Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/1093/16 Головуючий у суді І-ї інстанції Ковальова О. Б.
Доповідач Кривохижа В. І.
УХВАЛА

Іменем України

27.07.2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області в складі:

Головуючого: Кривохижі В.І.

Суддів: Мурашка С.І. Сукач Т.О.

за участі секретаря Савченко Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи - ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ТОВ «Стейт Сервіс», ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_15, ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_27, ОСОБА_28, ОСОБА_29, ОСОБА_30, ОСОБА_31, про визнання права власності на нерухоме майно, за апеляційною скаргою ОСОБА_2, в інтересах якої діє ОСОБА_32, на рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 21 січня 2016 року,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 21 січня 2016 року відмовлено у позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи - ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ТОВ «Стейт Сервіс», ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_15, ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_27, ОСОБА_28, ОСОБА_29, ОСОБА_30, ОСОБА_31, про визнання права власності на нерухоме майно.

Суд дійшов висновку про те, що, встановивши факт набуття відповідачем права власності на новостворену будівлю комплексу, у межах заявлених вимог не може бути визнано право власності на частину цього об»єкту, не зазначивши, з яких, передбачених ст.346 ЦК України підстав, припинено право власності відповідача на спірні приміщення.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду з ухваленням нового про задоволення вимог через неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права. Зазначається, зокрема, що судом не були враховані всі обставини, які мають значення для справи, а висновки суду, викладені в оскаржуваному рішенні, є такими, що не відповідають обставинам справи. На підставі вимог ст.ст.317, 319, 321, 392 ЦК України суд був зобов»язаний захистити порушене право шляхом визнання права власності на спірні приміщення.

Відповідач та треті особи належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з»явилися, що відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши доповідача, представника позивача, який підтримував доводи скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах, визначених ст.303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частиною першою статті 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ч.2 ст.331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою (ст.392 ЦК України).

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права. Способом захисту права та інтересу є, зокрема, визнання права.

Судом першої інстанції встановлено, що 25 квітня 2011 року між сторонами укладено договір про інвестування в будівництво нежитлових приміщень ( а.с.8-10).

За умовами договору ОСОБА_2 зобов'язалась профінансувати будівництво нежитлових приміщень на першому поверсі в багатофункціональному комплексі по АДРЕСА_1 з метою отримання у власність цього об'єкта, який складається з п'яти нежитлових приміщень (торгівельний зал, два кабінети, туалет, кладовка), загальною площею 318 кв.м, а відповідач зобов'язався здійснити будівництво (реконструкцію) об'єкта та протягом одного місяця, після закінчення будівництва об'єкта, прийняття його Державною приймальною комісією в експлуатацію та закінчення технічної інвентаризації, надати інвестору дані по об'єкту з визначенням його фактичного номера та фактичної загальної площі, передати інвестору об'єкт по акту приймання-передачі разом з пакетом документів, необхідних для реєстрації права власності на об'єкт (п.п.2.1, 3.1, 5.2.5 договору).

Відповідно до пунктів 2.3, 2.4 вказаного договору, інвестор приймає участь в інвестуванні будівництва об'єкта шляхом внесення грошових коштів в інвестування своєї частки, з подальшим отриманням її у свою власність на умовах цього договору; після введення об'єкта в експлуатацію і проведення інвестором всіх передбачених цим договором розрахунків інвестор набуває права на отримання своєї частки, що оформляється відповідним актом приймання - передачі, відповідно до умов цього договору.

Згідно з пунктом 4.1 договору загальна сума вартості об'єкту на момент укладення договору складає 1 760 000 грн., які інвестор здійснює шляхом передачі готівки забудовнику або внесення коштів на рахунок забудовника, без врахування ПДВ, згідно з графіком фінансування (додаток №1 до договору).

30 серпня 2011 року ОСОБА_3 видав ОСОБА_2 розписку про сплату нею 100 % вартості об'єкту фінансування згідно з графіком (а.с.11).

25 грудня 2011 року була укладена додаткова угода, де п.3.1 договору був викладений в новій редакції, якою визначено конкретні номери приміщень, з яких складався об'єкт інвестування, та його площа (а.с. 12).

Згідно акту приймання-передачі від 25 грудня 2011 року відповідач передав, а позивачка прийняла від нього об'єкт інвестування (а.с. 12 ).

На підставі рішення виконавчого комітету Олександрійської міської ради Кіровоградської області № 1011 від 22 грудня 2011 року ОСОБА_3 отримав свідоцтво про право власності на всю будівлю торговельного центру, яке зареєстроване у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с.21).

Обгрунтовуючи вимоги, позивач посилалась на те, що набуття відповідачем права власності на увесь об'єкт будівництва, в тому числі і на частину майна, профінансовану нею у повному обсязі відповідно до розписки від 30 серпня 2011 року, порушує її права як власника майнових прав на спірні нежитлові приміщення, набутих у встановленому законом порядку, а тому є підставою для визнання за нею права власності на ці приміщення.

Суд дійшов правильного висновку, що на час укладення сторонами договору про фінансування будівництва правовідносини щодо залучення коштів фізичних осіб з метою фінансування будівництва, порядку управління цими коштами регулювалися Законами України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» від 19 червня 2003 року № 978-IV та «Про інвестиційну діяльність» від 18 вересня 1991 року № 1560-XII.

Тобто, ні зазначеними нормами, ні нормою статті 331 ЦК України не передбачено виникнення права власності на новостворений об'єкт нерухомості на підставі судового рішення.

Порядок оформлення права власності на об'єкт інвестування після прийняття такого об'єкту до експлуатації визначено зазначеними нормами.

Такі висновки суду відповідають правовій позиції, яка висловлена Верховним Судом України у постанові від 18 лютого 2015 року (справа № 6-244цс14).

Відповідно до ст.ст.58,59 ЦПК України правильним є висновок суду, що дана відповідачем розписка не може бути належним та допустимим доказом, оскільки за кожним об'єктом будівництва (реконструкції ) забудовник зобов'язаний вести звітність щодо надходження коштів за встановленою законодавством формою, чого не заперечував і відповідач у судовому засіданні, не надавши таких доказів до суду.

Грунтується на законі і висновок суду про те, що встановивши факт набуття відповідачем 22 грудня 2011 року права власності на новостворену будівлю багатофункціонального комплексу, у межах заявлених вимог не може бути визнано право власності на частину цього об»єкту за позивачем, не зазначивши, з яких, передбачених ст.346 ЦК України підстав, припинено право власності відповідача на спірні приміщення.

Враховуючи, що відповідач відповідно до умов договору інвестування передав за актом позивачу нежитлові приміщення, посилання позивача про необхідність захисту її прав шляхом визнання за нею права власності на новостворене майно не можна визнати обґрунтованим.

Той факт, що позивач не оформила право власності в установленому порядку на об'єкт фінансування, не є підставою для визнання права власності за нею з підстав, передбачених ст.ст.331, 392 ЦК України, у судовому порядку, а може свідчити про необхідність використання іншого, передбаченого законом, способу захисту свого права.

Крім того, матеріалами справи також підтверджується, що у 2012 році відповідачем відчужено частки у цьому майні, зокрема, за договорами дарування, за якими право власності на частину нерухомого майна перейшло до третіх осіб (а.с.21-24, 43-56).

У судовому засіданні апеляційного суду представник позивача не заперечував, що крім відповідача, власниками часток спірного нерухомого майна являються треті особи, які не є відповідачами у даній справі.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Суд першої інстанції належним чином встановив обставини справи, дав правильну оцінку наданим доказам, в тому числі і письмовим, і дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність та необґрунтованість вимог.

Тому не грунтуються на законі та є безпідставними доводи скарги, які не є істотними та не містять посилань на докази, які б спростовували висновки суду першої інстанції, вони були предметом розгляду в судовому засіданні і їм дана належна оцінка. Надані сторонами докази оцінені судом відповідно до вимог ст.ст.10, 60, 212 ЦПК України.

Посилання у скарзі на вимоги ч. 4 ст. 174 ЦПК України безпідставні, так як вони застосовуються виключно у разі, якщо визнання позову відповідачем не суперечить закону.

Безпідставними є і доводи скарги щодо незастосування Закону України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» до даних правовідносин, оскільки відповідно до ст.2 зазначеного Закону об'єкт інвестування - квартира або приміщення соціально-побутового призначення (вбудовані в житлові будинки або окремо розташовані нежитлові приміщення, гаражний бокс, машиномісце тощо) в об'єкті будівництва, яке після завершення будівництва стає окремим майном.

Рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, вимоги матеріального і процесуального права при розгляді справи додержано. В межах доводів апеляційної скарги підстав для його скасування або зміни не встановлено (стаття 308 ЦПК).

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 315 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу відхилити, а рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 21 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: В.І. Кривохижа

Судді: С.І.Мурашко

Т.О.Сукач