АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 552/1700/16-ц Номер провадження 22-ц/786/2421/16Головуючий у 1-й інстанції Самсонова О. А. Доповідач ап. інст. Хіль Л. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 серпня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Полтавської області у складі:

головуючого судді: Хіль Л.М.

суддів: Кузнєцової О.Ю., Чічіля В.А.

при секретарі Колодюк О.П.

за участі позивача ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_3, представника відповідача Кальницького Д.А.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5

на рішення Київського районного суду м. Полтави від 18 липня 2016 року

по справі за позовом ОСОБА_5 до Полтавської державної сільськогосподарської дослідної станції ім. М.І. Вавілова Інституту свинарства і агропромислового виробництва Національної академії аграрних наук України про визнаннясамочинно збудованих приміщень частиною квартири та про визнання права на користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2016 року ОСОБА_5 звернулась до суду із вказаним позовом та, остаточно визначившись у позовних вимогах відповідно до заяви від 15 червня 2016 року (а.с. 72), просила визнати самочинно збудовані приміщення: тамбур (1) площею 12,9 кв.м., кухню (6) площею 11,8 кв.м., санвузол (7) площею 4,4 кв.м. невід'ємною частиною квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, та визнати за нею та її дочкою ОСОБА_5 право користування вказаною квартирою, що складається з: тамбура (1) площею 12,9 кв.м., коридору (2) площею 12,6 кв.м., кімнати (3) площею 17,2 кв.м., кімнати (4) площею 13,4 кв.м., кладової (5) площею 2,2 кв.м., кухні (6) площею 11,8 кв.м., санвузол (7) площею 4,4 кв.м., житловою площею 30,6 кв.м., загальною площею 74,5 кв.м.

В обґрунтування позовних вимог вказувала, що згідно ордеру на жиле приміщення НОМЕР_1 від 23 березня 2012 року вона є користувачем квартири за адресою: АДРЕСА_1, в якій проживає разом з донькою ОСОБА_5 З метою покращення благоустрою та житлових умов нею проведено переобладнання та перепланування зазначеної квартири, а саме добудовано тамбур (1) площею 12,9 кв.м., кухню (6) площею 11,8 кв.м., санвузол (7) площею 4,4 кв.м.

Вказувала, що має намір приватизувати квартиру, проте наявні добудови були класифіковані ПП ПБТІ «Інвентаризатор», як самочинні, що перешкоджає їй скористатися своїм правом на приватизацію житла. Заяву про реєстрацію перепланування, виконавчим комітетом Київської районної у м. Полтаві раді було залишено без задоволення.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 18 липня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_5 відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_5, просила скасувати його та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні

Судове рішення ухвалене у справі відповідає вказаним вимогам.

Судом першої інстанції вірно встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 23 вересня 2012 року ОСОБА_5 на підставі рішення МВК від 05 березня 2012 року видано ордер НОМЕР_1 на вселення до квартири АДРЕСА_1. Даний ордер видано на сім'ю з двох осіб - ОСОБА_5 та її дочку ОСОБА_6 (а.с.5).

Зазначена квартира перебувала на балансі Державного підприємства «Дослідне господарство «Степне», а 25 листопада 2015 року відповідно до акта приймання-передачі, на підставі постанови президії Національної академії аграрних наук України від 21 жовтня 2015 року (протокол №12) передана на баланс Полтавської державної сільськогосподарської дослідної станції ім.М.І.Вавілова Інституту свинарства і агропромислового виробництва Національної академії аграрних наук України (а.с.35, 78, 79, 80).

У вказаній квартирі позивачем самочинно, тобто без одержання необхідних дозволів та виготовлення проекту було здійснено добудову приміщень тамбура (1) площею 12,9 кв.м., кухні (6) площею 11,8 кв.м., санвузла (7) площею 4,4 кв.м. (а.с.13-14).

Відповідно до ст. 100 ЖК переобладнання і перепланування жилого будинку і жилого приміщення провадяться з метою підвищення їх благоустрою і перетворення комунальних квартир в окремі квартири на сім'ю. Переобладнання і перепланування жилого приміщення допускаються за згодою наймача, членів сім'ї, які проживають разом з ним, та наймодавця і з дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів.

Позивачем, яка не є власником квартири, такого дозволу на її переобладнання отримано не було.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив з того, що житлове приміщення, побудоване позивачем, є самочинним, побудованим за відсутності згоди користувача земельної ділянки, на якій воно розташоване, та без отримання дозвільних документів на будівництво.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він узгоджується з матеріалами справи та нормами чинного законодавства, які регламентують спірні правовідносини.

Відповідно до положень ст. 376 ЦК України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Будь-яких належних дозвільних документів на переобладнання квартири за адресою: АДРЕСА_1, а також добудову інших приміщень, ОСОБА_5 не отримувала.

Посилання апелянта на відсутність необхідності отримання дозволу на переобладнання спірного житлового приміщення ґрунтуються на невірному тлумаченні норм Житлового Кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст. 100 ЖК України виконання наймачем робіт з переобладнання та перепланування жилого будинку і жилого приміщення, які не передбачають втручання в несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування, не потребують отримання документів, що дають право на їх виконання. Після завершення зазначених робіт введення об'єкта в експлуатацію не потребується.

Проте, з технічного паспорта на квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 31-34), вбачається, що позивачем здійснено переобладнання житлового приміщення з виходом за межі несучих конструкцій будинку та за межі самого будинку, а тому положення ч.1 ст. 100 ЖК України не поширюються на спірні правовідносини, а посилання на апелянта на них є помилковими.

З цих підстав, посилання апелянта на порушення судом першої інстанції положень ст. 58 Конституції України щодо дії законів у часі не заслуговують на увагу, оскільки положення ст. 100 ЖК не підлягають застосуванню до спірних правовідносин. Від так, внесення змін до вказаної статті, які скасовують необхідність отримання дозвільних документів при переплануванні житла, не впливає на характер спірних правовідносин та на правомірність рішення місцевого суду.

Отримання згоди на переобладнання спірного житла від ДП «ДГ «Степне», на яке посилається апелянт, не має значення по справі, оскільки відповідно до акта приймання-передачі, на підставі постанови президії Національної академії аграрних наук України від 21 жовтня 2015 року (протокол №12) воно перебуває на балансі Полтавської державної сільськогосподарської дослідної станції ім. М.І.Вавілова Інституту свинарства і агропромислового виробництва Національної академії аграрних наук України.

Доводи апелянта про порушення її права на приватизацію житла, що перебуває у її користуванні є неспроможними, оскільки вказане право не оспорюється відповідачем. При цьому самим позивачем, не заявлялися вимоги про визнання або поновлення її порушеного права на приватизацію житла.

Судом першої інстанції встановлено, підтверджується сторонами по справі та наявними у справі доказами (державний акт на право постійного користування земельною ділянкою від 02 грудня 2005 року (а.с. 55)), що цільовим призначенням земельної ділянки, на якій розташована спірна квартира, є дослідні цілі. При цьому, право балансоутримувача земельної ділянки на будівництво споруд для забезпечення його статутної діяльності, жодним чином не поширюється на ОСОБА_5, як користувача квартири АДРЕСА_1.

Відтак цільове призначення земельної ділянки по АДРЕСА_1 не узгоджується з будівництвом на ній житла, для задоволення особистих потреб ОСОБА_5

Окрім того, апелянтом визнається, що вона не зверталася до уповноважених органів з проханням отримання дозволу на переобладнання та перепланування житла, а відтак суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що здійснені ОСОБА_5 переобладнання та добудови є самочинними, а тому право користування ними у неї не виникає.

Посилання апелянта на порушення місцевим судом положень ст.ст. 214, 215 ЦПК України, а також невідповідність оскаржуваного рішення роз'ясненням, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», жодним чином не обґрунтовані. Апелянтом не вказано, яким саме чином, місцевим судом було порушено вказані положення.

Інших доводів, які б спростовували висновки місцевого суду або вказували на їх помилковість, апелянтом не наведено.

Виходячи з викладеного, доводи апеляційної скарги про помилковість судового рішення спростовуються матеріалами справи і не дають підстав вважати, що судом першої інстанції допущені порушення норм матеріального та процесуального права, які передбачені ст.309 ЦПК України як підстави для скасування або зміни рішень.

Керуючись ст. ст. 303 ч.1, 307 ч.1 п.1, 308, 314 ч.1 п.1, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - відхилити

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 18 липня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Л.М. Хіль

Судді О.Ю. Кузнєцова

В.А. Чічіль