У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, третя особа - Миколаївська міська рада, про усунення перешкод у користуванні суміжними земельними ділянками за касаційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_6 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 28 березня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 7 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2013 року ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 звернулися до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що вони є співвласниками будинку АДРЕСА_1. Згідно зі свідоцтвом про право на спадкування за законом від 10 квітня 2006 року ОСОБА_3 належить 1/3 частка спільного будинку; на підставі договору дарування від 25 липня 1995 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 - по 1/6 частці будинку кожному; у порядку спадкування за законом після смерті батьків ОСОБА_6 - 1/3 частку будинку.

Відповідно до розміру часток убудинку сторони є користувачами прибудинкової земельної ділянки площею 681 кв. м, виділеної їх правопопередникам для будівництва і обслуговування житлового будинку рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської Ради депутатів трудящих за від 3 серпня 1955 року № 1254. Земельна ділянка ними не приватизована.

Власником будинку, щорозташований на суміжній земельній ділянці по АДРЕСА_2, є відповідач ОСОБА_7, яка самочинно перемістила межу міжземельними ділянками, зменшивши розмір земельної ділянки, що знаходиться у їхньому користуванні, і не бажає її відновити.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 просили суд усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, зобов'язати ОСОБА_7 звільнити самочинно зайняту земельну ділянку площею 24 кв. м.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 28 березня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 7 грудня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять оскаржувані судові рішення скасувати й направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, суд першої інстанції виходив із того, що рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 30 січня 2006 року, яке набрало законної сили, спірна земельна ділянка виділена у користування співвласникам домоволодіння АДРЕСА_2: ОСОБА_11 та ОСОБА_9, при цьому право власності на суміжні земельні ділянки не зареєстровано ні за позивачами, ні за відповідачами.

Апеляційний суд погодився з такими висновками суду першої інстанції, зазначивши також про те, що спори про встановлення межі сусідніх земельних ділянок не можуть вирішуватися судами, оскільки це знаходиться за межами їх юрисдикції. Крім того, даний спір не може вирішуватися у заявлений позивачами спосіб захисту, оскільки за висновками первісної від 11 листопада 2013 року та повторної від 30 жовтня 2015 року експертиз межі суміжного землекористування між земельними АДРЕСА_2 і АДРЕСА_1 не встановлені, а тому не можуть бути відновлені.

Проте повністюпогодитись із таким висновкомапеляційного суду не можна.

Відповідно до положень ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Зміст ухвали суду апеляційної інстанції передбачено в ст. 315 ЦПК України, в якій, зокрема, зазначаються: узагальнені доводи та заперечення осіб, які беруть участь у справі; встановлені судом першої інстанції обставини; мотиви, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався; у разі відхилення апеляційної скарги зазначаються мотиви її відхилення.

Таким вимогам закону судове рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судами попередніх інстанцій установлено, що домоволодіння АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності позивачам: ОСОБА_3 - 1/3 частка, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 по 1/6 частці кожному, ОСОБА_6 - 1/3 часка. Згідно з рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської Ради депутатів трудящих від 3 серпня 1955 року № 1254 зазначене домоволодіння знаходиться на земельній ділянці площею 681 кв. м.

Суміжне з позивачами домоволодіння АДРЕСА_2 належить на праві спільної часткової власності відповідачам: ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, та розташоване на земельній ділянці площею 1057 кв. м відповідно до рішення виконавчого комітету Миколаївської міської Ради депутатів трудящих від 5 серпня 1955 року.

Право власності як за позивачами, так і за відповідачами на вказані земельні ділянки не зареєстровано, межа між ділянками не встановлювалася.

Згідно зі ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст. 3 ЦПК України).

Відповідно до вимог ст. ст. 321, 391 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування й розпорядження своїм майном.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК).

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

У порушення зазначених норм матеріального та процесуального праваапеляційний суд не надав належної правової оцінки доводам позивачів та наданим ним доказам щодо порушення їхніх прав, зокрема, висновку судової будівельно-технічної експертизи від 11 листопада 2013 року № 125-102, яким встановлено фактичне зайняття відповідачами площі земельної ділянки по вул. 8 Березня, 99 в м. Миколаєві зі сторони позивачів.

Проте апеляційний суд не врахував, що позивачі звернулись до суду із позовом про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, а не з вимогою про встановлення меж земельних ділянок. Апеляційний суд зазначив про неможливість встановлення межі суміжного землекористування між земельними АДРЕСА_2 і АДРЕСА_1, тобто вийшов за межі позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

Також апеляційний суд залишив поза увагою те, що згідно з протоколом засідання комісії Миколаївської міської ради з розгляду земельних спорів від 23 жовтня 2012 року позивачам рекомендовано звернутися до суду для визначення порядку користування земельною ділянкою між співвласниками.

Крім того, п. 5 постанови Верховної Ради Української РСР від 18 грудня 1990 року № 562 «Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР» встановлено, що громадяни, підприємства, установи, організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав власності на землю або землекористування.

Згідно із п. 7 Перехідних положень Земельного кодексу України 2001 року громадяни, які одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки.

У зв'язку з цим посилання суду на те, що позивачка не оформила

право власності чи право користування на земельну ділянку не може бути підставою для відмови в позові.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України власник або землекористувач може вимагати усунення порушень його прав на землю.

Отже, у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 303, 315 ЦПК України апеляційний суд на зазначені вище обставини справи уваги не звернув; зазначених вимог закону не врахував; не з'ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, не дослідив і не оцінив доводи позивачів, усунувся від виконання своїх процесуальних обов'язків, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції не перевірив та дійшов передчасного висновку про залишення його без змін, фактично не вирішивши спір по суті.

За таких обставин ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України, оскільки фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи, судом належним чином не встановлені.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_6 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 7 грудня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

С.Ф.Хопта

В.А.Черненко

С.П.Штелик