Ухвала

іменем україни

02 березня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Колодійчука В.М.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до державного підприємства «Адміністрація морських портів України», треті особи: Міністерство інфраструктури України, первинна профспілкова організація державного підприємства «Адміністрація морських портів України», про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 30 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

В квітні 2015 року ОСОБА_3 звернулася із позовом до державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (далі - ДП «Адміністрація морських портів України») про поновлення на роботі. Позов обґрунтовано тим, що вона працювала в ДП «Адміністрація морських портів України» на посаді провідного юрисконсульта відділу організації процедур закупівель служби з організації закупівель та здійснення договірної роботи. 01 квітня 2015 року відповідачем було видано наказ про припинення трудового договору із ОСОБА_3 на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України у зв'язку з відмовою від продовження роботи внаслідок змін істотних умов праці. Підставами для звільнення є, зокрема, наказ ДП «Адміністрація морських портів України» № 18-К «Про зміни в організації виробництва і праці та зміну істотних умов праці працівників» від 23 січня 2015 року, який винесено з порушеннями вимог ст. 252 КЗпП України та ст. 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності». А тому, вважаючи звільнення незаконним, просила суд визнати недійсним наказ ДП «Адміністрація морських портів України» № 105-к 3-3 від 01 квітня 2015 року «Про припинення трудового договору», поновити її на посаді, визнати недійсним запис в трудовій книжці про звільнення за п. 6 ст. 36 КЗпП України у зв'язку з відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду в розмірі 30000 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 19 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 30 вересня 2015 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати рішення місцевого й апеляційного судів та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що зміна істотних умов трудового договору відповідача викликана зміною в організації виробництва і праці на ДП «Адміністрація морських портів України»; норма ч. 2 ст. 252 КЗпП України не передбачає обов'язкового погодження наказу про зміни в організації виробництва і праці та зміну істотних умов праці працівників із виборним профспілковим органом, членами якого є працівник; відмова первинної профспілкової організації у наданні згоди на звільнення позивача не містить належного обґрунтування, тому звільнення ОСОБА_3 у зв'язку із її відмовою продовжити роботу внаслідок зміни істотних умов праці є законним.

Проте з такими висновками судів повністю погодитись не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Ухвалені у справі судові рішення не відповідають цим вимогам.

Судами попередніх судових інстанцій встановлено, що ОСОБА_3 працювала на посаді провідного юрисконсульта відділу організації процедур закупівель служби з організації закупівель та здійснення договірної роботи ДП «Адміністрація морських портів України».

23 січня 2015 року з метою оптимізації управлінської діяльності апарату управління ДП «Адміністрація морських портів України» та забезпечення належної організації управління відокремленими підрозділами з найбільш наближеного до них регіону України, створення умов для підвищення продуктивності праці працівників апарату управління ДП «Адміністрація морських портів України» шляхом розміщення їх робочих місць у приміщеннях, закріплених за ДП «Адміністрація морських портів України» у м. Одесі, а також забезпечення економного та раціонального використання матеріальних і фінансових ресурсів підприємства, головою ДП «Адміністрація морських портів України» прийнятий наказ № 18-К «Про зміни в організації виробництва і праці та зміну істотних умов праці працівників».

На підставі даного наказу вирішено провести в апараті управління ДП «Адміністрація морських портів України» зміни в організації виробництва і праці шляхом переведення підрозділів та робочих місць працівників апарату управління ДП «Адміністрація морських портів України» служби організації закупівель та здійснення договірної роботи і інспектора з запобігання і протидії корупції, які розміщуються в орендованих приміщеннях за адресою: м. Київ, пр-т Перемоги, 14, до приміщень будівлі ДП «Адміністрація морських портів України» за адресою: м. Одеса, вул. Ланжеронівська, 1.

Повідомленням від 26 січня 2015 року позивача було повідомлено про відповідні зміни в організації виробництва і праці та зміну істотних умов праці.

Листом від 23 березня 2015 року Первинна профспілкова організація повідомила, що не надає згоди на звільнення ОСОБА_3 на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України. Вказаний висновок обґрунтовано тим, що подання роботодавця щодо надання згоди на звільнення працівника з роботи передувало закінченню встановленого трудовим законодавством двомісячного строку, протягом якого працівники мають право надати згоду або відмову від продовження роботи у зв'язку зі зміною істотних умов праці; що у провадженні Шевченківського районного суду м. Києва перебуває справа за позовом працівників підприємства про визнання наказу відповідача № 18-к від 23 січня 2015 року незаконним.

01 квітня 2015 року ДП «Адміністрація морських портів України» був виданий наказ про звільнення позивача з посади на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України з 06 квітня 2015 року у зв'язку з відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 є членом виборного органу - Первинної профспілкової організації ДП «Адміністрація морських портів України».

Відповідно до ч. 2 ст. 252 КЗпП України зміна умов трудового договору, оплати праці, притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників, які є членами виборних профспілкових органів, допускається лише за попередньою згодою виборного профспілкового органу, членами якого вони є.

Аналогічна норма передбачена ч. 2 ст. 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності».

Згідно із ст. 246 КЗпП України первинні профспілкові організації на підприємствах, в установах, організаціях та їх структурних підрозділах представляють інтереси своїх членів і захищають їх трудові, соціально-економічні права та інтереси. Первинні профспілкові організації здійснюють свої повноваження через утворені відповідно до статуту (положення) виборні органи, а в організаціях, де виборні органи не утворюються, - через профспілкового представника, уповноваженого згідно із статутом на представництво інтересів членів професійної спілки, який діє в межах прав, наданих Законом України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» та статутом професійної спілки. У разі якщо на підприємстві, в установі, організації діє кілька первинних профспілкових організацій, представництво колективних інтересів працівників підприємства, установи, організації щодо укладення колективного договору здійснюється об'єднаним представницьким органом у порядку, визначеному частиною другою статті 12 цього Кодексу.

Вирішуючи спір, суди всупереч вимогам статей 213 - 214, 315 ЦПК України невірно визначилися з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню та не звернули уваги на те, що ОСОБА_3 є членом виборного органу - Первинної профспілкової організації і вирішення питання про зміну умов її трудового договору повинно здійснюватися із дотриманням вимог ч. 2 ст. 252 КЗпП України та ч. 2 ст. 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності».

За таких обставин висновок судів щодо непоширення на ОСОБА_3 гарантій, передбачених ч. 2 ст. 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» та ч. 2 ст. 252 КЗпП України є передчасним та таким, що не ґрунтується на матеріалах справи та вимогах закону.

Крім того, суди не надали належної оцінки відмові Первинної профспілкової організації у наданні згоди на звільнення позивача та не врахували, що відповідач звернувся із поданням до профспілкового органу передчасно - до отримання відмови працівника працювати за нових умов праці. Вказана обставина була зазначена як одна із причин відмови профспілкового органу у наданні згоди на звільнення ОСОБА_3

Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року із послідуючими змінами «Про практику розгляду судами трудових спорів» передбачено, що припинення трудового договору за п.6 ст. 36 КЗпП при відмові працівника від продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці може бути визнане обґрунтованим, якщо зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою викликана змінами в організації виробництва і праці (раціоналізацією робочих місць, введенням нових форм організації праці, у тому числі перехід на бригадну форму організації праці, і, навпаки, впровадженням передових методів, технологій тощо).

Судами вказане роз'яснення Верховного Суду України не враховано, не встановлено належним чином, чи дійсно обставини, що стали підставою для зміни істотних умов праці викликані змінами в організації виробництва і праці, як це зазначено у наказі № 18-к від 23 січня 2015 року. При цьому, суди не перевірили на підставі належних та допустимих доказів, чи відбулося переміщення в іншу місцевість всього підприємства, чи було таким чином переведення працівника в іншу місцевість разом з підприємством.

Вирішення всіх інших вимог позовної заяви залежить від вірного вирішення питання щодо правомірності зміни умов трудового договору позивача, тому висновки судів в цих частинах позовних вимог теж є передчасними.

Таким чином, оскільки неповнота з'ясування обставин у справі та порушення зазначених норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, і ці порушення були допущені як місцевим, так і апеляційним судами, то рішення місцевого суду та ухвала апеляційного суду підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 335, 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 30 вересня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Колодійчук

Судді: В.С. Висоцька

О.В.Кафідова

О.В.Умнова

І.М. Фаловська