У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом Пакульської територіальної громади Чернігівського району Чернігівської області в особі Пакульської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області до ОСОБА_3, Другої Чернігівської державної нотаріальної контори, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, про витребування майна із чужого незаконного володіння, визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним та скасування державної реєстрації права власності за касаційною скаргою Пакульської територіальної громади Чернігівського району Чернігівської області в особі Пакульської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області на рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 1 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 15 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року Пакульська територіальна громада Чернігівського району Чернігівської області в особі Пакульської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області звернулась до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що с. Завод Чернігівського району Чернігівської області відноситься до зони гарантованого добровільного відселення. Рішенням виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 17 вересня 2012 року № 224 ОСОБА_6, у зв'язку з перебуванням у черзі в списку переселенців із радіоактивно забрудненої зони та інваліду Великої Вітчизняної війни, було виділено однокімнатну квартиру АДРЕСА_1. 10 жовтня 2012 року відповідно до акта прийому-передачі ОСОБА_6 передав на баланс Пакульської сільської ради житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_3, унаслідок чого у Пакульської сільської ради виникло право власності на цей житловий будинок. Рішенням Пакульської сільської ради від 25 грудня 2012 року затверджено акт прийому-передачі вказаного житлового будинку та прийнято його на баланс сільської ради. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер, після смерті якого в червні 2014 року ОСОБА_3 отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 21 травня 2012 року на 5/6 часток житлового будинку АДРЕСА_3, який уже був власністю територіальної громади.

Позивач вважав, що післяпідписання акта прийому-передачіОСОБА_6 втратив право власності на житловий будинок, тому домоволодіння не входить до складу спадщини, однак ОСОБА_3 користується вказаним житловим будинком, змінив замки.

Ураховуючи викладене, позивач, уточнивши позовні вимоги, просив суд визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане25 червня 2014 року на ім'я ОСОБА_3, скасувати його державну реєстрацію та витребувати із незаконного володіння ОСОБА_3 житловий будинок АДРЕСА_3.

Рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 1 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 15 січня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі Пакульська територіальна громада Чернігівського району Чернігівської області в особі Пакульської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області просить оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову Пакульської територіальної громади Чернігівського району Чернігівської області в особі Пакульської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що ОСОБА_6 за життя не отримував грошову компенсацію за втрату нерухомого майна, що є обов'язковою умовою для зарахування житлового будинку на баланс органу місцевого самоврядування. Крім того, акт прийому-передачі не надає прав і обов'язків, характерних для правочину, а ОСОБА_6 за життя не подавав заяви про припинення права власності на спірний житловий будинок.

Проте повністю погодитись із такими висновками суду не можна, оскільки суд дійшов їх з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам судові рішення не відповідають.

Судами попередніх інстанцій установлено, що ОСОБА_6 перебував на квартирному обліку у позачерговому списку переселенців із радіоактивно забрудненої зони згідно з направленням на переселення Чернігівської обласної державної адміністрації від 18 лютого 1997 року серії ЧН № 1164 та одночасно був включений до окремого списку як інвалід Великої Вітчизняної війни 1-ї групи, який потребує покращення житлових умов.

8 жовтня 2012 року між ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, укладенодоговір дарування житлового будинку, згідно з яким останній отримав від дарувальників по 1/2 частці житлового будинку з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_3.

Рішенням виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 17 вересня 2012 року № 224 вирішено виділити ОСОБА_6 однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 та видати ордер на вказане жиле приміщення зі зняттям з квартирного обліку.

10 грудня 2012 року за участю ОСОБА_6 та представників Пакульської сільської ради складено акт, згідно з яким ОСОБА_6 здав на баланс сільської ради житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_3.

Рішенням Пакульської сільської ради від 25 грудня 2012 року затверджено акт прийому-передачі у комунальну власність Пакульської територіальної громади житлового будинку з надвірними спорудами за вищевказаною адресою та прийнято вказане нерухоме майно на баланс Пакульської сільської ради.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер, після його смерті із заявами про прийняття спадщини звернулися: ОСОБА_5 та ОСОБА_3

25 червня 2014 року ОСОБА_3 отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 21 травня 2012 року на 5/6 часток житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_3.

Відповідно до положень ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно зі ст. 329 ЦК України юридична особа публічного права набуває право власності на майно, передане їй у власність, та на майно, набуте нею у власність на підставах, не заборонених законом.

У ст. 1 Закону України «Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності» визначено, що передача у державну або комунальну власність об'єктів права інших форм власності може регулюватися положеннями цього Закону, якщо інше не передбачено законом або рішеннями відповідних місцевих рад.

Так, ЦК України не регулює правовідносини передачі об'єктів нерухомого майна з приватної у комунальну власність, тому посилання суду першої та апеляційної інстанцій на норми ст. 347 ЦК України є передчасними.

Відповідно до чч. 5, 6 ст. 7 Закону України «Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності», у редакції, чинній на час складання акта прийому-передачі, передача об'єктів оформляється актом приймання-передачі, який підписується головою і членами комісії. Форма акта приймання-передачі затверджується Кабінетом Міністрів України.

Право власності на об'єкт передачі виникає з дати підписання акта приймання-передачі.

Отже, спеціальним законом визнано акт приймання-передачі належною підставою виникнення переходу права власності. Заборона на законодавчому рівні відсутня.

Частина 1 ст. 182 ЦК України визначає, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Разом з тим законодавець у нормативно-правових актах не встановлює строку для державної реєстрації переходу права власності.

Крім того, процедуру відселення із території, яка зазнала радіоактивного забруднення, та передачі нерухомого майна регулюють спеціальні нормативно-правові акти: постанова Кабінету Міністрів України від 16 грудня 1992 року № 706 «Про порядок відселення та самостійного переселення громадян з територій, що зазнали радіоактивного забруднення внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС»; постанова Кабінету Міністрів України від 18 листопада 2009 року № 1243 «Про затвердження порядку виплати компенсації громадянам за втрачене нерухоме майно у разі відселення або самостійного переселення із радіоактивно забрудненої території».

Згідно з п. 12 Порядку відселення та самостійного переселення громадян з територій, що зазнали радіоактивного забруднення внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС житлові будинки, що належали громадянам, які переселилися

на нове місце проживання, на праві приватної власності, після виплати їм компенсації зараховуються на баланс районних державних адміністрацій, виконкомів міських (міст обласного підпорядкування) Рад народних депутатів або відповідних підприємств, установ, організацій.

У п. 6 Порядку виплати компенсації громадянам за втрачене нерухоме майно у разі відселення або самостійного переселення із радіоактивно забрудненої території втрачене нерухоме майно передається переселенцем відповідному органові самоврядування місця відселення (сільській, селищній, міській раді) у разі, зокрема, забезпечення його житловим приміщенням у місці переселення - відповідно до Порядку відселення та самостійного переселення громадян з територій, що зазнали радіоактивного забруднення внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 грудня 1992 року № 706.

Таким чином, суди у порушення вимог ст. ст. 214, 315 ЦПК України не звернули уваги на те, що передача переселенцем нерухомого майна сільській раді не пов'язана з отриманням ним компенсації, а пов'язана виключно із забезпеченням переселенця житловим приміщенням у місці відселення.

Разом з тим з використанням переселенцем права на переселення та передачею ним втраченого нерухомого майна відповідному органу місцевого самоврядування місця відселення, у попереднього власника припиняється право власності на нерухоме майно та виникає право на отримання грошової компенсації.

Відповідно до положень п. 2 Порядку виплати компенсації громадянам за втрачене нерухоме майно у разі відселення або самостійного переселення із радіоактивно забрудненої території компенсація - це відшкодування вартості нерухомого майна, втраченого на місці відселення на момент припинення права власності, розмір якого визначається шляхом проведення суб'єктом оціночної діяльності незалежної оцінки такого майна у порядку, встановленому Законом України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні».

Крім того, спадкоємці громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської

катастрофи, мають право на грошову компенсацію за втрачене спадкодавцем нерухоме майно, якщо така компенсація була нарахована, але не отримана переселенцем, відповідно до норм ЦК України (п. 5 Порядку виплати компенсації громадянам за втрачене нерухоме майно у разі відселення або самостійного переселення із радіоактивно забрудненої території).

Отже, спадкоємці успадковують право на грошову компенсацію за втрачене спадкодавцем нерухоме майно, а не право на нерухоме майно, оскільки у переселенця припинилось право власності на майно.

Проте у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 303, 315 ЦПК України суди на зазначені положення закону та обставини справи уваги не звернули, не з'ясували належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, не визначилися з характером спірних правовідносин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин доводів позивачаналежним чином не перевірили, не надали їм належної правової оцінки та дійшли передчасного висновку про відмову в задоволенні позову.

За таких обставин, коли фактичні обставини для правильного вирішення справи не встановлені, судові рішення не можуть вважатись законними і обґрунтованими та в силу ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції, під час розгляду якої суду належить урахувати викладене, дати відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити судове рішення відповідно до установлених обставин і вимог закону.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Пакульської територіальної громади Чернігівського району Чернігівської області в особі Пакульської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області задовольнити частково.

Рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 1 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 15 січня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

С.Ф.Хопта

В.А.Черненко

С.П.Штелик