Апеляційний суд Житомирської області
Справа №296/6485/15-ц Головуючий у 1-й інст. Колупаєв В. В.
Категорія 46 Доповідач Зарицька Г. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючої - судді Зарицької Г.В.

суддів: Жигановської О.С., Коломієць О.С.

з участю секретаря Добровольської Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 19 липня 2016 року

встановила:

У червні 2015 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 та просила визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1. В обґрунтування вимог зазначала, що з 05 червня 1976 року перебувала з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі. Відповідно до ордеру НОМЕР_1 від 24 квітня 1984 року вони вселились у квартиру АДРЕСА_1. Починаючи з 2000-го року відповідач у вищезазначеній квартирі не проживає, що підтверджується довідкою ТОВ КК «Коменерго-Житомир». 04 серпня 2003 року шлюб між ними було розірвано. На підставі вимог ст.ст. 71, 72 ЖК України, просила позов задовольнити.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 19 липня 2016 року позов задоволено.

Визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1.

Знято ОСОБА_2 з реєстраційного обліку за вищевказаною адресою.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1

Апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_2 в квартирі АДРЕСА_1 з 2000 року не проживає та фактично залишив її в 2003 році після розірвання шлюбу і з зазначеного часу не проживає в ній без поважних причин та не користується жилою площею. Суд вважав, що періодична поява наймача у спірному жилому приміщенні з метою його незаконного утримання не свідчить про його фактичне проживання в ньому.

Проте таких висновків суд дійшов внаслідок неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи та порушення норм матеріального права.

Відповідно до ч.4 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Як видно з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, з 05 червня 1976 року по 04 серпня 2003 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, про що свідчать витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб та копія свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с.6-7, 43).

24.04.1984 року ОСОБА_2 на сім'ю з двох чоловік виконавчим комітетом Корольовської районної ради народних депутатів м. Житомира було видано ордер НОМЕР_2 на право зайняття однієї кімнати жилою площею 17,45 кв.м. в квартирі АДРЕСА_1 (а.с.3).

Звертаючись до суду з позовом про визнання відповідача таким, що втратив право користування спірною квартирою, позивачка на підтвердження обставин, якими обґрунтовувала свої вимоги, посилалася на акт ТОВ «Керуюча компанія «КомЕнерго - Житомир» від 09.04.2015 р., відповідно до якого ОСОБА_2 не проживає у квартирі АДРЕСА_1 більше 15 років, та на покази свідків ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5

Відповідно до ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Заперечуючи проти позову, відповідач посилався на те, що після розірвання шлюбу між ним та позивачкою склалися неприязні відносини, постійно виникали сварки та суперечки, а тому він більше проживав у селі. У спірній квартирі проживав періодично, ночував два рази на місяць, коли отримував пенсію. Проте інтересу до спірного житла не втрачав. 06.05.2011 р. між ним, як наймачем кв.АДРЕСА_1, та ТОВ «КК «КомЕнерго-Житомир» було укладено договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. Крім того, у 2007 році у спірній квартирі ОСОБА_1 без його відому та згоди поміняла вхідні двері та замок, чим чинить йому перешкоди у користуванні зазначеним житлом.

В судовому засіданні позивачка підтвердила факт заміни вхідних дверей та замків у спірному жилому приміщенні. Пояснила, що ключі від квартири відповідачу не давала.

В матеріалах справи міститься копія договору №314 від 20.10.2007 р., укладеного між ОСОБА_1 та приватним підприємцем ОСОБА_6, за умовами якого приватний підприємець зобов'язався встановити металеві двері в квартирі АДРЕСА_1 (а.с. 72), а також копія договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій від 06.05.2011 р., укладеного між ТОВ «КК «КомЕнерго-Житомир» та ОСОБА_2, як наймачем кв.АДРЕСА_1 (а.с. 41,72).

Вирішуючи спір, наведеним доказам у справі суд першої інстанції, в порушення вимог ст.ст. 213, 215 ЦПК України, належної оцінки не дав та дійшов помилкового висновку про те, що відповідач не проживав у спірному жилому приміщенні понад строки, встановлені ст. 70 ЖК України без поважних причин.

Заміна позивачкою вхідних дверей та замків у спірній квартирі без згоди відповідача та ненадання йому ключів від квартири, свідчать про те, що ОСОБА_2 чиняться перешкоди у користуванні житлом.

Згідно з ч.1 ст.16 ЦК України звернення особи до суду за захистом своїх порушених прав та інтересів є правом особи, а не обов'язком.

А тому, та обставина, що ОСОБА_2 не звертався до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні спірною квартирою не спростовує факту наявності перешкод у користуванні відповідачем жилим приміщенням.

За таких обставин, коли судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, рішення суду відповідно до п. п. 1, 4 ч.1 ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 19 липня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього ж часу може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуюча Судді: