У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3 до Моторного (транспортного) страхового бюро України про відшкодування майнової шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою його представником - ОСОБА_4, на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 25 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 8 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 12 серпня 2012 року ОСОБА_5, керуючи автомобілем ВАЗ - 210700-20, державний номерний знак НОМЕР_1, допустив зіткнення з належним йому транспортним засобом Ауді А4, державний номерний знак НОМЕР_2, унаслідок чого його автомобіль отримав механічні пошкодження. Відповідно до висновку експерта від 8 жовтня 2012 року вартість завданої матеріальної шкоди становить 77 995 грн 56 коп.

Страхувальником автомобіля ВАЗ - 210700-20 є його власник - ОСОБА_6, цивільно-правова відповідальність якого у добровільному порядку була застрахована у приватному акціонерному товаристві «Страхова компанія «АСКО-Медсервіс» (далі - ПрАТ «СК «АСКО-Медсервіс») на підставі полісу від 30 грудня 2011 року.

Позивач також зазначав, що про страхову компанію, в якій застраховано автомобіль ВАЗ - 210700-20, він дізнався лише під час досудового слідства у вересні 2012 року, після чого 1 жовтня 2012 року звернувся до страховика із повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду (далі - ДТП). Заяву на виплату страхового відшкодування він подав 4 березня 2014 року, оскільки вирок Ірпінського міського суду Київської області, яким ОСОБА_5 визнано винним у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 286, ч. 2 ст. 289 КК України, набрав законної сили 20 січня 2014 року. Проте страховиком надіслано рішення про відмову у задоволенні його заяви та повідомлено про право на отримання страхових виплат з резервних фондів Моторного (транспортного) страхового бюро України (далі - МТСБУ).

19 березня 2014 року він звернувся до МТСБУ із заявою про виплату страхового відшкодування, однак 28 березня 2014 року МТСБУ листом повідомило йому про відмову у виплаті страхового відшкодування на підставі ст. ст. 33, 37 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у зв'язку з неподанням ним заяви про страхове відшкодування впродовж одного року з моменту ДТП та у зв'язку з тим, що він не забезпечив можливість провести огляд пошкодженого транспортного засобу.

Вважав вказані причини відмови у вищевказаній виплаті безпідставними, а причини звернення до МТСБУ з порушенням встановленого законом строку поважними, оскільки вина водія, причини та обставини ДТП були встановлені вироком суду, що набрав законної сили лише 20 січня 2014 року.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3 просив суд стягнути з МТСБУ на його користь страхове відшкодування у розмірі 50 тис. грн, інфляційні втрати у розмірі 33 107 грн 78 коп., пеню за несвоєчасну виплату страхового відшкодування з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України у розмірі 1 808 грн 22 коп., проценти за несвоєчасну виплату страхового відшкодування у розмірі 5 257 грн 54 коп.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 25 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 8 жовтня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 в особі представника - ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення про задоволення його позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що позивачем: порушено норми діючого законодавства щодо невідкладного, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання ДТП, подачі письмового повідомлення страховику про ДТП; не надано доказів поважності причин пропущення строку звернення з письмовим повідомленням до страховика, що є порушенням п. 33.1.4 ст. 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»; порушено вимоги п. 33.3. ст. 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» щодо обов'язку позивача зберігати пошкоджений транспортний засіб до тих пір, поки його не огляне призначений страховиком представник; не надано доказів відмови страховика протягом 10-ти робочих днів після одержання письмового повідомлення про ДТП, прибути до місцезнаходження пошкодженого транспортного засобу, з метою його огляду, встановлення причини дорожньо-транспортної пригоди та визначення завданої матеріальної шкоди. Також уматеріалах справи відсутні докази звернення позивача до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування протягом 30-ти днів з дня подання письмового повідомлення про ДТП, звернення із такою заявою до страховика в межах граничного річного строку, встановленого ст. 37 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Крім того, матеріали справи не містять полісу забезпеченого транспортного засобу або інших доказів для надання оцінки встановленої страхової суми та можливої суми франшизи.

Проте повністюпогодитись із такими висновками судів не можна, оскільки до них суди дійшли з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону судовірішення не відповідають.

Судом установлено, що 12 серпня 2012 року ОСОБА_5, керуючи автомобілем ВАЗ - 210700-20, державний номерний знак НОМЕР_1, що належить ОСОБА_6, цивільно-правова відповідальність якого застрахована у ПрАТ «СК «АСКО-Медсервіс», допустив зіткнення з транспортним засобом Ауді А4, державний номерний знак НОМЕР_2, який належить ОСОБА_3 на праві власності, внаслідок чого автомобіль останнього отримав механічні пошкодження.

1 жовтня 2012 року ОСОБА_3 звернувся до ПрАТ «СК «АСКО-Медсервіс» із повідомленням про ДТП.

Відповідно до висновку експерта від 8 жовтня 2012 року вартість завданої матеріальної шкоди становить 77 995 грн 56 коп.

Вироком апеляційного суду Київської області від 20 січня 2014 року, вирок Ірпінського міського суду Київської області від 22 листопада 2013 року відносно ОСОБА_5 скасовано в частині призначеного йому покарання, ухвалено в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_5 визнано винним у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 289, ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено остаточне покарання у вигляді 7 років позбавлення волі без конфіскації майна та без позбавлення права керувати транспортними засобами.

Рішенням директора з виплат ПрАТ СК «АСКО-Медсервіс» від 19 березня 2014 року № 39/03 ОСОБА_3 відмовлено у виплаті страхового відшкодування та повідомлено, що ДТП не може бути визнана страховою подією на підставі п. 37.1.2. ст. 37 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», тому така виплата має бути здійснена з централізованих страхових резервних фондів МТСБУ на підставі п. 41.1 ст. 41 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Згідно з листом МТСБУ від 28 березня 2014 року ОСОБА_3 повідомлено про відмову у виплаті страхового відшкодування за наслідками ДТП, що відбулась 12 серпня 2012 року, з підстав порушення заявником вимог пп. 37.1.3, 37.1.4 п. 37.1 ст. 37, п. 33.3 ст. 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», вказуючи на пропуск заявником строку звернення із заявою про виплату страхового відшкодування та на продаж заявником пошкодженого транспортного засобу, що унеможливлює його огляд та встановлення розміру завданої шкоди.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про страхування» страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Згідно зі ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов᾽язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов᾽язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Пунктом 33.1.4. ст. 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов'язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених ст. 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов'язок, він має підтвердити це документально.

Таким чином, коли виникає страховий випадок, страховик зобов'язаний виплатити страхове відшкодування, а інші умови договору є підставою для відмови лише в тому разі, якщо таке порушення положень договору страхувальником перешкодило страховику переконатися, що ця подія є страховим випадком, і має оцінюватись окремо у кожному випадку.

Зокрема, несвоєчасне повідомлення страховика про настання страхового випадку саме по собі не може бути підставою для відмови від страхового відшкодування, а лише в тому випадку, коли воно позбавляє страховика можливості дізнатися, чи є ця подія страховим випадком, тобто якщо буде доведено, що відсутність у страховика відомостей про це могло вплинути на його обов'язок виплатити страхове відшкодування.

Крім того, рішенням ПрАТ СК «АСКО-Медсервіс» від 19 березня 2014 року № 39/03 ОСОБА_3 відмовлено у виплаті страхового відшкодування з підстав, передбачених п. 37.1.2. ст. 37 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», тобто вчинення особою, відповідальність якої застрахована (страхувальником), водієм транспортного засобу умисного злочину, що призвів до страхового випадку (події, передбаченої ст. 41 цього Закону), а не у зв'язку з тим, що ОСОБА_3 невчасно звернувся до страхової компанії з повідомленням про ДТП та заявою про страхове відшкодування.

Також у п. 19 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» роз'яснено, що з урахуванням змісту ст. 979 ЦК України та ст. 16 Закону України «Про страхування» у разі настання страхового випадку страховик зобов'язаний виплатити страхове відшкодування, а інші умови договору страхування є підставою для відмови у виплаті лише в тому разі, якщо таке порушення положень договору страхувальником перешкодило страховику переконатись, що ця подія є страховим випадком, і має оцінюватись судом у кожному конкретному випадку. Наприклад, несвоєчасне повідомлення страхувальником страховика без поважних на те причин про настання страхового випадку (п. 5 ч. 1 ст. 989, п. 5 ч. 1 ст. 991 ЦК України) може бути підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування у тому разі, якщо воно позбавило страховика можливості дізнатися, чи є ця подія страховим випадком.

При цьому суди також повинні мати на увазі, що порушення страхувальником визначеного договором страхування строку подання документів, що стосуються страхового випадку, не є порушенням визначеного договором строку повідомлення про настання страхового випадку.

Отже, закон пов'язує обов'язок страховика здійснити відшкодування саме зі страховим випадком, а не з наданням певних доказів страхувальником.

Проте суди не врахували, що ОСОБА_3 з поважних причин не мав змоги виконати обов'язок, передбачений п. 33.1.4. ст. 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», оскільки внаслідок ДТП йому було завдано тілесні ушкодження, у зв'язку з чим відразу доставлено до лікарні, де він перебув на лікуванні через струс головного мозку, багаточисленні гематоми, за живлення швів на голові та обличчі. При цьому про страхову компанію, до якої йому необхідно було звернутись, він дізнався під час досудового слідства наприкінці вересня 2012 року.

Також суди не звернули уваги на те, що ОСОБА_3 з поважних причин не звернувся із заявою про виплату страхового відшкодування протягом 30-ти днів з дня подання письмового повідомлення про ДТП, оскільки вина водія, факт, причини та обставини ДТП були встановлені остаточно вироком апеляційного суду Київської області від 20 січня 2014 року.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК).

У порушення зазначених вимог закону та ст. 212 ЦПК України суди не надали належної правової оцінки факту, що вартість матеріального збитку, завданого позивачу внаслідок ДТП, визначалась експертом-оцінювачем саме за призначенням страхової компанії.

Отже, суди, ухвалюючи рішення про відмову в позові, у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 315 ЦПК України, не звернули уваги на зазначені положення закону, не встановили фактичних обставин справи, не врахували наявністьвини ОСОБА_5 у скоєні ДТП, факт, причини та обставини ДТП, що були встановлені вироком суду від 20 січня 2014 року, не надали належної правової оцінки доводам і доказам сторін.

За таких обставин, коли фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи, не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених судових рішень із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану його представником - ОСОБА_4, задовольнитичастково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 25 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 8 жовтня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

С.Ф.Хопта

В.А.Черненко

С.П.Штелик