Справа № 203/6615/15-ц
Провадження № 2/0203/286/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.08.2016 року Кіровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Єдаменко С.В.,

при секретарі Заярній А.Ю.,

за участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, третя особа без самостійних вимог приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5 про договору дарування недійсним,

встановив:

07 грудня 2015 року позивачка звернулись до Кіровського районного суду міста Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування квартири. Свої позовні вимоги мотивувала тим, що їй по праву власності належала квартира АДРЕСА_1 ім. В.І. Леніна в м. Дніпропетровську. Протягом тривалого часу у позивачки склались дружні стосунки з відповідачкою, яка їй допомагала, забезпечувала її доглядом. За пропозицією відповідачки позивачка уклала з нею договір дарування від 25 лютого 2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5 При цьому вона вважала, що й в подальшому відповідачка допомагатиме в її утриманні. На цей час, відповідачка їй допомоги не надає, позивачка зясувала, що договір дарування не передбачає обовязків відповідачки з цього приводу, вважає, що припустилась істотної помилки при його укладанні, у звязку з чим просить визнати цей договір недійсним.

В судовому засідання представник позивачки підтримала позов, вказала, що договір укладений під впливом помилки, тому підлягає визнанню недійсним.

Позивачка в судовому засіданні підтримала свої позовні вимоги, просила визнати договір дарування недійсним, вказувала, що не мала не меті здійснити дарування квартири та позбавити себе будь-яких прав на неї з моменту укладання договору. Вона склала заповіт на імя відповідачки, а в подальшому, з метою полегшення для відповідачки переоформлення спірної квартири підписала договір дарування, сподіваючись на своє утримання та забезпечення з боку відповідачки.

Представник відповідачки в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала. Вказувала, що договір укладений позивачкою добровільно без будь-якого примусу, вона самостійно підписала відповідні документи, була ознайомлена з умовами договору, про що прямо зазначено в ньому. Позивачка неодноразово висловлювала при свідках своє бажання подарувати спірну квартиру відповідачці, тому немає підстав стверджувати, що вона помилялись стосовно правової природи укладеного договору. На цей час, відповідачка жодним чином не обмежує можливості позивачки проживати в цій квартирі.

Третя особа в судове засідання не зявилась, про причини неявки не повідомила, повідомлялась про час і місце розгляду справи належним чином.

Вислухавши пояснення сторін, показання свідків, розглянувши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Позивачці по праву власності згідно свідоцтва про право власності на житло від 26 листопада 1996 року, зареєстрованого в МБТІ за № 290п-620 належала квартира АДРЕСА_1 ім. В.І. Леніна в м. Дніпропетровську (а.с. 152).

Як пояснили в судовому засіданні сторони та свідки між позивачкою та відповідачкою склались довготривалі дружні стосунки. Відповідачка надавала допомогу позивачці, яка є особою похилого віку. Позивачка сподівалась на продовження таких відносин і на майбутнє.

04 серпня 2008 року позивачка склала на імя відповідачки заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_6 (за реєстром № 3279), яким заповіла відповідачці квартиру АДРЕСА_2 ім. В.І. Леніна в м. Дніпропетровську (а.с. 79).

25 лютого 2013 року між позивачкою та відповідачкою було укладено договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського ОСОБА_5 за реєстром № 136 (а.с. 151).

Відповідно до п. 1 вказаного договору дарувальник (позивачка) дарує (безоплатно передає у власність), а обдаровувана (відповідачка) приймає у дарунок кватиру за адресою: АДРЕСА_3.

Згідно п. 5 цього договору дарувальник та обдаровуваний в присутності нотаріуса стверджують, що договір спрямований на реальне настання наслідків, що обумовлені ним, їх волевиявлення є вільним та відповідає внутрішній волі, договір, що укладається, не має характеру удаваного чи фіктивного правочину.

Відповідно до п. 9 договору дарування від 25 лютого 2013 року цей договір є укладеним з дня його нотаріального посвідчення. Право власності за договором дарування виникає з моменту прийняття дарунку. Прийняттям дарунку за домовленістю сторін вважається одержання обдаровуваною примірника цього договору після його підписання та нотаріального посвідчення. Відповідно статті 334 Цивільного кодексу України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Право власності на нерухоме майно за цим договором у покупця виникає з дня державної реєстрації права в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, яка здійснюється одночасно з нотаріальним посвідченням цього договору (а.с.151 на зв.)

Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна № 52070146 від 26 січня 2016 року, отриманої на запит суду, право власності на квартиру АДРЕСА_4 ім. В.І. Леніна в м. Дніпропетровську зареєстровано за відповідачкою на підставі спірного договору (а.с. 33).

Позивачка продовжує проживати у вказаній квартирі, що не заперечувалось сторонами в судовому засіданні. Як видно з копії паспорту позивачки, її місце проживання зареєстровано у цій квартирі (а.с. 6 на зв.)

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 229 Цивільного кодексу України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статті 236 Цивільного кодексу України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Як зазначено в правовій позиції, висловленій у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року № 6-202цс15 виходячи зі змісту статей 203, 717 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Сам по собі факт прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору не може бути підставою для відмови в задоволенні позову про визнання цього договору недійсним.

Вирішуючи питання про наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суду необхідно встановити: вік позивача, його стан здоров'я та потребу у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування, тощо.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Відповідно до ч. 5 ст.13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду України, враховуються іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Підстав для іншого застосування норм матеріального права, ніж у наведеній вище постанові Верховного Суду України не вбачається.

З роз'яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Суд приймає до уваги, що позивачка є особою похилого віку, спірна квартира є єдиним місцем для її проживання, у разі її фактичної передачі відповідачці позивачка не мала іншого місця, де вона б мала можливість жити. Суд також враховує, що після укладання договору дарування позивачка залишилась жити у спірній квартирі, з реєстрації за цим місцем проживання не знімалась, жодних договорів між позивачкою та відповідачкою щодо користування квартирою не укладалось. Вказані обставини в їх сукупності свідчать про те, що укладаючи договір дарування позивачка не мала на меті здійснити безоплатне відчуження належної їй квартири з моменту укладання та нотаріального посвідчення договору та державної реєстрації прав за ним, а сприймала його лише як певний правовий інструмент щодо переоформлення прав на спірну квартиру в майбутньому.

Суд також звертає увагу, що відповідачка не наполягала на звільненні позивачкою спірної квартири або на укладанні певних правочинів, які б стали правовою підставою для користування позивачкою власністю відповідачки. Фактично відповідачка не набула реального володіння квартирою та можливістю користуватись нею та не висловлювала з цього приводу будь-яких застережень чи вимог.

При цьому, у суду відсутні підстави застосування приписів ст. 235 Цивільного кодексу України та визнання спірного договору дарування прихованою формою правочинів довічного утримання чи спадкового договору, оскільки не було встановлено, що між сторонами погоджувались всі істотні умови, характерні для цих договорів.

Оскільки при укладанні договору дарування позивачка припустилась помилки стосовно прав та обовязків сторін договору: що вона втрачатиме право власності на спірну квартиру і будь-які права на проживання в ній з моменту укладання договору, а відповідачка не має у звязку з цим жодних зустрічних зобовязань щодо утримання позивачки та надання їй допомоги, суд приходить до висновку, що така помилка має істотне значення, а спірний договір дарування підлягає визнанню недійсним з моменту його укладання.

Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України за результатами розгляду сума судового збору, сплаченого позивачкою при поданні позову та за подання заяви про забезпечення позовних вимог в загальному розмірі 730 грн. 80 коп. (а.с. а.с. 20, 45), підлягає стягненню з відповідачки.

На підставі викладеного, ст.ст. 15, 203, 204, 215, 229, 236, 717 Цивільного кодексу України, ст.ст. 10, 11, 60, 79, 88, 212, 213, 215 ЦПК України, суд,

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про договору дарування недійсним задовольнити.

Визнати недійсним з моменту укладення договір дарування квартири АДРЕСА_5 (вул. Січеславська Набережна) в м. Дніпропетровську (м. Дніпро) між ОСОБА_1 та ОСОБА_4, посвідчений 25 лютого 2013 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5, за реєстром № 136.

Стягнути з ОСОБА_4, номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, адреса: м. Дніпро (м. Дніпропетровськ), вул. Січеславська Набережна (вул. Набережна ім. В.І. Леніна) АДРЕСА_6 на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, номер облікової картки платника податків НОМЕР_2, адреса: м. Дніпро (м. Дніпропетровськ), вул. Січеславська Набережна (вул. Набережна ім. В.І. Леніна) АДРЕСА_7 витрати по сплаті судового збору в розмірі 730 (Сімсот тридцять) грн. 80 коп.

Рішення суду набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 223 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Кіровський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення складено 31.08.2016 р.

Суддя С.В. Єдаменко