Номер провадження: 22-ц/785/2784/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Панасенков В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.05.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - судді Панасенкова В.О.

суддів: Драгомерецького М.М.

ОСОБА_2,

при секретарі: Томашевській К.В.,

за участю: позивачки ОСОБА_3 та представника відповідача, КУ «Одеський обласний центр медико-соціальної експертизи» - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 вересня 2014 року за позовом ОСОБА_3 до Комунальної установи «Одеський обласний центр медико-соціальної експертизи», колишнього головного експерта МСЕК ОСОБА_5, завідуючого центром професійної патології ОСОБА_6, колишнього завідуючого Одеського обласного управління соціального забезпечення населення ОСОБА_7, начальника управління охорони здоровя Одеської міської ради ОСОБА_8, заступника начальника управління охорони здоровя Одеської міської ради ОСОБА_9 про встановлення належної групи інвалідності, встановлення трудового каліцтва з вини підприємства, стягнення недоотриманої належної суми на ліки, путівки до санаторію та відшкодування майнової і моральної шкоди,

в с т а н о в и л а:

05 червня 2008 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що їй не була встановлена належна група інвалідності з 1982 року по 1990 рік у звязку некомпетентністю відповідачів та перешкоджанні ними у встановленні трудового каліцтва з вини підприємства, з її справи вилучались та знищувались документи, у тому числі, ряд медичних висновків інституту трудової експертизи про встановлення їй ІІ групи інвалідності. Внаслідок чого вона вимушена була працювати будучи непрацездатної, що призвело до суттєвого розладу здоровя. Незважаючи на позитивні висновки інститутів професійної патології, відповідачі відмовляли їй у встановлені належної групи інвалідності у звязку з втратою працездатності, не надали їй належного лікування основної хвороби, по якій їй встановлена інвалідність, відмовляли у повному медичному обстеженні, наданні необхідних ліків. Внаслідок чого їй не була встановлена інвалідність, повязана з трудовим каліцтвом, вона недоотримала ліків і лікування на 1 000 000 грн., їй завдана майнова шкода в розмірі 1000000 грн. та моральна шкода в 10 разів.

Посилаючись на ці обставини та на ст. 1166 ЦК України, позивачка ОСОБА_3 просила суд встановити їй належну групу інвалідності з 1982 року по 1990 рік, встановити втрату здоровя з вини підприємства, стягнути з керівництва управління охорони здоровя Одеської міської ради недоотриману належну суму на ліки та путівки до санаторію більш 1 000 000 грн., відшкодувати майнову шкоду в розмірі 1 000 000 грн. та моральну шкоду в розмірі 10 000 000 грн. з підстав, передбачених ст. 1166 ЦК України (т. 1, а.с. 1-2).

Представник відповідача, КУ «Одеський обласний центр медико-соціальної експертизи» - ОСОБА_10, в судове засідання не зявився, але надав письмові пояснення, у яких проти позову заперечував й зазначав, що позивачка ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, працювала водієм тролейбуса, диспетчером, з 1984 року не працює. Вперше позивачка ОСОБА_11 була оглянута в Приморській міжрайонній лікарсько-трудовій експертній комісії (ЛТЕК) у порядку консультації в травні 1984 року, інвалідом не визнана. 10 грудня 1984 року позивачка повторно направляється на ЛТЕК після обстеження в Харківському НДІ гігієни праці та профзахворювань, де знаходилась на обстеженні з метою встановлення причинного звязку її захворювання з професією. Згідно з випискою з історії хвороби №1100 від 18 вересня 1984 року даних про професійне захворювання не встановлено. ЛТЕК, враховуючи тривалість перебування ОСОБА_3 на листку непрацездатності (282 дня), встановила їй ІІІ групу інвалідності строком на один рік від загального захворювання з діагнозом: остеохондроз грудного відділу хребта, розповсюджений спондилоартроз з полірадикулярним синдромом. Виражений антено-невротичний синдром (перебуває на обліку у ОПНД з 1975 року). З 25 грудня 1985 року до 26 грудня 1988 року позивачка інвалідом не визнавалась. 26 грудня 1988 року вона була оглянута в спеціалізованій травматологічній ЛТЕК і їй була встановлена ІІІ група інвалідності від загального захворювання (з урахування соціального фактору, не працює, одна виховує сина). В 1989-1990 роках позивачка визнавалася інвалідом ІІІ групи від загального захворювання. 11 червня 1990 року позивачка ОСОБА_3 оглянута на розширеної експертної комісії (РЕК) за участю обласного експерта ОСОБА_12, голови обласної ЛКК ОСОБА_13 та всього складу обласної ЛТЕК №1, яка підтвердила ІІІ групу інвалідності від загального захворювання. У звязку з незгодою ОСОБА_3 із висновком РЕК її медично-експертна справа була направлена на заочну консультацію в Вінницький інститут експертизи, куди остання відмовилась їхати. Згідно із висновком Вінницького інституту №1924 від 19 вересня 1990 року підтверджена правильність рішень ЛТЕК про встановлення інвалідності ІІІ групи від загального захворювання, їй була запропоновано пройти обстеження в умовах стаціонарів м. Одеси. З 10 та 11 січня 1991 року ОСОБА_3 знаходилась на обстеженні в Вінницькому інституті експертизи, де була виявлена патологія з боку нервової системи, психічної сфери, опорно-рухового апарату, функціональних порушень з урахування соціального фактору (одна виховує сина 13 років, який довгочасно хворіє, мешкає в сімейному гуртожитку), з урахуванням необхідності обстеження та лікування в психоневрологічному стаціонарі, та рекомендовано ЛТЕК визнати позивачку інвалідом ІІ групи від загального захворювання на період її активного лікування з оглядом в подальшому на спеціалізованої ЛТЕК. 05 березня 1991 року обласна ЛТЕК №1 встановила ОСОБА_3 ІІ групу інвалідності від загального захворюванням (з урахуванням соціального фактору) на період активного лікування строком на однин рік. У звязку з тим, що ОСОБА_3 вимагала на встановленні ІІ групи інвалідності з 1984 року, її медично-експертна справа (за її проханням) була повторно направлена до Вінницького інституту експертиз, згідно із висновком інституту №1049 від 28 червня 1991 року відновити інвалідність ІІ групи з 1984 року не видається можливим. З 22 липня по 23 липня 1993 року ОСОБА_3 знаходилась на обстеженні в Дніпропетровському інституті експертиз для вирішення питання щодо встановлення інвалідності ІІ групи з 1984 року, згідно із висновком інституту №2756 від 16 серпня 1993 року підстав для встановлення інвалідності ІІ групи з 1984 року немає. З 1991 року ОСОБА_3 визнавалася інвалідом ІІ групи від загального захворювання, в 1995 році в Приморській міжрайонній медико-соціальної експертної комісії (МСЕК) інвалідність ІІ групи встановлена безстроково. 20 лютого 2007 року ОСОБА_3 була оглянута в Приморській МСЕК та 11 квітня 2007 року в обласній МСЕК для вирішення питання що підвищення групи інвалідності, які підтвердили ІІ групу інвалідності від загального захворювання та не виявили даних для підвищення групи інвалідності. Позивачці ОСОБА_3 було рекомендовано направлення на стаціонарне обстеження до Українського державного науково-дослідного інституту реабілітації інвалідів (м. Вінниця), але вона відмивалася від цього. З 2007 року ОСОБА_3 до МСЕК не зверталась. Інвалідність внаслідок трудового каліцтва встановлюється МСЕК на підставі акту про нещасний випадок на виробництві за формою Н-1, складеного за місцем роботи чи за рішенням суду про факт травмування на виробництві. Будь-яких документів, які є передумовою для розгляду МСЕК причинно-наслідкового звязку між інвалідністю та травмою отриманою на виробництві позивачка не надала, не доведено також порушення її права та спричинення майнової та моральної шкоди посадовими особами КУ «Одеський обласний центр медико-соціальної експертизи». З цих підстав представник відповідача, КУ «ООЦМСЕ» просив суд в позові відмовити (т.1, а.с. 109-111, т.2, а.с. 175-177).

Відповідачі посадові особи ОСОБА_12 (після зміни прізвища Сердюк) Е.К., ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_14, ОСОБА_15 в судове засідання не зявилися.

Рішенням суду першої інстанції у задоволенні позову відмовлено (т.2, а.с. 243-244).

В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати та направити справу на новий розгляд, мотивуючи тим, що суд першої інстанції порушив норми процесуального та матеріального права (т. 2, а.с. 259, 260).

В запереченні на апеляційну скаргу представник відповідача, КУ «Одеський обласний центр медико-соціальної експертизи» - ОСОБА_4, просить скаргу відхилити у звязку безпідставністю її доводів.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги позивачки ОСОБА_3, пояснення на апеляцію позивачки ОСОБА_3 та представника відповідача, КУ «Одеський обласний центр медико-соціальної експертизи» - ОСОБА_4, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивачки задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду постановлено з дотримання норм матеріального та процесуального права.

Згідно із ст. 2 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» від 21 березня 1991 року №875-ХІІ, інвалідом є особа зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, внаслідок чого держава зобов'язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист. Дискримінація за ознакою інвалідності забороняється.

Інвалідність як міра втрати здоров'я визначається шляхом експертного обстеження в органах медико-соціальної експертизи центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я. Положення про медико-соціальну експертизу затверджується Кабінетом Міністрів України з урахуванням думок громадських організацій інвалідів (ст. 3 Закону).

Відповідно до ст. 69 Основ законодавства України про охорони здоровя, затвердженого Законом України від 19 листопада 1992 року №2801-ХІІ, експертиза тимчасової непрацездатності громадян здійснюється у закладах охорони здоров'я лікарем або комісією лікарів, які встановлюють факт необхідності надання відпустки у зв'язку з хворобою, каліцтвом, вагітністю та пологами, для догляду за хворим членом сім'ї, у період карантину, для протезування, санаторно-курортного лікування, визначають необхідність і строки тимчасового переведення працівника у зв'язку з хворобою на іншу роботу у встановленому порядку, а також приймають рішення про направлення на медико-соціальну експертну комісію для визначення наявності та ступеня тривалої або стійкої втрати працездатності.

Експертиза тривалої або стійкої втрати працездатності здійснюється медико-соціальними експертними комісіями, які встановлюють ступінь та причину інвалідності, визначають для інвалідів роботи і професії, доступні їм за станом здоров'я, перевіряють правильність використання праці інвалідів згідно з висновком експертної комісії та сприяють відновленню працездатності інвалідів.

Висновки органів медико-соціальної експертизи про умови і характер праці інвалідів є обов'язковими для власників та адміністрації підприємств, установ і організацій.

Порядок організації та проведення медико-соціальної експертизи встановлюється Кабінетом Міністрів України.

У пункті 9 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року №1371, зазначено, що інвалідність, що настала внаслідок нещасного випадку на виробництві, встановлюється на підставі результатів огляду потерпілого членами комісії та акта про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом, за формою, визначеною постановою Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2004 р. № 1112 (Офіційний вісник України, 2004 р., № 35, ст. 2337), або на підставі рішення суду про встановлення факту отримання травми на виробництві.

Пунктом 10 вказаного Положення передбачено, що інвалідність, що настала внаслідок професійного захворювання, передбаченого переліком професійних захворювань, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 листопада 2000 р. № 1662 (Офіційний вісник України, 2000 р., № 45, ст. 1940), встановлюється у разі наявності акта розслідування хронічного професійного захворювання, складеного за формою згідно з додатком 15 до Порядку розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2004 р. № 1112 (Офіційний вісник України, 2004 р., № 35, ст. 2337), та висновку спеціалізованого лікувально-профілактичного закладу охорони здоров'я, який має право встановлювати остаточний діагноз щодо професійних захворювань.

Аналогічні положення законодавства діяли і на час первісного звернення позивачки ОСОБА_11 до МСЕК в травні 1984 року, зокрема, Правила відшкодування підприємствами, установами, організаціями шкоди, завданої робітникам і службовцям каліцтвом або іншим пошкодженням здоровя, повязаним з виконанням ними трудових обовязків, затверджені постановою ОСОБА_2 Міністрів СРСР від 03 липня 1984 року №690, Інструкція про порядок застосування правил відшкодування підприємствами, установами, організаціями шкоди, завданої робітникам і службовцям каліцтвом або іншим пошкодженням здоровя, повязаним з виконанням ними трудових обовязків, затверджені постановою Госкомпраці СРСР та Президії ВЦСПС від 13 лютого 1985 року №50/П-2, Положення про розслідування та облік нещасних випадків на виробництві, затверджені постановою Президії ВЦСПС від 13 серпня 1982 року №11-6, та Положення про лікарські-трудові експертні комісії, затверджені постановою Кабінету Міністрів України і Українською республіканською радою профспілок від 28 березня 1985 року №134.

Частинами 1 та 2 ст. 22 ЦК України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Частиною 1 та 2 ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до частин 1 яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовуються особою, яка її завдала, за наявності їх вини.

З матеріалів справи вбачається та судом першої інстанції встановлено, що позивачка ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, працювала водієм тролейбуса, диспетчером до 1984 року.

Вперше позивачка ОСОБА_11 була оглянута в Приморській міжрайонній лікарсько-трудовій експертній комісії (ЛТЕК) у порядку консультації в травні 1984 року, інвалідом не визнана.

10 грудня 1984 року позивачка повторно направляється на ЛТЕК після обстеження в Харківському НДІ гігієни праці та профзахворювань, де знаходилась на обстеженні з метою встановлення причинного звязку її захворювання з професією. Згідно з випискою з історії хвороби №1100 від 18 вересня 1984 року даних про професійне захворювання не встановлено. ЛТЕК, враховуючи тривалість перебування ОСОБА_3 на листку непрацездатності (282 дня), встановила їй ІІІ групу інвалідності строком на один рік від загального захворювання з діагнозом: остеохондроз грудного відділу хребта, розповсюджений спондилоартроз з полірадикулярним синдромом. Виражений антено-невротичний синдром (перебуває на обліку у ОПНД з 1975 року).

З 25 грудня 1985 року до 26 грудня 1988 року позивачка інвалідом не визнавалась. 26 грудня 1988 року вона була оглянута в спеціалізованій травматологічній ЛТЕК і їй була встановлена ІІІ група інвалідності від загального захворювання (з урахування соціального фактору, не працює, одна виховує сина). В 1989-1990 роках позивачка визнавалася інвалідом ІІІ групи від загального захворювання.

11 червня 1990 року позивачка ОСОБА_3 оглянута на розширеної експертної комісії (РЕК) за участю обласного експерта ОСОБА_12, голови обласної ЛКК ОСОБА_13 та всього складу обласної ЛТЕК №1, яка підтвердила ІІІ групу інвалідності від загального захворювання. У звязку з незгодою ОСОБА_3 із висновком РЕК її медично-експертна справа була направлена на заочну консультацію в Вінницький інститут експертизи, куди остання відмовилась їхати. Згідно із висновком Вінницького інституту №1924 від 19 вересня 1990 року підтверджена правильність рішень ЛТЕК про встановлення інвалідності ІІІ групи від загального захворювання, їй була запропоновано пройти обстеження в умовах стаціонарів м. Одеси. З 10 та 11 січня 1991 року ОСОБА_3 знаходилась на обстеженні в Вінницькому інституті експертизи, де була виявлена патологія з боку нервової системи, психічної сфери, опорно-рухового апарату, функціональних порушень з урахування соціального фактору (одна виховує сина 13 років, який довгочасно хворіє, мешкає в сімейному гуртожитку), з урахуванням необхідності обстеження та лікування в психоневрологічному стаціонарі, та рекомендовано ЛТЕК визнати позивачку інвалідом ІІ групи від загального захворювання на період її активного лікування з оглядом в подальшому на спеціалізованої ЛТЕК.

05 березня 1991 року обласна ЛТЕК №1 встановила ОСОБА_3 ІІ групу інвалідності від загального захворюванням (з урахуванням соціального фактору) на період активного лікування строком на однин рік. У звязку з тим, що ОСОБА_3 вимагала на встановленні ІІ групи інвалідності з 1984 року, її медично-експертна справа (за її проханням) була повторно направлена до Вінницького інституту експертиз, згідно із висновком інституту №1049 від 28 червня 1991 року відновити інвалідність ІІ групи з 1984 року не видається можливим.

З 22 липня по 23 липня 1993 року ОСОБА_3 знаходилась на обстеженні в Дніпропетровському інституті експертиз для вирішення питання щодо встановлення інвалідності ІІ групи з 1984 року, згідно із висновком інституту №2756 від 16 серпня 1993 року підстав для встановлення інвалідності ІІ групи з 1984 року немає.

З 1991 року ОСОБА_3 визнавалася інвалідом ІІ групи від загального захворювання, в 1995 році в Приморській міжрайонній медико-соціальної експертної комісії (МСЕК) інвалідність ІІ групи встановлена безстроково.

20 лютого 2007 року ОСОБА_3 була оглянута в Приморській МСЕК та 11 квітня 2007 року в обласній МСЕК для вирішення питання що підвищення групи інвалідності, які підтвердили ІІ групу інвалідності від загального захворювання та не виявили даних для підвищення групи інвалідності. Позивачці ОСОБА_3 було рекомендовано направлення на стаціонарне обстеження до Українського державного науково-дослідного інституту реабілітації інвалідів (м. Вінниця), але вона відмовилася від цього. З 2007 року ОСОБА_3 до МСЕК не зверталась.

За таких обставин, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції правильно виходив з того, що інвалідність внаслідок трудового каліцтва встановлюється МСЕК на підставі акту про нещасний випадок на виробництві за формою Н-1, складеного за місцем роботи чи за рішенням суду про факт травмування на виробництві. Будь-яких документів, які є підставою для розгляду МСЕК причинно-наслідкового звязку між інвалідністю та травмою отриманою на виробництві позивачка не надала, не доведено також порушення її права на встановлення відповідної групи інвалідності та спричинення майнової та моральної шкоди посадовими особами КУ «Одеський обласний центр медико-соціальної експертизи», управління охорони здоровя Одеської міської ради та Одеського обласного управління соціального забезпечення населення.

Доводи позивачка ОСОБА_3 в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, оскільки судом безпідставно не захистив її порушенні права, не приймаються до уваги з таких підстав.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивачка ОСОБА_3 повинна була довести в судовому засіданні належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог, а саме, на те, що внаслідок неправомірних дій посадових осіб КУ «Одеський обласний центр медико-соціальної експертизи», Управління охорони здоровя Одеської міської ради та Одеського обласного управління соціального забезпечення населення їй не була встановлена належна інвалідність у звязку з трудовим каліцтвом, повязаним з виконанням трудових обовязків .

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачка ОСОБА_3 послалася на вищевказані обставини та застосувала до спірних правовідносин ст. ст. 1166, 1167 ЦК України.

Предмет та підставу позову визначає виключно позивач (ст. ст. 10, 11 ЦПК України). Саме на зазначені норми матеріального права посилалася позивачка, обґрунтовуючи свої позовні вимоги.

Відповідно до ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства (ч. 1). При їх здійсненні особа зобовязана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (ч. 2). Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживанням правом в інших формах (ч. 3).

Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обовязковими для неї. Виконання цивільного обовязку забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, яка встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Особа може бути звільнена від цивільного обовязку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (ст. 14 ЦК).

Згідно до положень ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що до компетенції суду не належить право на встановлення позивачці ОСОБА_3 належної групи інвалідності та встановлення трудового каліцтва з вини підприємства, оскільки цим правом наділена лише МСЕК при наявності законних підстав.

У пункті 2 постанови №6 Пленуму «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року (з відповідними змінами та доповненнями) Верховний Суд України розяснив, що, розглядаючи про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до ст. ст. 440, 450 ЦК шкода, заподіяна особі і майна громадянина або заподіяна майну юридичної особі, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

У п. 3 постанови "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31 березня 1995 року (з наступними змінами) Пленум Верховного Суду України розяснив, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у звязку з ушкодженням здоровя, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у звязку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих звязків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

У п. 5 вказаної постанови Пленуму Верховний Суд України зазначив, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен зясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Захист цивільних справ це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. Під способом захисту субєктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України.

Як правило, субєкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права частіше за все визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту субєктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою необхідно зясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Статтею 179 ЦПК України встановлено, що предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Так під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за статтями 1166, 1167 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіюча шкоди і його вина, причинний зв'язок між протиправною дією та негативним наслідками.

У підтвердження підстав позову, позивачка ОСОБА_3 надала копію відповіді Державного комітету СРСР по праці та соціальним питанням від 24 січня 1991 року про незгоду з висновком інститут гігієни та профхвороб про відмову віднести її хворобу до професійної (т.1, а.с. 4), копію відповіді обласного бюро МСЄ від 24 листопада 1994 року про відмову позивачці у встановленні ІІ групи інвалідності з 1984 року (т.1. а.с. 5-6), копію відповіді Українського науково-дослідного інституту медицини транспорту від 24 лютого 1998 року про те, що в квітні 1997 року комісія інституту не встановили причинного звязку між хворобою та умовами праці позивачки водієм тролейбусу (т.1., а.с. 7), копію відповіді Харківського інституту гігієни та профхвороб від 27 березня 2002 року про те, що з 30 серпня 1984 року по 18 вересня 1984 року позивачка ОСОБА_3 находилась на обстеженні в клініці інституту та згідно виписки із стаціонару хворої даних за профхворобу немає (т.1, а.с. 8), копію відповіді Управління охорони здоровя Одеської обласної державної адміністрації від 03 серпня 2004 року, де позивачці розяснений порядок направлення в Інститут праці ОСОБА_15 медичних наук України в м. Києві для вирішення питання звязку захворювання з умовами праці (т.1, а.с. 9), копії відповітів управлення охорони здоровя Одеської міської ради від 14 лютого 2013 року, 01 березня 2013 року на скарги яснюк Н.Ф. про незадовільне, на її думку, лікування в лікувальних установах м. Одеси (т.1, а.с. 89-91), але зазначені документи не відносяться до предмету доказування по справі.

Судом першої інстанції були витребувані копія медично-експертної справи ОСОБА_3 (т.2, а.с. 6-161) та копія історія хвороби ОСОБА_3, заведеної 10 січня 1991 року (т.2, а.с. 179-211).

Аналізуючи зазначені норми права, розяснення Пленумів Верховного Суду України, зясовуючи вказані обставини та наявні у справі докази, у тому числі й зазначену медичну документацію, колегія суддів вважає, що в судовому засіданні з достовірністю встановлено те, що позивачко ОСОБА_3 в судовому засіданні не доведено те, що відповідачі скоїли цивільне правопорушення відносно позивачки, яке складається з факту спричинення шкоди, протиправності дій заподіючів шкоди, їх вини, причинного зв'язку між протиправною дією та негативним наслідками.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК України).

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. А також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або держави та суспільні інтереси (ст. ст. 45, 46 ЦПК України).

У абзаці 2 п. 11 постанови № 14 Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року Верховний Суд України розяснив, що, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Таким чином, суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Аналізуючи зазначені норми права, розяснення Пленуму Верховного Суду України, зясовуючи вказані обставини та оцінюючи наявні у справі докази, колегія суддів вважає, що позивачкою ОСОБА_3 в судовому засіданні не доведено, що відповідачі порушили її права під час встановлення групи інвалідності, тому у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України ці права не підлягають захисту судом.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14, яка у відповідності до ч. 1 ст. 360-1 ЦПК України є обовязковою для всіх судів України.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК Украйни під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Отже законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції та направлення справи на новий розгляд немає.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 вересня 2014 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою.

Судді апеляційного суду Одеської області: В.О. Панасенков

ОСОБА_16

ОСОБА_2