Справа №577/4097/15-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Ярмак О. М.
Номер провадження 22-ц/788/377/16 Суддя-доповідач - Хвостик С. Г.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2016 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Хвостика С. Г.,

суддів - Собини О. І. , Околота Г. М.

з участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Апеляційного суду Сумської області апеляційні скарги ОСОБА_3 та Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк»

на рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 16 листопада 2015 року

в цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и л а:

21 серпня 2015 року позивач ПАТ «Дельта Банк» звернувся до суду з даним позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4, мотивуючи свої вимоги тим, що 05 листопада 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого в подальшому стало ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір №0, згідно з яким банк надав ОСОБА_3 кредит у розмірі 18577 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитними коштами в розмірі та на умовах, встановлених кредитним договором, з кінцевим строком повернення до 05 листопада 2014 року. З метою забезпечення виконання зобов'язань позичальника за даним кредитним договором між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого в подальшому стало ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_4 05 листопада 2007 року був укладений договір поруки № 155297, відповідно до якого остання зобов'язалась нести солідарну з ОСОБА_3 відповідальність за виконання в повному обсязі зобов'язань кредитного договору.

19 квітня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, в тому числі і за кредитним договором, укладеним з ОСОБА_3

У зв'язку з невиконанням ОСОБА_3 зобов'язань за кредитним договором у нього виникла заборгованість, яка станом на 28 липня 2015 року складала 923530 грн. 93 коп., в тому числі: за тілом кредиту в розмірі 346047 грн. 71 коп. та по процентах за користування кредитними коштами в розмірі 577483 грн. 21 коп., яку позивач просив стягнути на свою користь солідарно з обох відповідачів.

Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 16 листопада 2015 року частково задоволено позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк».

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу від 05 листопада 2007 року за № 0, яка утворилася за період з 21 серпня 2012 року до 28 липня 2015 року в розмірі 441543 грн. 62 коп., з яких: 136465 грн. 78 коп. - заборгованість за тілом кредиту, 305077 грн. 84 коп. - заборгованість по процентах.

Відмовлено у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу від 05 листопада 2007 року за № 0, яка утворилася до 20 серпня 2012 року, у зв'язку зі спливом строку позовної давності.

Відмовлено у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу від 05 листопада 2007 року за № 0 за їх безпідставністю.

Стягнуто з ОСОБА_3 в дохід держави судовий збір в розмірі 3654 грн.

Вказане рішення суду сторони оскаржили в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неповне встановлення судом першої інстанції обставин, які мають значення для справи, та неправильність їх встановлення, а також на порушення норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким відмовити ПАТ «Дельта Банк» у задоволенні позовних вимог.

В доводах апеляційної скарги зазначається, що банком не надано належних та допустимих доказів для підтвердження факту заміни кредитора у зобов'язанні стосовно укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 кредитного договору. Крім того, новий кредитор, яким став позивач ПАТ «Дельта Банк», не повідомив боржника про заміну кредитора у зобов'язанні, тому не має права стягувати з відповідачів кредитну заборгованість, що виникла після такої заміни.

Відповідач ОСОБА_3 також вважає недоведеним сам факт наявності заборгованості за кредитним договором, посилаючись на відсутність бухгалтерських документів з приводу цього.

Крім того, відповідач не погодився з наведеною в оскаржуваному рішенні суду сумою розрахунку заборгованості зі сплати процентів за користування кредитними коштами і навів свій розрахунок, а також віднісся критично щодо стягнутого з нього розміру судового збору.

В апеляційній скарзі ПАТ «Дельта Банк» оскаржує рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором за період до 20 серпня 2012 року, а також стосовно відмови у стягненні заборгованості за кредитним договором з поручителя ОСОБА_4

При цьому, посилаючись на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин справи, порушення норм матеріального і процесуального права, позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині і ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, позивач зазначає, що ним не пропущено строк позовної давності, оскільки кінцевий термін повернення кредиту, встановлений сторонами у кредитному договорі, діяв до 05 листопада 2014 року.

Крім того, на думку позивача, суд дійшов помилкового висновку про припинення поруки з огляду на п.3.1 укладеного з ОСОБА_4 відповідного договору, яким визначено, що вказаний правочин діє до повного припинення всіх зобов'язань боржника за основним договором, в той час, як в п.9.8 кредитного договору йдеться про його дію до повного повернення банку всієї суми кредиту за договором та погашення неустойки у разі її нарахування.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача ПАТ «Дельта Банк» Марченка О.О. про задоволення їх апеляційної скарги і відхилення апеляційної скарги відповідача ОСОБА_3, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» необхідно відхилити, а апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 05 листопада 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого в подальшому стало ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_3 був укладений договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу за № 0, відповідно до умов якого останньому були надані кредитні кошти в сумі 18557 доларів США на придбання автомобіля, зі сплатою процентів за користування кредитними коштами в порядку та на умовах, встановлених договором, з кінцевим строком повернення до 05 листопада 2014 року (а.с.5-13).

Пунктами 1.3.1. - 1.3.4., 5.1., 5.2. вказаного кредитного договору передбачено, що за користування кредитними коштами протягом перших 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, процентна ставка встановлюється в розмірі 14% річних. Після закінчення цього строку та кожного наступного місяця розмір процентної ставки підлягає перегляду відповідно до умов договору. У випадку, якщо банк не повідомив позичальника про встановлення нового розміру процентної ставки на наступний місяць строку кредитування відповідно до умов договору застосовується розмір процентної ставки, діючий за цим договором в попередньому місяці. Сторони домовились, що за умовами договору може бути встановлений новий розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання будь-якої з обставин, передбачених ч.1 п.5.2. договору. Строк сплати процентів: з 01 по 10 число кожного місяця, наступного за тим, за який були нараховані банком такі проценти. Процентна ставка за договором може бути змінена в порядку та на умовах, визначених договором.

Того ж дня, тобто 05 листопада 2007 року, між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 була укладена додаткова угода за № 1 до вказаного договору про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу, якою був змінений графік платежів за кредитним договором та передбачені випадки збільшення процентної ставки за користування кредитними коштами (а.с.17).

Крім того, з метою забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_3 за даним кредитним договором між АКІБ «УкрСиббанк» та відповідачкою ОСОБА_4 05 листопада 2007 року було укладено договір поруки за № 155297, згідно з яким ОСОБА_4 зобов'язалась солідарно з позичальником відповідати перед банком у повному обсязі за своєчасне та повне виконання останнім зобов'язань за договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0 від 05 листопада 2007 року (а.с.23-24).

08 грудня 2011 року ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» уклали між собою договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, зокрема, серед іншого до ПАТ «Дельта Банк» перейшло право вимоги за договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу за № 0 від 5 листопада 2007 року, укладеним між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 та договором поруки за № 155297 від 5 листопада 2007 року, укладеним між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4, що підтверджено відповідними наданими доказами (а.с. 22, 31-33, 128-149, 172).

Про перехід права вимоги за договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу №0 відповідач ОСОБА_3 був сповіщений у направленому йому новим кредитором повідомленні від 12 січня 2012 року, що вбачається з копій відповідного повідомлення, списку рекомендованих відправлень та даних поштового відділення (а.с.150, 151, 152).

З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що у зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_3 умов кредитного договору станом на 28 липня 2015 року по ньому виникла заборгованість у розмірі 923530 грн. 93 коп., яка складається з: тіла кредиту - 346047 грн. 71 коп. та заборгованості по відсоткам за користування кредитом - 577483 грн. 22 коп. (а.с.153).

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що право позивача щодо належного виконання грошового зобов'язання за кредитним договором порушене з боку відповідача ОСОБА_3, тому воно підлягає захисту, у зв'язку з чим суд стягнув з цього відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором у межах строку позовної давності, про що просив позичальник, тобто за період з 21 серпня 2012 року по 28 липня 2015 року, у розмірі 441543 грн. 62 коп., відмовивши у стягненні щомісячних платежів, нарахованих поза межами трирічного строку позовної давності, тобто платежів, нарахованих до 20 серпня 2012 року.

Також відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення кредитної заборгованості з поручителя ОСОБА_4, суд першої інстанції послався на те, що оскільки останній строк виконання основного зобов'язання за кредитним договором сторони визначили датою 05 листопада 2014 року та враховуючи, що у договорі поруки строк її закінчення не встановлено, тому пред'явивши вимоги до поручителя поза межами шестимісячного строку від дня настання строку виконання основного зобов'язання, банк, тим самим, пропустив встановлений ч.4 ст.559 ЦК України строк пред'явлення вимоги до поручителя, який поновленню не підлягає, у зв'язку з чим дійшов висновку, що порука є припиненою.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно зі ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Положеннями ст. 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Разом з тим, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.

При цьому, початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Отже, аналізуючи умови кредитного договору між сторонами та зміст вищезазначених правових норм, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у зв'язку з неналежним виконанням позичальником ОСОБА_3 зобов'язань за цим договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про застосування строку позовної давності для визначення суми заборгованості за кредитним договором, тобто, в межах трьохрічного строку, починаючи з 21 серпня 2012 року і до 28 липня 2015 року, коли позивач звернувся до суду з даним позовом (а.с.44, 153), виходячи з обставин того, що з січня 2012 року позичальник вже не виконував умови договору стосовно повернення коштів зміненому у зобов'язанні кредитору в межах щомісячних платежів, що свідчить про порушення прав позивача.

У зв'язку з наведеним, не ґрунтуються на законі і є помилковими доводи апеляційної скарги позивача про початок перебігу позовної давності з 05 листопада 2014 року, тобто з дати закінчення дії кредитного договору, та про відсутність підстав для застосування позовної давності до вимог банку про стягнення заборгованих на час звернення до суду платежів.

Також не заслуговують на увагу колегії суддів і доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_3 про відсутність у позивача права вимоги до відповідачів у зв'язку з неповідомленням боржника про заміну кредитора у зобов'язанні, що виникло з кредитного договору, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

У частині другій статті 517 ЦК України передбачено, що боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні.

Отже, за змістом наведених положень закону, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов'язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним.

Вказаної правової позиції дійшов Верховний Суд України у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-979цс15, що відповідно до ст.360-7 ЦПК України має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Виходячи з матеріалів справи, боржник ОСОБА_3 не сплачував у повній мірі заборгованість за кредитним договором ні первісному кредитору, а також не сплачував і теперішньому кредитору, внаслідок чого у нього утворилася заборгованість, а протилежного цей відповідач не довів, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення заборгованості на користь нового кредитора, оскільки неповідомлення боржника про зміну кредитора, на чому він наполягає, не звільняє його від обов'язку погашення кредиту взагалі.

Колегія суддів відноситься критично також і до доводів апеляційної скарги позичальника про недоведеність позивачем факту заборгованості за кредитним договором з огляду на відсутність в матеріалах справи первинних бухгалтерських документів щодо цього, оскільки вказані посилання є голослівними. У свою чергу, відповідач не довів належними і допустимими доказами обставин належного виконання ним зобов'язань за кредитним договором і, як наслідок, відсутності у нього заборгованості за кредитним договором, хоча фактично погодився з розміром стягнутої з нього заборгованості по тілу кредиту в межах позовної давності, але з урахуванням кінцевого строку повернення коштів (6185,48 доларів США).

Щодо наведеного відповідачем в апеляційній скарзі розрахунку заборгованості зі сплати процентів за користування кредитними коштами, то, перевіривши його, колегія суддів дійшла висновку, що він є помилковим та не ґрунтується на умовах укладеного сторонами кредитного договору.

Зокрема, обрана відповідачем за основу для розрахунку заборгованість по тілу кредиту в сумі 6185,48 доларів США не може бути величиною для розрахунку розміру процентів за рік, оскільки визначена фактично судом за період з 21 серпня 2012 року по 05 листопада 2014 року, а визначений ним розмір процентів як 14% річних не відповідає умовам кредитного договору, про що зазначено в п.1.3.1, зокрема, що вказана процентна ставка встановлюється лише за користування кредитними коштами протягом перших 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, а після закінчення цього строку та кожного наступного місяця кредитування процентна ставка підлягає перегляду відповідно до умов договору.

В той же час, обґрунтованим, на думку колегії суддів, є встановлений судом першої інстанції розрахунок заборгованості зі сплати процентів за користування кредитними коштами, зроблений з урахуванням наданого позивачем розрахунку заборгованості (а.с.153), з якого вбачається, що відповідачу нараховувались відсотки за користування кредитними коштами (на поточну та прострочену суму заборгованості) кожного місяця у різних розмірах.

Що стосується доводів апеляційної скарги позивача ПАТ «Дельта Банк» про стягнення заборгованості з поручителя ОСОБА_4, слід зазначити наступне.

Частиною першою статті 553 ЦК України встановлено, що поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

За змістом частини четвертої стаття 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Порука - це строкове зобов'язання і незалежно від установлення строку її дії договором чи законом сплив цього строку припиняє суб'єктивне право кредитора.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим, з настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, що визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов'язань боржника не означають, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу.

Вказаної правової позиції дійшов Верховний Суд України у постанові від 23 грудня 2015 року у справі № 6-436цс15, що відповідно до ст.360-7 ЦПК України має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Отже, як вбачається з п.3.1 договору поруки № 155297 від 05 листопада 2007 року, він набирає чинності з моменту його підписання обома сторонами та діє до повного припинення всіх зобов'язань боржника за основним договором.

Таким чином, з'ясувавши, що договором поруки не встановлений строк її закінчення, з урахуванням того, що визначення про це в самому договорі не відповідає вимогам ч.1 ст.251 ЦК України, а також обставини того, що з дня настання строку виконання основного зобов'язання (кінцевий строк повернення коштів за кредитним договором - до 05 листопада 2014 року) банк протягом шести місяців не пред'являв вимоги до поручителя, а пред'явив їх лише 21 серпня 2015 року, тобто за межами цього строку, хоча боржник ОСОБА_3 після переходу права вимоги до позивача жодного разу не погашав кредит, внаслідок чого виникла заборгованість, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що банк пропустив встановлений ч. 4 ст. 559 ЦК України шестимісячний строк для звернення з вимогами до поручителя, який поновленню не підлягає, у зв'язку з чим порука є припиненою.

В той же час, вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України, суд помилився і не врахував, що позовні вимоги банку задоволено лише на 47,81% (441543,62 грн. * 100% / 923,530,93 грн.), тому з відповідача ОСОБА_3 в дохід держави підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволеної частини вимог, а саме: в сумі 1746,98 грн. (3654 грн. * 47,81%), а не 3654 грн., як вказав суд в оскарженому рішенні.

Разом з тим, враховуючи, що рішення суду першої інстанції щодо розв'язання позовних вимог залишено без змін, а змінено лише в частині розподілу судових витрат, тому відсутні підстави для компенсації як позивачу, так і відповідачу судових витрат за апеляційний перегляд оскаржуваного рішення суду.

За таких обставин, коли суд першої інстанції постановив рішення стосовно вирішення позову по суті з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його зміни чи скасування в цій частині колегія суддів не вбачає.

Однак, місцевий суд допустив порушення процесуального законодавства в частині розподілу судових витрат, тому рішення суду в цій частині необхідно змінити, отже, апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає частковому задоволенню, а апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» необхідно відхилити.

Керуючись ст.ст. 307 ч.1 п.3; 309 ч.1 п.4; 314 ч.2; 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 16 листопада 2015 року в даній справі в частині розподілу судових витрат змінити і стягнути з ОСОБА_3 в дохід держави судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції в сумі 1746 грн. 98 коп., а не 3654 грн., як зазначив суд.

В іншій частині рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 16 листопада 2015 року в даній справі залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього часу може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -