У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Закропивного О.В., Мазур Л.М.,

МартинюкаВ.І., Нагорняка В.А.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, про поділ майна подружжя, стягнення коштів, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Київської області від 26 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що під час перебування у шлюбі з ОСОБА_4 з 4 червня 2011 року по 29 березня 2013 року ними було заощаджено кошти в сумі 123 тис. грн, які відповідач 30 січня 2013 року, за її згодою, передав у позику ОСОБА_5 строком користування до 30 січня 2014 року. Однак після закінчення строку дії договору позики повернути її половину коштів ОСОБА_4 відмовився, при цьому без її згоди 12 лютого 2014 року знову передав спільні кошти у борг ОСОБА_5

Просила поділити грошові кошти, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, та стягнути з відповідача на її користь 77 272 грн 58 коп.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19 травня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 26 жовтня 2015 року рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19 травня 2015 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено. У рахунок поділу майна між подружжям стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 77 272 грн 58 коп.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив із того, що спірні грошові кошти є об'єктом спільної сумісної власності і позивач має відповідні майнові права на ці кошти, однак вони на даний час відсутні у відповідача, а поділу підлягає лише майно, яке наявне у подружжя на час розгляду справи. Крім того, рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 червня 2014 року спірні кошти стягнуті з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4, яке на даний час не виконано, тому стягнути вказані кошти неможливо.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення міськрайонного суду та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову, виходив із того, що договір позики від 12 лютого 2014 року було укладено відповідачем у порушення ст. 65 СК України, без згоди позивача як співвласника спільного майна подружжя. Оскільки даний договір було укладено вже після розірвання шлюбу між сторонами, не можна вважати, що відповідач діяв за згодою позивача, а тому ОСОБА_3 з урахуванням норм ч. 1 ст. 70 СК України, має право на 1/2 частини спірних коштів.

Проте погодитися з такими висновками суду апеляційної інстанції не можна.

Судами установлено, що 4 червня 2011 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб. Згідно з розпискою від 30 січня 2013 року ОСОБА_5 отримав від ОСОБА_4 123 тис. грн, які зобов'язувався повертати у розмірі 10 250 грн з 25 по 30 число кожного місяця до 30 січня 2014 року.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29 березня 2013 року шлюб між сторонами було розірвано.

Відповідно до розписки від 12 лютого 2014 року, у зв'язку з невиконанням умов розписки від 30 січня 2013 року ОСОБА_5 зобов'язувався віддати залишок боргу в розмірі 117 тис. грн до 28 липня 2014 року, і у зв'язку з інфляцією вказані кошти було перераховано в іноземну валюту і становили 13 765 доларів США.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 червня 2014 року стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 у рахунок заборгованості за договором позики грошові кошти в сумі 154 545,16 грн, яке набрало законної сили.

Сторонами не заперечується той факт, що згідно з розписки від 30 січня 2013 року ОСОБА_4 передав грошові кошти ОСОБА_5 за згодою ОСОБА_3

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Згідно із ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Відповідно до п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що перебуває у третіх осіб.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позичальник) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Судом апеляційної інстанції зазначено про те, що спірні кошти в розмірі 123 тис. грн є спільним майном подружжя і позивач, відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України має право на 1/2 їх частини. ОСОБА_3 не була стороною у справі про стягнення боргу з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4, а тому вона не може бути стороною виконавчого провадження та 1/2 частина спірних коштів не буде стягнута на її користь як частина спільної сумісної власності подружжя.

Проте такий висновок є помилковим, оскільки ОСОБА_5 не виконав своїх зобов'язань з повернення позики, у матеріалах справи відсутні відомості про виконання рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 червня 2014 року, на даний час у відповідача такі кошти відсутні, а тому вимога про стягнення частини заборгованості з ОСОБА_4 є безпідставною. Крім того, порушення ОСОБА_5 свого обов'язку щодо повернення позики не створює обов'язку у ОСОБА_4 сплачувати 1/2 частини цього боргу колишній дружині у рахунок поділу спільного сумісного майна подружжя.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

З урахуванням наведеного оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції відповідно до приписів ст. 339 ЦПК України підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Київської області від 26 жовтня 2015 року скасувати, рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19 травня 2015 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: О.В. Закропивний

Л.М.Мазур

В.І.Мартинюк

В.А.Нагорняк