Справа 206/403/16-ц
Провадження 2/206/296/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"30" травня 2016 р. Самарський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючий суддя Сухоруков А.О.,

при секретарі Колісник В.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: Восьма дніпропетровська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_19, про визнання недійсним договору купівлі-продажу, витребування квартири з чужого володіння, визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

25 січня 2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним, витребування майна із чужого незаконного володіння та визнання права власності у порядку спадкування за законом.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що квартира АДРЕСА_1 належала його рідному брату ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року та його матері ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року. Квартира належала померлим на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської Ради від 08.12.2004 року за №7/184-04, зареєстрованого КП ДМБТІ в електронному реєстрі права власності на нерухоме майно за р.№9004772 від 13.12.2004 року. 20 січня 2005 року ОСОБА_4 в прокуратуру Самарського району міста Дніпропетровська було подано скаргу на те, що 31.12.2004 року за його відсутності було продано квартиру №32 що знаходиться у АДРЕСА_1, яка належала йому сумісно з його матір'ю ОСОБА_5. Угода була оформлена приватного нотаріуса ОСОБА_19 за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Короленко-1. Відповідно до постанови про порушення кримінальної справи від 18.02.2005 року: «в результаті проведеної перевірки було встановлено, що 31.12.2004 року за відсутності гр. ОСОБА_4 невстановлені особи, пред'явивши його паспорт, знаходячись у приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_19 вчинили від імені ОСОБА_4 угоду купівлі-продажу квартири, яка належала йому сумісно з матір'ю ОСОБА_5 і зникли з грошима отриманими за продаж вищезазначеної квартири". Було постановлено порушити кримінальну справу відносно невстановлених осіб, здійснивши по відношенню до ОСОБА_4 шахрайських дій, тобто за ознаками передбаченими ч. ст. 190 КК України. Відповідно до висновків експерта від 25.06.2005 року № 69/04-40 підпис від імені ОСОБА_4 на стор. 106 реєстру реєстрації нотаріальних дій за 2004 рік під номером 7194 сьома зверху - виконано не ОСОБА_4, а іншою особою; підпис від імені ОСОБА_4 в договорі купівлі-продажу квартири від 31.12.2604 року між ОСОБА_4, ОСОБА_5 і ОСОБА_7 - виконано не ОСОБА_4, а іншою особою; підпис від імені ОСОБА_4 в заяві від імені ОСОБА_4 на ім'я ОСОБА_19 від 31.12.2004 року - виконано не ОСОБА_4, а іншою особою; підписи від імені ОСОБА_4 які містяться в вищезазначених документах виконано одною особою. Таким чином квартирою АДРЕСА_1 незаконно заволоділа ОСОБА_7. Рішенням Самарського районного суду від 08.10.2015 року позовні вимоги ОСОБА_8 про визнання права власності в порядку спадкування за законом було задоволено та визнано за, останньою право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7. Рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 21.09.2012 року встановлено факт постійного проживання ОСОБА_8 з ОСОБА_7 на час відкриття спадщини 26.02.2010 року. Таким чином, обійшовши реєстрацію права власності нотаріальним шляхом, ОСОБА_2, на підставі рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 18.10.2015 р. отримала право власності на спірну квартиру та зареєструвала це право 12.11.2015 року.

Він є рідним братом померлого, ОСОБА_9 та сином померлої, ОСОБА_5. Він є спадкоємцем померлих та мав би отримати квартиру АДРЕСА_1 у спадщину за заповітом після матері ОСОБА_5 та за законом після смерті брата ОСОБА_9. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 30.08.2011 року він є спадкоємцем 2/9 частин домоволодіння, після смерті ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року. Спадкове майно знаходиться у АДРЕСА_4. Зміст оспорюваного правочину купівлі-продажу від 31.12.2004 року суперечить ЦК України, щодо права на продаж квартири власником або належним чином уповноваженим на укладення такого договору представником, а тому з цих підстав суд вправі визнати даний договір недійсним. Оскільки договір купівлі-продажу є недійсним, він не може породжувати настання юридично значущих наслідків для сторін по справі, а тому суд вправі задовольнити його вимоги про визнання за ним права власності на спірну квартиру у порядку спадкування за законом та за заповітом. Враховуючи, що спадкове майно належить йому з часу відкриття спадщини, незалежно від того коли він зареєструє це право, оскільки спірне нерухоме майно, титульним власником якого він є, вибуло з його володіння не з його волі, а у зв'язку з шахрайськими діями невідомих осіб, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

На підставі викладеного просить суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 31 грудня 2014 року між продавцями - ОСОБА_4, ОСОБА_10 та покупцем, ОСОБА_7, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу, ОСОБА_19, зареєстрованого в реєстрі за №7194. Витребувати квартиру АДРЕСА_1 у ОСОБА_2 у його власність. Визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом після ОСОБА_4, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 року та на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 у порядку спадкування за заповітом після ОСОБА_5, померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 року (а.с.2-6).

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_11 позовні вимоги підтримала в повному обсязі та пояснила, що про договір купівлі-продажу дізналися відразу. Квартира входить до спадкового майна. На разі касаційна скарга на рішення про визнання права власності за ОСОБА_2 прийнята. Ця справа не дає можливості вирішити тільки питання щодо визнання права власності. Він не успадкував майно, оскільки воно його матері не належало.

В судове засідання призначене на 30 травня 2016 року представник позивача ОСОБА_11 не з'явилася, повідомлялася належним чином особисто під підпис.

Представники відповідача ОСОБА_12 та ОСОБА_13 в судовому засіданні заперечували проти позову та просили відмовити та застосувати строки позовної давності.

Також від представника відповідача ОСОБА_12 надійшли письмові заперечення які він обґрунтовує тим, що обставини, з якими ОСОБА_1 пов'язує недійсність договору купівлі-продажу від 31.12.2004р., посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_19, зареєстрованого у реєстрі №7194, не доведені належними засобами доказування, адже єдиним доказом недійсності цього правочину має бути рішення суду, що набрало законної сили, про визнання його недійсним у судовому порядку. Також ОСОБА_1 не надано відповідних доказів у підтвердження того, що продавці (обидва чи один з них) звертались до суду з позовом про визнання недійсним правочину з метою захисту своїх порушених прав, що свідчить про втрату спадкоємцем ОСОБА_1 права оспорювати такий правочин взагалі, не те, що й навіть за спливом строку позовної давності, а тому є незрозумілим яким саме чином порушені права ОСОБА_1 враховуючи ту обставину, що про такий правочин йому мало б бути відомо щонайбільше 30.08.2011р. (адже нотаріус перш, ніж видати свідоцтво про право на спадщину перевіряє обсяг спадкового майна) у день видачі йому свідоцтва. Більш того, рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 08.10.2015р. (на яке ОСОБА_1 посилається в позовній заяві) у цивільній справі №206/5120/15-ц 2/206/1385/15 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_14 про визнання права власності в порядку спадкування за законом позов ОСОБА_2 задоволений, ухвалено: «Визнати за ОСОБА_2 (іпн. НОМЕР_1) право власності на квартиру АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4.» Зазначене рішення суду ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 17.02.2016р. за результатами розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 (як особи, яка не брала участь у суді першої інстанції) залишене без змін. Посилання ОСОБА_1 на висновок експерта, складений 25.07.2005р. у межах кримінальної справи, порушеної відносно невстановлених осіб за ознаками ст.190 ч.2 КК України, яким начебто підтверджено невідповідність підпису ОСОБА_4 у спірном договорі купівлі-продажу квартири за умови не доведення ОСОБА_1 права оспорювати правочин, на вирішення цивільної справи не впливає (а.с.91).

30 травня 2016 року від представника відповідача ОСОБА_13 надійшла заява, в якій вона просить відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та застосувати позовну давність, що також є підставою для відмови у задоволенні позову. В заяві зазначає, що як вбачається із позовної заяви, квартира АДРЕСА_1, належала рідному братові позивача ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року та його матері ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року. Вищезазначене майно належало померлим на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради від 08.12.2004 року за №7/184-04, зареєстрованого у КП ДМБТІ в електронному реєстрі права власності на нерухоме майно за р.№9004772 від 13.12.2004 року. 20 січня 2005 року ОСОБА_4 в прокуратуру Самарського району м. Дніпропетровська було подано скаргу про те, що 31.12.2004 року за його відсутності було продано квартиру АДРЕСА_1, яка належала йому сумісно з його матір'ю ОСОБА_5. Угода була оформлена у приватного нотаріуса ОСОБА_19 Також, посилається на те, що відповідно до висновку експерта, складеного 25.07.2005 р. у межах кримінальної справи, порушеної відносно невстановлених осіб за ознаками ч.2 ст. 190 КК України, яким начебто підтверджено невідповідність підпису ОСОБА_4 у спірному договорі купівлі-продажу. Очевидним є той факт, що ОСОБА_1 без поважних причин було пропущено строк для звернення до суду, визначений ст. 257 ЦК України, оскільки позивач звернувся до суду з позовом про визнання правочину недійсним, витребування майна із чужого незаконного володіння та визнання права власності в порядку спадкування за законом лише 25.01.2016р., що є безумовною підставою для відмови у задоволенні позову. В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_11 визнала той факт, що ОСОБА_1 - позивачеві було відомо про порушення кримінальної справи, де потерпілими є його мати та брат, та начебто незаконний факт заволодіння спірної квартири. Також, було підтверджено представником позивача, що продавці ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не зверталися до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу з метою захисту своїх порушених прав. Також, згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом виданого 30 серпня 2011 року ОСОБА_1 отримав у спадок після смерті ОСОБА_5 спадщину, яка складається з 2/9 частин домоволодіння, по АДРЕСА_6. Іншого майна у свідоцтві про право на спадщину за заповітом не зазначено. З урахуванням зазначеного, строк позовної давності почав свій перебіг з моменту прийняття спадщини позивачем ОСОБА_1, тобто з 30.08.2011р. (адже нотаріус перш, ніж видати свідоцтво про право на спадщину перевіряє обсяг спадкового майна) у день видачі йому свідоцтва, а тому є всі підстави для застосування строків позовної давності (а.с.137).

Від третьої особи: Восьма дніпропетровська державна нотаріальна контора до суду надійшли письмові пояснення в яких просять розглядати справу без участі представника державної нотаріальної контори, згодні з будь-яким рішенням суду (а.с.33-34, 104-105).

Від третьої особи Приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_19 надійшла заява з проханням розглядати справу без її участі та прийняти рішення на розсуд суду (а.с.124).

Вислухавши доводи та пояснення учасників судового процесу, вивчивши та дослідивши матеріали справи в їх сукупності, оглянувши матеріали кримінальної справи по факту шахрайських дій по відношенню ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 190 КК України суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

В судовому засіданні було встановлено, що 31 грудня 2004 року між ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_7 було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого ОСОБА_4 та ОСОБА_5 продали, а ОСОБА_7 купила квартиру АДРЕСА_1, що підтверджується договором купівлі-продажу від 31.12.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_19, зареєстрованого у реєстрі №7194 (а.с.7).

Відповідно до п. 2 договору купівлі-продажу квартира належала ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської Ради від 08 грудня 2014 року за № 7/184-04, зареєстрованого КП ДМБТІ в електронному реєстрі права власності на нерухоме майно за р.№ 9004772 від 13 грудня 2004 року.

Дійсно 20 січня 2005 року ОСОБА_4 звернувся до прокуратури Самарського району м. Дніпропетровська із скаргою на те, що 31 грудня 2004 року за його відсутності була продана, належна йому з його матір'ю ОСОБА_5 квартира АДРЕСА_3, угода була оформлена у приватного нотаріуса ОСОБА_19 по АДРЕСА_5. 18 лютого 2005 року була порушена кримінальна справа за ч. 2 ст. 190 КК України, що підтверджується постановою про порушення кримінальної справи від 18 лютого 2005 року (а.с.16).

З заяви ОСОБА_4 від 20 січня 2005 року до прокуратури вбачається, що він знав про продаж квартири, оскільки матері було тяжко платити за трикімнатну квартиру і вони вирішили придбати меншу, але не зміг з'явитися до нотаріуса, оскільки працював і його не відпустили з роботи (а.с.139).

З протоколу допиту свідка від 18 травня 2005 року ОСОБА_5 вбачається, що вона з сином домовилася продавати квартиру, всі документи по приватизації робила ОСОБА_15, а також вона допомогла матеріально і шукала нову квартиру для неї. Вона добровільно продавала квартиру, її син ОСОБА_16 не був проти продажу квартири. Квартиру продали за 14500дол. США. ОСОБА_16 знав, що 31.12.2004 було укладено договір купівлі-продажу (а.с.142-144).

З протоколу допиту свідка від 21 квітня 2005 року ОСОБА_7 вона купила квартиру у ОСОБА_5 та ОСОБА_4 За квартиру вона передала кошти у нотаріальній конторі. ОСОБА_5 та ОСОБА_4 не заперечували проти продажу квартири. ОСОБА_4 знав, що вона продається, бо ОСОБА_15 робила всі документи по квартирі, а також вона погашала всі борги за них по квартирі. А вже у січні 2005 року, коли вона подзвонила ОСОБА_4 він їй нагрубив і сказав, щоб більше не дзвонила. Коли вона його бачила, то він був в неадекватному стані (а.с.140-144).

Також з протоколу допиту свідка приватного нотаріуса ОСОБА_19 від 11 червня 2005 року вбачається, що угода проходила без порушень. Були надані всі документи. Коли укладали договір купівлі-продажу дуже довго чекали співвласника ОСОБА_4, йому постійно дзвонили і коли приїхав чоловік і надав паспорт вона не мала сумнівів, що це він (а.с.145-146).

З протоколу допиту свідка від 11 червня 2005 року ОСОБА_17 зазначила, що вона займалася продажем квартири ОСОБА_5 та ОСОБА_4 Вони її попросили допомогти, оскільки хотіли продати квартиру і придбати іншу - меншу. Вона в той час шукала квартиру для ОСОБА_7, яка хотіла придбати квартиру в Придніпровську. Квартира ОСОБА_4 була не приватизованою, тому вона займалася її приватизацією. ОСОБА_4 не мешкав з матір'ю і казав, що йому все одно, що вона вирішить, тому не заперечував проти продажу квартири. Квартиру продали за 14500дол. США. ОСОБА_7 давала кошти на оформлення всіх документів, а також на погашення боргів за комунальні послуги. Ці суми були надані у якості авансу за квартиру. Також вона робила паспорт для ОСОБА_4 і давала кошти йому на його вимогу, які також рахувалися у якості авансу за квартиру (а.с.147-149).

З висновку експерта від 25 липня 2005 року № 69/04-40 підпис від імені ОСОБА_4 на стор. 106 реєстру реєстрації нотаріальних дій за 2004 рік під номером 7194 сьома зверху - виконано не ОСОБА_4, а іншою особою; підпис від імені ОСОБА_4 в договорі купівлі-продажу квартири від 31.12.2604 року між ОСОБА_4, ОСОБА_5 і ОСОБА_7 - виконано не ОСОБА_4, а іншою особою; підпис від імені ОСОБА_4 в заяві від імені ОСОБА_4 на ім'я ОСОБА_19 від 31.12.2004 року - виконано не ОСОБА_4, а іншою особою; підписи від імені ОСОБА_4 які містяться в вищезазначених документах виконано одною особою (а.с.8-9).

З листа старшого слідчого СВ Самарського РВ ДМУ УМВД України в Дніпропетровській області ОСОБА_15 від 18.10.2005 року на ім'я ОСОБА_4 вбачається, що 28 вересня 2005 року досудове слідство призупинено на підставі п.3 ст. 206 КПК України у зв'язку з не встановленням осіб, вчинивших злочин (а.с.15).

На запит суду надійшла відповідь полковника поліції ОСОБА_6 від 04.03.2016 року в якій повідомляють, що кримінальна справа № 68051239 розпочата 18 лютого 2005 року Самарським РВ Дніпропетровського міського управління УМВС України в Дніпропетровській області за вчинення злочину передбаченого ст. 190 ч. 2 КК України по факту шахрайства у відношенні ОСОБА_4, 11.06.2005 року кримінальну справу зупинено в порядку ст. 206 п.3 КПК України в (редакції 1960 року) (а.с.102).

Позивач ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 є сином ОСОБА_5 та рідним братом ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про народження від 04 листопада 2004 року та витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження (а.с.22-23).

ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 від 16 лютого 2009 року, актовий запис №182 (а.с.18).

З спадкової справи № 98/09 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_5 наданої Восьмою дніпропетровською державною нотаріальною конторою вбачається, що спадщину після її смерті прийняв ОСОБА_1. В спадковій справі, зокрема міститься заповіт від 07 серпня 2008 року ОСОБА_5, яким вона заповіла все своє майно ОСОБА_1. Довідка КП "ЖРЕП Самарського району" від травня 2011 року АДРЕСА_1 зареєстрований з 28.09.2004 року ОСОБА_4, проживає ОСОБА_7 (а.с.50-68).

30 серпня 2011 року ОСОБА_1 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_5 на 2/9 частин домоволодіння, що знаходиться в АДРЕСА_4 та розташоване на земельній ділянці площею 2450,0кв.м (а.с.12).

29 вересня 2011 року було зареєстровано право власності ОСОБА_1 на 2/9 частини домоволодіння по АДРЕСА_4, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав Комунального підприємства "Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації" Дніпропетровської обласної ради від 29.09.2011 року, номер витягу 31490843 (а.с.13).

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 від 19 листопада 2013 року, актовий запис №1033 (а.с.19).

З спадкової справи № 159/2014 заведеної Восьмою дніпропетровською державною нотаріальною конторою після смерті ОСОБА_4, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 року, який на день смерті був зареєстрований АДРЕСА_3 вбачається, що спадщину після його смерті прийняв ОСОБА_1 (а.с.36-40).

З спадкової справи № 40/2012 заведеної Восьмою дніпропетровською державною нотаріальною конторою після смерті ОСОБА_7, померлої ІНФОРМАЦІЯ_4, вбачається, що спадщину після її смерті прийняла ОСОБА_2. В спадковій справі, зокрема міститься постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 21 січня 2012 року, якою відмовлено ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру №32, розташовану в будинку АДРЕСА_1, оскільки вона постійно не проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та не подала до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2012 року, яким встановлено, що спадкоємець ОСОБА_2 постійно проживала на час відкриття спадщини з померлою ІНФОРМАЦІЯ_4 в смт. Новопокровка Солонянського району Дніпропетровської області зі спадкодавцем ОСОБА_7 Іргашавною, яка є її матір'ю (а.с.41-49).

Відповідно до ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 08 жовтня 2015 року, яке набрало законної сили 20 жовтня 2015 року, яке наразі не скасовано позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Визнано за ОСОБА_2 (іпн. НОМЕР_1) право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.10-11).

Цим рішенням встановлено, що ОСОБА_7 належала квартира АДРЕСА_1, що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 31.12.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_19, зареєстрованого у реєстрі №7194.

Вказані вище спірні правовідносини регулюються Цивільним кодексом України.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Пунктом 16 е) Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року N 3 "Про судову практику в справаї про визнання угод недійсними" із змінами та доповненнями постановами Пленуму Верховного Суду України від 25 грудня 1992 року N 13, від 25 травня 1998 року N 15 визнання угоди недійсною може мати місце і після смерті громадянина, який був її учасником. Такі вимоги можуть бути заявлені другою стороною, спадкоємцями померлого, іншими заінтересованими особами та прокурором.

Відповідно до п. 7, 8 постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 № 9, правочин може бути визнано недійсним лише з підстав, визначених законом.

За правилами ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника процесу має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчинюється батьками не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частинами 1 та 3 статті 215 ЦК України передбачено, що підставою для недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами 1-3, 5,6 ст. 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Згідно зі ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року, № 9 зазначено, що судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

В пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року, № 9 зазначено, що судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо).

У відповідності до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року, № 9 згідно зі статтею 217 ЦК правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до статті 217 ЦК суд може визнати недійсною частину правочину, з'ясувавши думку сторін правочину. Якщо у недійсній частині правочин був виконаний однією зі сторін, суд визначає наслідки його недійсності залежно від підстав, з яких він визнаний недійсним.

Відповідно до ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Так, наслідком визнання недійсності правочину повинно бути повернення сторін договору у попереднє становище, а саме повернення у власність квартири та повернення сплачених за цим договором коштів.

Судом встановлено та не заперечувалося сторонами, що ОСОБА_5 та ОСОБА_4 до смерті проживали у квартирі АДРЕСА_1. Після їх смерті квартирою користується позивач ОСОБА_1

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно п 28 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року, перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. ЦК встановлено винятки з цього правила щодо окремих вимог, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними (частини друга, третя статті 261 ЦК).

З листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 28.01.2013 р. № 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав», в якому зазначається про наступне: «Вирішуючи питання застосування строків позовної давності, суди мають приділяти належну увагу такому поняттю як момент, з якого особа дізналася про порушення свого права, та керуватися доказами, які підтверджують його настання. Суди, інколи відмовляючи в задоволенні позову по суті, додатково підставою для відмови в задоволенні позову зазначають сплив строку позовної давності, що є неправильним. Встановивши, що строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо стороною у спорі заявлено вимогу до ухвалення ним рішення про застосування строку позовної давності, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для відмови. Тобто, якщо суд на підставі досліджених у судовому засіданні доказів встановить, що право позивача, про захист якого він просить, не порушено, ухвалюється рішення суду про відмову в задоволенні позову саме на цій підставі, а не через пропуск строку позовної давності. Якщо ж встановлено, що таке право порушено і строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд ухвалює рішення про відмову в позові у зв'язку із закінченням строку позовної давності. Якщо ж причину пропуску цього строку суд визнає поважною, порушене право повинно бути захищене.

Згідно ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила.

В судовому засіданні представник відповідача просив до позовної заяви ОСОБА_1 про недійсним договору купівлі-продажу, витребування квартири з чужого володіння, визнання права власності застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволенні заяви.

Згідно ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, а також не заперечувалося представником позивача, що ОСОБА_1 було відомо про порушення кримінальної справи у січня 2005 року, де заявником є його брат ОСОБА_4 щодо продажу спірної квартири за його відсутності, яка належала йому сумісно з матір'ю.

Також, було встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з моменту подання до правоохоронних органів до часу їхньої смерті, не зверталися до суду з позовом про визнання недійсним правочину з метою захисту своїх порушених прав, що підтверджується заявою ОСОБА_4 17.10.2005р. до старшого слідчого Самарського РВДМУ УМВС України у Дніпропетровській області ОСОБА_20 для отримання копій документів кримінальної справи для подання цивільного позову до суду (а.с.150). Однак, ОСОБА_4 за життя не скористався своїм процесуальним правом, наданим йому законом, на звернення з цивільним позовом до суду про визнання недійсним договору купівлі-продажу.

Навпаки встановлено, що ОСОБА_5 підписувала договір купівлі-продажу і бажала відчужити квартиру ОСОБА_7 та отримала гроші, а також стверджувала, що ОСОБА_4 також не заперечував проти продажу квартири, мав намір її продавати про що свідчить її покази слідчому, а також свідчення приватного нотаріуса, покупця квартири ОСОБА_7, ОСОБА_17, яка робила всі документи по квартирі та була присутня при укладенні договору купівлі-продажу.

Крім того, згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом виданого 30 серпня 2011 року ОСОБА_1 отримав у спадок після смерті матері ОСОБА_5 спадщину, яка складається з 2/9 частин домоволодіння, що знаходиться в м. Дніпропетровську, АДРЕСА_6. Іншого майна у свідоцтві про право на спадщину за заповітом не зазначено, а отже на час відкриття спадщини, спірна квартира вже спадкодавцеві ОСОБА_5 не належала, оскільки була нею відчужена 31 грудня 2004 року по договору купівлі-продажу укладеного з ОСОБА_18 Тому строк позовної давності почав свій перебіг з моменту прийняття спадщини позивачем ОСОБА_1, тобто з 30.08.2011р.

Позивачем ОСОБА_1 пропущено строк позовної давності, що слугує підставою для відмови в задоволенні позову.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Судом роз'яснювались учасникам процесу положення ст.ст. 3, 10, 11, 57-60, 61 ЦПК України та наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, а також те, що суд розглядає цивільні справи в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь справі, при цьому суд приймає до розгляду тільки ті докази, які мають значення по справі.

Статтею 212 ЦПК України, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Змістом ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Положенням ч. 2 ст. 59 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

В силу ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи все вищезазначене, суд доходить висновку, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити.

Керуючись ст. 203, 209, 215, 257, 267, 655 ЦК України, ст.ст.4-8, 10, 11, 18, 57-64, 88, 130, 154, 208, 209, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 28 січня 2016 року у справі № 206/403/16-ц провадження № 2/206/296/16.

Скасувати заборону відчуження квартири АДРЕСА_1

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Самарський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час оголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя А.О.Сухоруков