Номер провадження: 22-ц/785/1958/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Ващенко Л. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.05.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого Ващенко Л.Г.

суддів Колеснікова Г.Я., Вадовської Л.М.

при секретарі Козак М.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 21 грудня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: Головне управління державної міграційної служби України в Одеській області про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

ВСТАНОВИЛА:

15.01.2004 року, ОСОБА_2 звернулась із позовом про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування жилим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 з підстав ст.ст. 71,72 ЖК УРСР.

Позов обгрунтовано тим, що відповідач з січня 1998 року тривалий час не проживає у спірній квартирі без поважних причин.

Під час розгляду справи позивачка неодноразово змінювала підстави позову.

Остаточно уточнивши вимоги у вересні 2015 року, позивачка просила, на підставі ст. 71 ЖК УРСР, визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, оскільки він з 2002 року не з'являється до квартири, обов'язки по договору найму жилого приміщення не виконує, відсутній у квартирі тривалий час без поважних причин.

Представник позивачки підтримав позов у суді першої інстанції.

Відповідач і його представник позов не визнали, стверджуючи, що відповідач відсутній у спірній квартирі з поважних причин.

Справа слухалась судами неодноразово.

Останнім рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 21.12.2015 року у позові відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка просить рішення суду скасувати, постановити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на незаконність рішення суду, неправильну оцінку судом показів свідків, невідповідність висновків суду обставинам справи.

У засіданні колегії суддів: позивачка і її представник скаргу підтримали; відповідач і його представник скаргу не визнали.

Рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін на підставі ст. 308 ЦПК України.

За змістом ст. 308 ч.1 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції постановив рішення із дотриманням норм матеріального та процесуального права.

З матеріалів справи вбачається наступне.

Вперше із позовом про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням з підстав ст. 71,71 ЖК України позивачка звернулась у січні 2004 року (а.с.3 т.1).

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 11.02.2004 року /ухвала про виправлення описки від 20.05.2011 року/ позов задоволено. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 26.12.2011 року, рішення суду першої інстанції від 11.02.2004 року скасовано і позивачці відмовлено у позові. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27.06.2012 року, рішення суду першої інстанції від 11.02.2004 року і рішення суду апеляційної інстанції від 26.12.2011 року скасовані, справа направлена на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с.14,15,35,112-115,136,137 т.1).

08.11.2012 року позивачка змінила підстави позову і просила визнати відповідача таким, що втратив право користування спірним жилим приміщенням з підстав ст. 107 ЖК УРСР (а.с.154,155 т.1).

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 04.04.2013 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 13.05.2015 року, позов задоволено. Ухвалою вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29.07.2015 року, рішення суду першої інстанції від 04.04.2013 року і ухвала апеляційного суду від 13.05.2015 року скасовані, справа направлена на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с.194,195,223-226 т.1,а.с. 18,19 т.2).

Позивачка, остаточно уточнивши вимоги у вересні 2015 року, просила визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням у квартирі АДРЕСА_2 з підстав ст.71 ЖК УРСР, зазначаючи, що відповідач не проживає у спірному жилому приміщенні без поважних причин з 2002 року (а.с.3 т.1, а.с.31,32 т.2).

Суд, відмовляючи у позові виходив з того, що позивачка не довела своїх вимог, при цьому, відповідач довів, що він відсутній у спірному жилому приміщенні з поважних причин.

Висновок суду відповідає обставинам справи і вимогам закону ст. 71 ЖК УРСР, ст. ст. 57-60 ЦПК України.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі ордера від 27.11.1987 року №128, виданого виконавчим комітетом Іллічівської районної ради народних депутатів м. Одеси, відповідачу ОСОБА_3 на склад сім'ї з 4/х осіб видано ордер на право вселення у спірну квартиру. Станом на час видачі ордера сторони перебували у шлюбі. 14.04.1998 року шлюб між сторонами розірвано.

Станом на лимтопад 2003 року у спірній квартирі, яка на той час належала до комунальної власності м. Одеси, у квартирі були зареєстровані: відповідач, як наймач жилого приміщення, позивачка, їхні діти ОСОБА_4 і ОСОБА_3 та онука ОСОБА_5В.(довідка від 17.11.2003 року (а.с.6 т.1).

Суд, на підставі пояснень сторін та свідків, встановив, що між сторонами тривалий час існували неприязні відносини, зокрема через те, що відповідач зловживав спиртними напоями, а також з приводу користування спірною квартирою.

У суді першої інстанції і у суді апеляційної інстанції відповідач пояснював, що з лютого 2001 року по лютий 2002 року він проходив лікування від алкоголізма в умовах лікувально-трудового профілакторія (далі-ЛТП), а наприкінці лютого 2002 року повернувся з лікування, маючи намір проживати у спірній квартирі. Однак позивачка не впустила його до квартири, змінивши замки на вхідних дверях, внаслідок чого між ними постійно виникали сварки та бійки. Під час однієї такої сварки у березні 2002 року він отримав травму коліна, після чого позивачка і донька привезли його у квартиру по вул. Балківській,35 у м. Одесі, яка належить на праві власності позивачці й залишили його там проживати (а.с. 164 т.1, а.с.65 т.2).

Посилаючись на те, що він не бажав проживати у кімнаті квартири загального користування по вул. Балківській,35 у м. Одесі, яка належить на праві власності позивачці, а також, що через постійні сварки із позивачкою з приводу користування спірним жилим приміщенням, відповідач зазначав, що він змушений з 2002 року тимчасово проживати не за місцем реєстрації, а в інших місцях.

Позивачка у засіданні колегії суддів частково підтвердила зазначені обставини, зокрема те, що відповідач у 2001-2002 роках проходив курс лікування в ЛТП, між нею і відповідачем тривалий час існують неприязні відносини з приводу зловживання відповідачем спиртними напоями та користування спірним жилим приміщенням, у 2002 році з її згоди відповідач нетривалий час проживав у ІНФОРМАЦІЯ_1, яка належить їй на праві власності.

Допитаний у суді свідок ОСОБА_6 підтвердив, що у лютому 2002 року вони разом із відповідачем приходили у спірну квартиру, однак позивачка не впустила відповідача у квартиру, відмовилась відчинити двері і надати позивачу ключі від вхідної двері (а.с.69-74 т.2).

Свідок ОСОБА_7, працівник міліції, також підтвердив, що у 2002 році він приходив з відповідачем у спірну квартиру, однак позивачка не впустила відповідача (а.с.44,47,48 т.2).

Суд, відповідно до ст. 212 ЦПК України, оцінив належність, допустимість, достатність та достовірність кожного доказу, зокрема надав оцінку доказам: поясненням сторін та показам свідків, які були допитані за клопотаннями сторін, а також достатність та взаємний зв'язок доказів у їх сукупності і результати оцінки навів у рішенні.

Зважаючи на те, що оцінка доказів суду грунтується на повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні всіх доказів у справі, доводи позивачки у скарзі про те, що суд не дав належної оцінки показам свідків, які допитані за її клопотанням не заслуговують на увагу.

Оскільки встановлено, що відповідач з 2002 року не проживає у спірному жилому приміщенні через неправомірну поведінку позивачки та членів її сім'ї, які чинили відповідачу перешкоди у проживанні, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що позивачка не довела своїх вимог, тоді як відповідач, відповідно до ст. ст. 71, 72 ЖК УРСР, довів, що він відсутній у спірній квартирі понад встановлені строки з поважних причин.

Доводи позивачки у скарзі про те, що довідка МКЛ №1 від 04.03.2002 року про отриману відповідачем травму коліна у березні 2002 року є недопустимим доказом колегія суддів не бере до уваги, оскільки зазначена довідка належними і допустимими доказами не спростована (а.с.65).

Інших, правових доводів, апеляційна скарга не містить.

Приймаючи до уваги, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відмову у позові, колегія суддів відхиляє апеляційну скаргу, а рішення суду залишає без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 21 грудня 2015 року року-

залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала апеляційного суду може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України із розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Судді апеляційного суду Одеської області Л.Г. Ващенко

ОСОБА_8

ОСОБА_9