача владних управлінських функцій на основі законодавства в сенсі тих функцій, що містяться в КАС України.

У даному випадку предметом спору є право позивача на безперешкодне користування його власністю у зв'язку з порушенням такого права, яке підлягає поновленню у тому числі і шляхом скасування оскаржуваного рішення.

Отже, між сторонами виник спір про право, а вирішення такого спору провадиться на підставі норм цивільного судочинства.

А тому посилання в апеляційній скарзі про необхідність розгляду даного спору в порядку адміністративного судочинства є безпідставними.

Керуючись статтями 303, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 25 січня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до Надбузької сільської ради Миколаївського району Миколаївської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору - Миколаївська районна державна адміністрація, ОСОБА_6, про визнання незаконним та скасування в частині рішення Надбузької сільської ради Миколаївського району Миколаївської області №3 від 20 вересня 2000 року - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Судді: