У Х В А Л А

24 травня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І.

Охрімчук Л.І.,

Яреми А.Г.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 лютого 2016 року в справі за позовом ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» про визнання окремих положень договору недійсними,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 18 травня 2015 року ОСОБА_4 відмовлено в задоволенні позову.

Рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 7 липня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково: визнано недійсним кредитний договір, укладений 21 листопада 2012 року між ОСОБА_4 і ТОВ «Порше Мобіліті», у частині обов'язку ОСОБА_4 здійснювати платежі на його виконання у сумі, розрахованій за відповідним обмінним курсом гривні, що застосовуватиметься до еквіваленту обмінним курсом гривні, що застосовуватиметься до еквіваленту суми кредиту в розмірі 6 тис. 160 доларів США 46 центів відповідно до ст. 1.3 загальних умов кредитування, які є додатком до цього договору; визнано недійсними пункти 1.3, 1.3.1, 1.3.2 загальних умов кредитування, які є додатком до кредитного договору від 21 листопада 2012 року, визнано недійсним п. 2.4 загальних умов кредитування, які є додатком до кредитного договору від 21 листопада 2012 року у частині нарахування процентів за користування кредитом на еквівалент суми кредиту в іноземній валюті, яка залишається неповернутою, відповідно до графіка повернення кредиту; у задоволенні решти вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 лютого 2016 року касаційну скаргу представника ТОВ «Порше Мобіліті» - Семещенко В.О. задоволено, рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 7 липня 2015 року скасовано, а рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 18 травня 2015 року залишено в силі.

ОСОБА_4 звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 лютого 2016 року посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме статей 203, 524, 533, 627, 628, 1054, 1056 ЦК України та статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а також на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах цих норм матеріального права.

На обґрунтування заяви ОСОБА_4 додав постанови Верховного Суду України від 12 вересня 2012 року (справа 6-80цс12), 25 вересня 2013 року (справа 6-80цс13) та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 січня 2012 року, 30 січня 2013 року та 28 жовтня 2015 року.

Перевіривши доводи заявника, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під застосуванням норм матеріального права у подібних правовідносинах слід розуміти такі правовідносини, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне неоднакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Скасовуючи рішення суду апеляційної інстанції, суд касаційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову, оскільки істотна зміна становища щодо виконання боргових зобов'язань за кредитним договором внаслідок підвищення курсу іноземної валюти та ріст суми боргу, яку необхідно сплачувати, не є підставою для скасування оспорюваних умов кредитного договору. При цьому, положення чинного законодавства, хоч і визначають національну валюту України як єдиний платіжний засіб на території України, не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення розрахунків за зобов'язанням, визначеним грошовим еквівалентом в іноземній валюті.

У наданих для порівняння ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ суд дійшов таких висновків:

- в ухвалі від 25 січня 2012 року суд касаційної інстанції погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що вимоги позивача про визнання несправедливими та недійсними пунктів кредитного договору щодо внесення позичальником плати за обслуговування кредиту, яка визначена не числом, а формулою зі змінними, є обґрунтованими, оскільки унаслідок щомісячного платежу розмір, що підлягав сплаті був надмірно збільшений, що є несправедливою умовою;

- в ухвалі від 30 січня 2013 року суд касаційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції, який встановивши, що на підставі пунктів 2.2.3 та 4.1 кредитного договору позивач був зобов'язаний сплачувати плату за обслуговування кредиту, плату за його дострокове повернення за формулами, що передбачали зміни цих витрат, дійшов висновку, що вказані умови кредитного договору є несправедливими відносно позивача й визнав їх недійсними з моменту укладення кредитного договору;

- в ухвалі від 28 жовтня 2015 року суд касаційної інстанції на підставі статті 338 ЦПК України скасував рішення суду апеляційної інстанції, а справу направив на новий апеляційний розгляд з підстави порушення судом норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин справи, що мають значення для правильного вирішення справи, а саме суд не вказав, якій нормі закону суперечить зміст всього кредитного договору, не з'ясував чи не може оспорюваний правочин виконуватися без урахування його недійсної частини за обставин, коли воля сторін спрямована на настання правових наслідків, обумовлених ним.

У судових рішеннях наданих заявником на підтвердження підстав для перегляду судового рішення, та в судовому рішенні, про перегляд якого подано заяву, наявні різні фактичні обставини справи, що не свідчать про неоднакове застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми матеріального права.

У наданих для порівняння постановах Верховного Суду України від 12 вересня 2012 року (справа 6-80цс12) та 25 вересня 2013 року (справа 6-80цс13) викладено правовий висновок, в якому зазначено, що згідно з частиною першою статті 203 ЦК України та частини п'ятої статті 11, статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витрат, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Правовий висновок суду касаційної інстанції у справі, яка переглядається, не суперечить викладеному у зазначених постановах Верховного Суду України висновку, оскільки у справі, яка переглядається, та у справі, за результатами якої Верховний Суд України прийняв ці постанови, наявні різні фактичні обставини.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» про визнання окремих положень договору недійсними за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 лютого 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Гуменюк

Л.І. Охрімчук

А.Г. Ярема