Справа № 464/9995/15 Головуючий у 1 інстанції: Бойко О.М.
Провадження № 22-ц/783/3758/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Ю. Г.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: Штефаніци Ю.Г.

суддів: Берези В.І., Бойко С.М.,

за участі судового секретаря: Брикайло М.В.,

представника Львівської міської ради ОСОБА_2 та представника Сихівської районної адміністрації ОСОБА_3 розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Львівської міської ради на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 15 квітня 2016 року у справі за позовом Львівської міської ради до ОСОБА_4 про приведення земельної ділянки до попереднього стану, -

в с т а н о в и л а:

В грудні 2015 року Львівська міська рада звернулась в суд з вказаним позовом до ОСОБА_4, в якому просить зобовязати відповідача звільнити земельну ділянку кадастровий номер :041:004:0032, загальною площею 0,0056 га, яка знаходиться у м.Львові по вул. Сихівській, буд.2 шляхом демонтажу обєкта площею 66,1 кв.м.

В обґрунтування позову позивач зазначає, що відповідно до договору оренди землі від 30.03.2010 року підприємцю ОСОБА_5 передано в оренду земельну ділянку, кадастровий № :041:004:0032, загальною площею - 0,0056 га, яка знаходиться у м.Львові на вул.Сихівській, 2. Вказаний договір було укладено на три роки із зазначенням в тексті договору до 18.12.2011 року. Згідно із рішенням Господарського суду Львівської області від 03.09.2012 року термін дії цього договору оренди землі від 30.03.2010 року № С-1692 завершився 30.03.2013 року. Згідно із інформацією наданою Департаментом містобудування Львівської міської ради, жодних договірних відносин, щодо використання земельної ділянки кадастровий № :041.004:0032, загальною площею - 0,0056 га, яка знаходиться у м.Львові на вул.Сихівській, 2, після припинення дії договору оренди землі від 30.03.2010 року № С-1692 не виникало. Львівська міська рада передавала у користування вищевказану земельну ділянку лише для обслуговування малої архітектурної форми, що вказує на те, що Львівська міська рада не погоджувала відповідачу забудову земельної ділянки по вул.Сихівській, 2 у м.Львові.

За ствердженням позивача, відповідно до пункту 3 договору оренди землі від 30.03.2010 року в оренду передавалась земельна ділянка без об'єктів нерухомого майна, а тому, земельна ділянка площею 0,0056 га кадастровий № :041:004:0032 на момент передачі в оренду була вільною.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на даний час за адресою: м.Львів, вул.Сихівська,2 знаходиться об'єкт площею 66,1 кв.м, що перебуває у власності відповідача. Відповідно до частини 1 статті 376 Цивільного кодексу України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Львівська міська рада, яка є власником спірної земельної ділянки (кадастровий № :041:004:0032, загальною площею - 0,0056 га) не погоджувала встановлення на ній будь-яких об'єктів, зокрема і площею 66,1 кв.м.

З огляду на викладене позивач просить позов задовольнити.

Оскаржуваним рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 15 квітня 2016 року у задоволені позов Львівської міської ради до ОСОБА_4 про приведення земельної ділянки до попереднього стану шляхом демонтажу будівлі відмовлено.

З даним рішенням не погодився позивач. Вважає його незаконним та необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що Львівська міська рада передала, згідно договору оренди землі від 30.03.2010р., у користування земельну ділянку для обслуговування малої архітектурної форми, що вказує на те, що орендодавець не погоджував ФОП ОСОБА_5 забудову земельної ділянки по вул.Сихівській,2 у м.Львові. Звертає увагу, що відповідно до п.3 Договору: в оренду передавалася земельна ділянка без об'єктів нерухомого майна. Крім цього, апелянт вважає, що об'єкт площею 66,1 кв.м., що перебуває у власності відповідача та знаходиться за адресою: м.Львів, вул.Сихівська, 2 є самочинним будівництвом, оскільки його власник не звертався до департаменту містобудування ЛМР для отримання містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки. Стверджує, що ЛМР, яка є власником спірної земельної ділянки, не погоджувала встановлення на ній будь-яких об'єктів, зокрема і площею 66,1 кв.м. Апелянт посилається на ст.321 ЦК України, згідно якої право власності є непорушним. Однак, на думку апелянта, суд І інстанції не врахував, що розміщення об'єкта на земельній ділянці по вул.Сихівській, 2 у м.Львові, порушує право територіальної громади м.Львова, в особі ЛМР на вільне володіння, користування та розпоряджання вказаною земельною ділянкою. Просить рішення Сихівського районного суду м.Львова від 15.04.2016 року - скасувати, та прийняти нове, яким позовні вимоги Львівської міської ради задовольнити у повному обсязі (а.с. 82-87).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_2 на обґрунтування апеляційної скарги, представника ОСОБА_3 в заперечення доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та пред'явлених позовних вимог, матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів не знаходить достатніх підстав для задоволення цієї скарги.

Відповідно до вимог ч.1 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції лише в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Статтями 10, 60 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.2 ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлено судом.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, відповідачу ОСОБА_4 на праві власності належить нежитлове приміщення магазину позначені літ. «Б-1», що знаходиться за адресою м.Львів, вул. Сихівська, 2, загальною площею 66,1 кв.м., на підставі договору дарування нежитлового приміщення посвідченого 29.08.2014 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_6 укладеного між ним та ОСОБА_5 (а.с.51-52).

За змістом вказаного договору дарування, нежитлове приміщення знаходиться на земельній ділянці площею 0,0056 га, кадастровий номер :04:004:0032, згідно довідки з державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками земель землекористувачами, угіддями, виданої Відділом Держземагентства у м.Львові 26 серпня 2014 року № 40/01-15/3169.

Вказане нежитлове приміщення належить дарувальнику на праві приватної власності, згідно рішення Господарського суду Львівської області від 17 квітня 2013 року. Право власності було зареєстровано 27 червня 2013 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №1457282

У відповідності до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, 29 серпня 2014 року на вказаний об'єкт нерухомості зареєстровано право ОСОБА_4 (а.с.53).

Обставини набуття відповідачем ОСОБА_4 у власність нежитлового приміщення магазину, позначеного літ. «Б-1», що знаходиться за адресою м.Львів, вул. Сихівська, 2, загальною площею 66,1 кв.м., та розташований на спірній земельній ділянці площею 0,0056 га, кадастровий номер :04:004:0032 визнаються обома сторонами і це право у встановлений законом спосіб не оспорено та є чинним.

У відповідності до ст. 181 ЦК України, до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Згідно з п. 1.6 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно (в редакції, чинній на час розгляду справи), затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 р. № 7/5, державній реєстрації підлягає право власності тільки на обєкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію в установленому порядку, за наявності матеріалів технічної інвентаризації, підготовлених тим бюро технічної інвентаризації, яке проводить реєстрацію права власності на ці обєкти. Тимчасові споруди та споруди, не повязані фундаментом із землею, не підлягають реєстрації.

Таким чином, судом безспірно встановлено, що спірний об'єкт магазину літ. «Б-1», загальною площею 66,1 кв.м., що на праві власності належить відповідачу та знаходиться за адресою м.Львів, вул. Сихівська, 2, демонтувати який просить позивач, фактично є об'єктом нерухомості, який розташований на належній позивачу земельній ділянці площею 0,0056 га, кадастровий номер :04:004:0032.

Згідно зі ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

За положенням ст.12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин належить в т.ч. розпорядження землями територіальної громади, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності, викуп земельних ділянок для суспільних потреб відповідних громад.

Відповідно до положень ст.ст.55, 124 Конституції України та ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до положень ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов'язку в натурі, визнання незаконними рішення дії чи бездіяльності органу державної влади або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

У відповідності до ст.152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, зазначений законами України.

Як передбачено ст.41 Конституції України, зокрема, кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У відповідності до ч.1 ст.377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

За положеннями ч.5 ст.120 Земельного кодексу України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду фізичними або юридичними особами, які не можуть мати у власності земельних ділянок, до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій розташований жилий будинок, будівля або споруда, на умовах оренди.

Таким чином, зазначені норми матеріального права передбачають з моменту набуття особою права власності на будівлю або споруду набуття права користування земельною ділянкою, на якій знаходиться будівля, з подальшим врегулювання між сторонами виниклих на підставі закону договірних правовідносин на умовах оренди землі.

При цьому позивач не позбавлений можливості спонукати відповідача до врегулювання таких правовідносин у визначений законом спосіб.

Судом встановлено, що 01.03.2016 року відповідач, як власник нерухомого майна, що є предметом спору, звернувся до ТзОВ « Геодезично - будівельний стандарт» про виготовлення технічної документації на земельну ділянку на вул. Сихівській 2 Б.

У відповідності до положень ст.13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

З огляду на викладене, слід дійти висновку про безпідставність вимог позивача щодо звільнення належної позивачу земельної ділянки щляхом демонтажу належного на праві власності відповідачу спірного обєкту нерухомості, що знаходиться на цій земельній ділянці, а тому, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність достатніх правових підстав для задоволення позовних вимог Львівської міської ради та з прийнятим судом рішенням про відмову у задоволенні цього позову.

Відповідно до ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків районного суду і не вбачає підстав для скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ч.1 ст. 308, п.1 ч.1 ст. 314, ст.ст. 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Львівської міської ради відхилити.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 15 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання цією ухвалою законної сили.

Головуючий: Штефаніца Ю.Г.

Судді: Береза В.І.

ОСОБА_7