НОВОМОСКОВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 183/3046/16
№ 2/183/1900/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2016 року м.Новомосковськ

Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі головуючого: судді Парфьонова Д.О., за участі: секретаря судового засідання Соловйової Т.Р., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Перещепинської міської ради Новомосковського району Дніпропетровської області про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом,

встановив:

позивач звернувся до суду з позовом, в якому просила визнати за ОСОБА_1, що мешкає за адресою: мікрорайон ОрільськийАДРЕСА_1 в м. Перещепине, Новомосковського району, Дніпропетровської області в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_2, право власності на спадкове майно, а саме частку в розмірі 1/2 квартири №20 в будинку №6 мікрорайон Орільський м. Перещепине Новомосковського району Дніпропетровської області, що успадкована ОСОБА_2 від ОСОБА_3 та 1/2 частку квартири №20 в будинку №6 мікрорайон Орільський м. Перещепине Новомосковського району Дніпропетровської області в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_2.

Позов обґрунтовано тим, що відповідно до заповіту від 28 грудня 2011 року ОСОБА_2 все своє майно, а саме - квартиру, яка розташована в м. Перещепине, мікрорайон Орільський, будинок 6 (шість) АДРЕСА_2 заповідала онуці ОСОБА_1. Позивач проживала з ОСОБА_2Г на момент її смерті в квартирі №20 в будинку №6 м/р Орільський м. Перещепине, доглядала померлу, за власний рахунок поховала її та після смерті утримує та доглядає вказану квартиру. За час свого життя ОСОБА_2 була призначена опікуном позивача. Після смерті ОСОБА_2, яка сталася 07 жовтня 2014 року залишилось спадкове майно - квартира № 20 в будинку № 6 на мікрорайоні Орільський в м. Перещепине. Для отримання спадкових документів позивач 01 лютого 2016 року звернулася до державного нотаріуса із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_2 Однак, нотаріусом їй в цьому було відмовлено, через те, що відсутня реєстрація правовстановлюючих документів на 1/2 частину квартири - спадкове майно. Вказує, що 1/2 частина квартири № 20 в будинку №6 м/р Орільський була у власності померлої ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на квартиру №258-1 від 23 листопада 1993 року. 1/2 частину квартири №20 в будинку №6 м/р Орільський ОСОБА_4 отримала в спадок від свого чоловіка - ОСОБА_3, про що складені свідоцтво про право власності на квартиру №258-1 від 23 листопада 1993 року та свідоцтво про право на спадщину за законом серія АА1 № 394330 від 17 травня 1997 року. Однак, на момент смерті та після смерті свого чоловіка ОСОБА_2 проживаючи в квартирі № 20 будинку № 6 м/р Орільський в м. Перещепине фактично прийняла спадщину, однак через тривалий хворобливий стан не зареєструвала своє право власності на частку вищевказаної квартири в органах БТІ, що і стало підставою для відмови нотаріуса. Вважаючи відмову безпідставною, такою що порушує її права позивач звернулася з позовом до суду.

До судового засідання надійшла заява позивача про розгляд справи за її відсутності, в якій остання наполягала на задоволенні позову.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився. Надав суду заяви, згідно якої просив розглянути справу за його відсутності.

В зв`язку з неявкою сторін фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалось.

Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, приходить до переконання, що позовні вимоги обґрунтовані і підлягають задоволенню, з наступного.

Судом встановлено, що 23 листопада 1993 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 набули права спільної сумісної власності на квартиру №20 в будинку №6 м/р Орільський м. Перещепине Новомосковського району Дніпропетровської області, про що видано свідоцтво про право власності на житло, зареєстроване КП «Новомосковське міжрайонне БТІ» за № 258-1.

17 травня 1997 року ОСОБА_2 набула право власності на 1/2 частину квартири №20 в будинку №6 м/р Орільський м. Перещепине Новомосковського району Дніпропетровської області в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка - ОСОБА_3, про що видано свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі за № 5-2006.

07 жовтня 2014 року ОСОБА_2 померла.

За життя 28 грудня 2011 року ОСОБА_2 склала заповіт, яким заповіла квартиру №20 в будинку №6 м/р Орільський м. Перещепине Новомосковського району Дніпропетровської області ОСОБА_1 Заповіт посвідчено Приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу ОСОБА_5 за № 1645.

24 березня 2015 року ОСОБА_1 подано в Новомосковську районну державну нотаріальну контору заяву про прийняття спадщини в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_2 та 01 лютого 2016 року подано заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно.

Листом в Новомосковської районної державної нотаріальної контори № 126/02-14 від 01 лютого 2016 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину з підстав того, що позивачем надані до нотаріальної контори свідоцтво про право власності на спадкову квартиру, видане 23 листопада 1993 року селищною радою с. Перещепине на ім'я ОСОБА_3 та ОСОБА_2, право власності за якими зареєстроване в БТІ належним чином, з відміткою про видачу свідоцтва про право на спадщину на 1/2 частку цієї квартири на ім'я ОСОБА_2, а також свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_3 на 1/2 частку спадкової квартири, видане 17 травня 1997 року Новомосковською районною державною нотаріальною конторою за реєстровим №2-2006 на імя спадкодавця ОСОБА_2, право власності за яким не зареєстроване в БТІ у встановленому законом порядку.

Розглядаючи позовні вимоги, суд виходить з наступного.

У відповідності до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, не заборонених законом.

Згідно з ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.

По об'єктах, що збудовані до 5 серпня 1992 року, тобто до прийняття постанови КМУ від 5 серпня 1992 року № 449, якою встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним із документів є висновок про технічний стан будинку (будівлі), що складається БТІ.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української PCP 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56. Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами).

Відповідно до Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP реєстрацію будинків із обслуговуючими будівлями і спорудами та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP провадили бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих рад депутатів трудящих. Об'єктами реєстрації були будинки та домоволодіння з окремим порядковим номером на вулиці, провулку, площі. Реєстрації підлягали всі будинки і домоволодіння в межах міст і селищ міського типу Української PCP, що належали місцевим радам депутатів трудящих, державним, кооперативним і громадським установам, підприємствам і організаціям, а також ті будинки і домоволодіння, які належали громадянам на праві особистої власності. Інструкція втратила чинність згідно із наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року № 56.

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Як розяснив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в Листі №24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» адресованому головам апеляційних судів областей, міст Києва та Севастополя, Апеляційного суду Автономної Республіки Крим: коли перші власники не оформляли документи на належне їм нерухоме майно та не реєстрували його в органах БТІ, а тому спадкоємець не може отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину, то його право має бути визнано в судовому порядку.

Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно зі ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

У відповідності до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, не заборонених законом.

Відповідно до ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, зазначені в заповіті.

У відповідності до ст.ст.1233, 1235, 1236 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому.

Згідно з ч.1 ст.1268, ч.1 ст.1274 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець за заповітом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця за заповітом.

Оскільки ОСОБА_2 набула право спільної сумісної власності разом із ОСОБА_3 на квартиру 23 листопада 1993 року, право спільної сумісної власності на квартиру ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було припинено 17 травня 1997 року із отриманням ОСОБА_2 права на 1/2 частку в квартирі після смерті іншого співвласника та шляхом прийняття означеної спадщини фактично стала одноосібним власником житлового приміщення, однак померла не зареєструвала набуте право власності у встановленому законом порядку, залишила заповіт на ім`я позивача, від якого позивач не відмовилась та прийняла спадщину, не відчужила до дати смерті на користь третіх осіб майно, інших спадкоємців, окрім позивача, які мають право на обов`язкову частку у спадщині та які-б звернулися із заявами про прийняття спадщини судом не встановлено, - позивач має право на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_2

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10, 11, 57, 60, 88, 207, 209, 212-215 ЦПК України, суд -

вирішив:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Перещепинської міської ради Новомосковського району Дніпропетровської області про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1) в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4, померлої 07 жовтня 2014 року, право власності на квартиру № 20 в будинку № 6 м/р Орільський м. Перещепине Новомосковського району Дніпропетровської області, загальною площею 48,0 кв.м., житловою площею 29,1 кв.м., 1/2 частина якої належала померлій та інша 1/2 частина якої належала ОСОБА_3, померлому 08 серпня 1996 року, спадкоємцем якого за законом була дружина - ОСОБА_4, померла 07 жовтня 2014 року, яка прийняла спадщину, але не оформила своїх спадкових прав.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана апеляційному суду Дніпропетровської області через Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Д.О. Парфьонов