АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 травня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого: Невідомої Т.О.

суддів: Гаращенка Д.Р., Пікуль А.А.

секретар: Ільченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 21 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Садове товариство «Золотий Ренет», про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та про визнання садового будинку спільною сумісною власністю,

№ апеляційного провадження: №22-ц/796/7093/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Чех Н.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Невідома Т.О.
в с т а н о в и л а :

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 21 березня 2016 року відмовлено в задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Садове товариство «Золотий Ренет», про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та про визнання садового будинку спільною сумісною власністю.

Не погодившись із таким рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі. Зазначає, що він проживав разом з ОСОБА_2 однією сім'єю без реєстрації шлюбу. За час спільного проживання ними було побудовано садовий будинок АДРЕСА_1. В судовому засіданні ним було надано достатньо доказів на підтвердження спільного проживання, ведення спільного господарства та відпочинку. Проте, суд першої інстанції не врахував його доводів, не надав належної оцінки наданим доказам та дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_5 апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити з наведених в ній підстав.

ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_6, ОСОБА_7 в інтересах Садового товариства «Золотий Ренет» проти задоволення апеляційної скарги заперечували, вважали, що спір вирішений судом правильно.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в суд апеляційної інстанції, з'ясувавши обставини справи та оговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_8, яка є матір'ю ОСОБА_2, належала на праві приватної власності земельна ділянка АДРЕСА_1 (т.3, а.с.198).

Вказана земельна ділянка була придбана ОСОБА_8 у громадянки ОСОБА_9 згідно договору купівлі-продажу від 23 вересня 2002 року(т.3, а.с.197).

Рішенням Садового товариства «Золотий Ренет» від 12 лютого 2003 року ОСОБА_10 була прийнята членом даного товариства, а в травні 2006 року останніми дозволено ОСОБА_8 вести будівництво садового будинку на належній останній земельній ділянці (т.1, а.с.109-110).

01 червня 2006 року ОСОБА_8 видала на ім'я ОСОБА_2 довіреність на представлення її інтересів, ведення її справ (т.1, а.с.111).

Розпорядженням Дніпровської РДА від 07 червня 2006 року ОСОБА_8 дозволено проводити роботи по будівництву садового будинку(т.1, а.с.112).

Договори на поставку матеріалів, на будівництво спірного садового будинку з ТОВ «Хеламін-Інвікта» від імені ОСОБА_8 підписувала ОСОБА_2 на підставі довіреності від 01 червня 2006 року (т.1, а.с.115-129).

Згідно інформації БТІ в 2007 році на земельній ділянці АДРЕСА_1, яка належала на праві власності ОСОБА_8, було побудовано садовий будинок (т.1, а.с.142).

27 листопада 2007 року, за три дні до здачі забудовником готового об'єкту - вказаного будинку, ОСОБА_8 померла, а тому зареєструвати право власності на нього не встигла (т.1, а.с.146).

Згідно заповіту від 08 листопада 2004 року ОСОБА_8 на випадок своєї смерті заповіла все її майно, що буде належати на момент смерті, своїй дочці ОСОБА_2 (т.1, а.с.147).

На підставі вказаного заповіту ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку АДРЕСА_1, отримала Державний акт на землю від 14 жовтня 2008 року (т.1, а.с.51), була прийнята в члени Садового товариства «Золотий Ренет» (протокол від 20 лютого 2009 року) (т.1, а.с.178-180), оплачувала членські внески (т.1, а.с.181-182), за її замовленням було виготовлено технічний паспорт на садовий будинок на зазначеній земельній ділянці (т.1, а.с.188-196).

Згідно свідоцтва про право власності від 02 березня 2011 року, виданого Головним управлінням житлового забезпечення, садовий будинок АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_2 (т.1, а.с.8).

Як було встановлено, ОСОБА_2 перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_11, який було розірвано згідно актового запису про розірвання шлюбу від 07 жовтня 2004 року (т.1, а.с.100-101).

11 листопада 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_12 зареєстровано шлюб (т.1, а.с.102).

У лютому 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та визнання садового будинку спільною сумісною власністю.

В обґрунтування позову зазначав, що з листопада 2004 року по жовтень 2011 року він проживав спільно із відповідачкою однією сім'єю без реєстрації шлюбу. За вказаний період ними за спільні кошти було збудовано садовий будинок АДРЕСА_1. За період спільного проживання з відповідачкою, з метою накопичення коштів для здійснення будівництва, ОСОБА_1 у своїх знайомих взяв кошти в борг, а належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_2 здавав в оренду, сам же проживав разом з ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_3. З травня 2009 року вони почали постійно проживати у садовому будинку і продовжували його облаштування.

З'ясувавши обставини справи, допитавши свідків, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1

При цьому, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не довів суду факт його спільного проживання з ОСОБА_2 однією сім'єю як жінки та чоловіка в період з листопада 2004 року по жовтень 2011 року.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з положеннями частин 1, 2 ст. 21 СК шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Частиною 2 вказаної статті визначено, що на майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Положення ст. 74 СК України дають підстави дійти висновку, що вони поширюються на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, упродовж якого було придбане спірне майно.

Згідно правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім'єю; спільний побут, взаємні права та обов'язки ( ст.ст. 3, 74 СК України), а для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї.

Відповідно до ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Разом з тим, заявляючи позов, ОСОБА_1 не було надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту його спільного проживання з ОСОБА_2 однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період з листопадпа 2004 року по жовтень 2011 року, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї.

При цьому, судом було враховано, що певний проміжок часу ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з ОСОБА_2

Так, ОСОБА_2 з 1997 року була зареєстрована як фізична особа-підприємець, є керівником TOB «СВК Охорона», зареєстрованого 19 серпня 2008 року (т.1, а.с.171-174). Згідно наказу №2 від 19 вересня 2008 року та заяви про прийняття на роботу ОСОБА_1 був прийнятий на роботу до ТОВ «СВК Охорона» на посаду заступника директора (т.1, а.с.175-176).

ОСОБА_1 не було надано суду будь-яких доказів на спростування вказаних обставин.

Натомість, сам факт знайомства сторін, роботи на одному підприємстві, іноді спільне проведення часу, зустрічі, наявність близьких стосунків, видача довіреності на керування транспортним засобом, зазначення особи в страховому полісі - не можуть бути доказом наявності у сторін стосунків, притаманних подружжю.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання права власності відповідно до ст. 74 СК України, оскільки позивачем не було доведено того, що між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю, ведення спільного господарства та спільного бюджету.

Твердження позивача про існування між сторонами шлюбних відносин базуються лише на його припущеннях. В порушення вимог ст.ст.10,60 ЦПК України позивачем не надано жодного документального підтвердження існування між сторонами сімейних стосунків, формування спільного бюджету, ведення спільного господарства, побуту, не доведено його участі в утриманні майна, не доведено придбання майна на користь сім'ї, витрачання коштів на користь сім'ї та на спільні цілі. Напроти, надані сторонами письмові доказі підтверджують протилежне, а саме відсутність будь-яких усталених відносин, що притаманні подружжю, адже у всіх кредитних договорах, що укладались окремо позивачем та відповідачем у досліджуваний період часу, в договорі застави, в договорі позики, сторони, діючи незалежно один від одного, особисто підтверджували , що не проживають разом однією сім'єю з будь-якою жінкою (чоловіком), та не ведуть ні з ким спільного господарства (т.1, а.с.59, 164; т.2, а.с.217).

При цьому, колегія суддів відхиляє посилання ОСОБА_1 на те, що він разом з ОСОБА_2 спільно проживали за адресою: АДРЕСА_3, як безпідставні з огляду на наступне.

Згідно із ч. ч. 1, 6 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією України, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Водночас згідно із ч. 1 ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов'язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена з одночасним зняттям з реєстрації попереднього місця проживання.

За змістом положень ст. 29 ЦК України та ст. ст. 2, 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» особа може мати декілька місць проживання, однак проведенням реєстрації свого місця проживання у конкретному жилому приміщенні особа сама визначає його як постійне місце проживання.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 з 2001 року по 01 лютого 2005 року був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4, а з 10 лютого 2005 року по теперішній час зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 (т.4, а.с.172, 186).

При цьому посилання ОСОБА_1 на те, що за адресою: АДРЕСА_3 зберігалася його зброя не є належним та допустимим доказом його проживання за вказаною адресою та перебування сторін у шлюбних відносинах.

Також безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що квартиру за адресою: АДРЕСА_2 ОСОБА_1 здавав в оренду, а отриманні кошті були направленні на будівництво спірного садового будинку, оскільки надані позивачем копії договорів оренди вказаної квартири по вулиці Бальзака не свідчать про те, що він проживав однією сім'єю, як чоловік та жінка, з ОСОБА_2 і у останньої.

Крім того, дані договори не є доказом і того, що прибуток від цієї оренди, був направлений саме на будівництво спірного садового будинку чи інші спільні з відповідачем потреби. Це ж стосується і наданих до справи договорів позики, розписок, згідно яких позивач брав у борг кошти у ОСОБА_13 у січні 2009 року, у ОСОБА_14 у вересні 2007 року, а в 2004 році давав у борг кошти ОСОБА_15 повернуті в січні 2007 року згідно напису позивача на розписці.

Колегія суддів також не приймає до уваги посилання позивача на фотографії, на яких вони зафіксовані разом з відповідачкою, оскільки дані фотознімки не відтворюють події особистого життя сторін, не відтворюють родинного зв'язку між ними та між багато чисельними родичами зі сторони позивача і відповідача та за своєю сутністю не доводять факту існування фактичних сімейних відносин, їх спільного проживання, крім того, відносяться лише до періоду 2009, 2010 років.

Всі викладені у апеляційній скарзі обставини проаналізовані судом у сукупності з іншими доказами по справі, висновки суду є повністю мотивованими і підстав для сумніву у їх обґрунтованості не вбачається.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 21 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили, шляхом подання касаційної скарги до цього суду.

Головуючий: Т.О. Невідома

Судді: Д.Р. Гаращенко

А.А. Пікуль