Справа №591/2855/16-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/1476/16 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 серпня 2016 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Сибільової Л. О.,

суддів - Криворотенка В. І. , Лузан Л. В.

за участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Гранфінресурс»

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 26 липня 2016 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Гранфінресурс» про захист прав споживача,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 26 липня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з ТОВ «Гранфінресурс» на користь ОСОБА_3 кошти в сумі 19065,20 гр., сплачені за договором № 224706 від 29 листопада 2013 року.

В задоволенні позову в іншій частині відмовлено за необґрунтованістю вимог.

Стягнуто з ТОВ «Гранфінресурс» на користь держави судовий збір в розмірі 551,20 гр.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права, неповне зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, який заперечує проти скарги та вважає рішення суду вірним, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

07 червня 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до ТОВ «Гранфінресурс», мотивуючи вимоги тим, що 16 березня 2016 року Зарічним районним судом м. Суми було ухвалене заочне рішення за його позовом до ТОВ «Гранфінресурс» про визнання договору №224706 від 29 листопада 2013 року, укладеного між ним та ТОВ «Гранфінресурс», недійсним.

Вказаним рішенням встановлено, що ТОВ «Гранфінресурс» на термін укладення договору повинно було отримати відповідну ліцензію, але в порушення вимог закону її не отримало, чим ввело його в оману.

Такими діями працівники товариства завдали йому матеріальної шкоди в сумі 20 958 гр.

Посилаючись також на ст. 229 ЦК України, згідно якої, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним; істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якості речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням; помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом; зазначав, що з його боку була присутня помилка щодо природи правочину при його укладенні, що було визнано судом.

Крім того, на обґрунтування позовних вимог посилається на лист Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 24 квітня 2009 року № 5737/12-12, де вказано, що надання послуг при придбанні товарів у групах містить ознаки фінансової послуги, повязаної з прямим залученням фінансових активів від фізичних осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 4, ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансовими вважаються, зокрема, послуги з надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту; діяльність будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Відповідно до розяснень, які містяться в п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), згідно зі статтею 227 ЦК є оспорюваним.

Вимоги про визнання такого правочину недійсним можуть заявлятися як сторонами правочину, так і будь-якою заінтересованою особою в разі, якщо таким правочином порушено її права чи законні інтереси, а також органами державної влади, які відповідно до закону здійснюють контроль за видом діяльності, яка потребує ліцензування.

Не маючи ліцензії на право здійснення діяльності в сфері надання фінансових послуг, відповідач не мав права укладати з ним договорів, за якими може залучати його кошти, а він повинен сплачувати відповідачеві кошти за його послуги.

Також посилається в своєму позові на ч. ч. 1, 3 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно яких нечесна підприємницька практика забороняється.

Нечесна підприємницька практика включає, зокрема, будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Забороняються як такі, що вводять в оману, зокрема, утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції.

Посилаючись також на ст. 230 ЦК України, згідно якої, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним; обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування; сторона, яка застосувала обман, зобовязана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину, вважає, що він вчинив правочин під впливом обману з боку відповідача, який замовчував існування обставин, які могли перешкодити укладенню договору №226247від 26 лютого 2014 року, а саме - відсутність у відповідача права (ліцензії) на укладення подібних договорів, та навмисно повідомив йому про те, що він укладає договір позики, знаючи про те, що він укладає зовсім інший за своєю юридичною природою договір - про надання послуг.

Зазначаючи, що юридична природа договору є обставинною, яка має істотне значення, вказував, що на день подання позову йому нанесені прямі матеріальні збитки відповідачем у сумі 20958 грн. у вигляді сплаченого одноразового комісійного платежу та декількох щомісячних внесків.

Просив стягнути з ТОВ «Гранфінресурс» на його користь завдані матеріальні збитки у вигляді сплаченої товариству винагороди за фактично невиконану роботу у розмірі 20 958 гр.

Вирішуючи спір та частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що заочним рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 16 березня 2016 року визнаний недійсним договір №224706 від 29 листопада 2013 року, укладений між сторонами, внаслідок відсутності у ТОВ «Гранфінресурс» ліцензії на надання фінансових послуг, а тому, виходячи з правових наслідків недійсності правочину, визначених ч. 1 ст. 216 ЦК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 19065,2 гр., отримані відповідачем за недійсним договором, сплату яких позивач підтвердив належними доказами в справі.

Такі висновки суду узгоджуються з матеріалами справи та відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

З матеріалів справи вбачається та судом вірно встановлено, що 29 листопада 2013 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Гранфінресурс» був укладений договір № 224706 з додатками № 1 і № 2 до нього, за умовами якого відповідач за згодою позивача зобовязався вчинити від його імені та за його рахунок певні дії, спрямовані на отримання грошової суми в розмірі 80 000 гр. на умовах діяльності програми «Альянс Україна».

На виконання умов договору позивач сплатив відповідачеві одноразовий платіж та щомісячні платежі на загальну суму 19065,20 гр. (а.с. 50 59).

Заочним рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 16 березня 2016 року у справі № 591/567/16-ц за позовом ОСОБА_3 до ТОВ «Гранфінресурс» визнаний недійсним договір № 224706 від 29 листопада 2013 року, укладений між сторонами, з тих підстав, що відповідач на момент укладення договору не мав ліцензії на здійснення фінансових послуг (а.с. 6-7).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Статтею 227 ЦК України визначено, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч.1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема, тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно ч. ч. 1, 3 ст. 10, ч. 1 ст. 11 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 57, 58, 60, 61 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Частиною 1 ст. 303, ч. 1 ст. 304 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими цією главою.

Згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Межі заявлених вимог включають в себе, зокрема, предмет та підстави позову.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 31, п. 5 ч. 2 ст. 119 ЦПК України, підставами позову є обставини, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги.

Згідно розяснень, які містяться в п. 9 постанови Пленуму Верховного суду України від 12 червня 2009 року № 5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», предмет позову це те, що конкретно вимагає позивач, підстава позову чим він обґрунтовує свої вимоги, зміст вимоги - який спосіб захисту свого права він обрав. Оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.

Щодо розміру суми, стягнутої судом з відповідача на користь позивача на підставі ч. 1 ст. 216 ЦК України, яка передбачає правові наслідки недійсності правочину, спір у сторін відсутній.

Відповідач в апеляційній скарзі посилається на незаконність рішення суду від 16 березня 2016 року, яким визнаний недійсним укладений між сторонами договір № 224706 від 29 листопада 2013 року, та зазначає, що вказаним рішенням не зобовязано відповідача відшкодувати позивачеві сплачені ним кошти.

Недійсність правочину не є предметом спору в даній справі. Його недійсність встановлена судовим рішенням від 16 березня 2016 року, а тому ця обставина, в силу положень ч. 3 ст. 61 ЦПК України, не підлягає доказуванню та перевірці в даній справі.

Виходячи з правових наслідків недійсності правочину, визначених ч. 1 ст. 216 ЦК України, суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з відповідача на користь позивача сплачені ним кошти за недійсним правочином в сумі 19065,2 гр.

Закон не містить заборони застосування правових наслідків недійсності правочину за окремим позовом.

У відповідності до ч.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Гранфінресурс» відхилити.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 26 липня 2016 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: