ДЗЕРЖИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КРИВОГО РОГУ ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/2403/16-ц
Провадження № 2/210/1115/16
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:
головуючого - судді: Вікторович Н.Ю.,
за участю секретаря судового засідання: Ширинової К.С.,
позивача: ОСОБА_2,
представника третьої особи: ОСОБА_3
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, в порядку ст.197 ЦПК України, без фіксування судового засідання звукозаписувальним пристроєм, цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - Служба у справах дітей виконавчого комітету Дзержинської районної у місті ради, про позбавлення батьківських прав, -
22 квітня 2016 року до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області звернувся позивач ОСОБА_2 із вищевказаним позовом до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - Служба у справах дітей виконавчого комітету Дзержинської районної у місті ради, про позбавлення батьківських прав.
В обґрунтування позовних вимог позивач ОСОБА_2 посилався на ті обставини, що він з травня 2014 року перебував у цивільному шлюбі з відповідачем ОСОБА_4, проживав з нею однією родиною, мав сумісне господарство. ІНФОРМАЦІЯ_2 народився їхній спільний син, - ОСОБА_5. Через суд ним було встановлено батьківство (рішення Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 січня 2016 року, справа №210/2927/15-ц).
Вказував на те, що тривалий час вони з відповідачем не мали можливості зареєструвати народження дитини у зв'язку із тим, що його громадянська дружина, відповідач ОСОБА_4, кілька років тому назад втратила паспорт. 27 жовтня 2015 року Саксаганським РВ у м. Кривому Розі ГУ ДМС України у Дніпропетровській області, була заведена справа про втрату паспорта №Д-378, та видано тимчасове посвідчення на проживання, строком до 27 листопада 2015 року для збору необхідних документів для поновлення паспорту, однак відповідачем так нічого і не було зроблено для відновлення паспорту.
Зазначав, що з моменту народження їх спільний з відповідачем син, ОСОБА_5, знаходився у медичних закладах, спочатку у КЗ «Криворізький перинатальний центр зі стаціонаром ДОР», потім, з 21 вересня 2015 року, перебував у педіатричному відділенні КЗ «Криворізької міської лікарні №2 ДОР». З 03 лютого 2016 року їх син, - ОСОБА_5, був переданий йому на виховання та утримання. З 03 лютого 2016 року та по теперішній час їх син, - ОСОБА_5, мешкає разом зі ним за адресою: АДРЕСА_1.
Посилався на ті обставини, що за весь цей час мати дитини, відповідач ОСОБА_4, жодного разу не прийшла до дитини, не поцікавилася станом його здоров'я, не приймає участі в утриманні дитини та догляду за нею. Відповідач ОСОБА_4, веде асоціальний спосіб життя, а саме жебракує, проживає за різними адресами. Всупереч чинному законодавству ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню дитини, а саме не піклується про фізичний, духовний та культурний розвиток свого зовсім маленького сина. Крім того, відповідач ОСОБА_4 не забезпечує необхідного харчування, догляду, лікування дитини. Також ОСОБА_4 не спілкується з сином, що необхідно для нормального самоусвідомлення дитини. Поки дитина знаходилася у медичних закладах тільки він та його мати, - ОСОБА_6 відвідували її. Після передачі сина йому на виховання, відповідач ОСОБА_4 жодного разу не приходила до дитини. Станом на теперішній час їх спільний з відповідачем син перебуває повністю на утриманні його родини. На теперішній час відповідач ОСОБА_4 не працює, не має власного житла. Змінювати свій спосіб життя не бажає.
Вважає, що таким чином, відповідач ОСОБА_4 нехтує своїми обов'язками та свідомо ухиляється від виховання дитини.
На підставі викладеного просив позовні вимоги задовольнити, та винести рішення, яким позбавити батьківських прав відповідача ОСОБА_4 відносно малолітнього, - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.
Присутній у судовому засіданні позивач ОСОБА_2, надав пояснення по суті справи, підтримав позовні вимоги у повному обсязі з підстав та мотивів викладених у позовній заяві, просив суд їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечував.
Відповідач ОСОБА_4 до зали суду не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, причини неявки суду не повідомила, клопотань про розгляд справи за її відсутності або про відкладення розгляду справи до суду не надходило.
Присутня у судовому засіданні представник третьої особи, - Служби у справах дітей виконавчого комітету Дзержинської районної у місті ради, - ОСОБА_3, надала пояснення по суті справи, підтримала позовні вимоги у повному обсязі.
Суд вважає, що судове засідання можливо провести без участі відповідача, на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового засідання технічними засобами, що буде відповідати вимогам ст.197 ЦПК України.
Суд, приймаючи до уваги вимоги ч.1 ст.157 ЦПК України, зі згоди позивача ухвалює рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів.
Вислухавши пояснення позивача та представника третьої особи, повно, всебічно та об'єктивно дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.
Так, згідно положень ст.ст.15, 16 ЦК України, ст.3 ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.
Захист цивільних прав, це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Відповідно до ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.
Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.
Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко і відеозаписів, висновків експертів (ст.57 ЦПК України).
За загальними положеннями ЦПК України, обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.
Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Виходячи з вимог ст.ст.10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.
Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.
З пояснень позивача ОСОБА_2 (а.с.12) та письмових матеріалів справи встановлено, що останній з травня 2014 року перебував у цивільному шлюбі із відповідачем ОСОБА_4 (а.с.6), з котрою проживав однією родиною, мав сумісне господарство.
ІНФОРМАЦІЯ_2 у позивача та відповідача народився син, - ОСОБА_5, відомості про батька котрого першочергово було записано зі слів матері (а.с.7, 9).
Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 січня 2016 року, було задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_4, треті особи, - Центрально-Міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області, Комунальний заклад «Криворізька міська дитяча лікарня №2» Дніпропетровської обласної ради, про визнання батьківства та внесення відомостей про батька дитини до актового запису про народження. Визнано ОСОБА_2 батьком ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, та зобов'язано Центрально-Міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області, внести зміни до актового запису №1004 від 08 грудня 2015 року про народження ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, батьком дитини записати ОСОБА_2 (а.с.10-11). Рішення суду не оскаржено, та набрало законної сили 02 лютого 2016 року.

З наданого до суду акту від 22 лютого 2016 року, вбачається, що відповідач ОСОБА_4, разом із позивачем не проживає за адресою: АДРЕСА_1, з листопада 2015 року. З дня народження дитини, - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, та з дня, коли дитину забрав позивач ОСОБА_2, а саме 03 лютого 2016 року, відповідач ОСОБА_4 не находилася разом із дитиною, не приймала участі у вихованні за дитиною. З дня, коли дитину було виписано із лікувального закладу, відповідач його не бачила, не навідувала. Малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 виховує батько та бабуся (а.с.8).

З наданого до суду висновку виконавчого комітету Дзержинської районної у місті ради «Про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_4.» №14/29-1176 від 12 травня 2016 року, вбачається, що розглянувши матеріали щодо позбавлення батьківських прав громадянки ОСОБА_4, враховуючи рішення комісії з питань захисту прав дитини, виконком Дзержинської районної у місті ради встановив наступне. Громадянин ОСОБА_2, звернувся до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області із позовом про позбавлення батьківських прав громадянки ОСОБА_4 відносно їхнього малолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2. Малолітній ОСОБА_5 тривалий час після народження не був зареєстро¬ваний через відсутність у матері паспорту та постійного місця проживання. ОСОБА_2 у судовому порядку встановлено над ним батьківство та взя¬то на виховання. За період проживання дитини з батьком, громадянка ОСОБА_4 не цікавилася станом здоров'я сина, не брала участі в його утриманні та вихованні, не забез¬печувала необхідного догляду, харчування та лікування. ОСОБА_4 веде асоціальний спосіб життя, жебракує, проживає за різними адресами, не працює та змінювати свій спосіб існування не бажає. Виходячи із вищезазначеного, виконком Дзержинської районної у місті ради вважає за необхідне позбавити батьківських прав громадянку ОСОБА_4, відносно малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.29).

Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України, сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частинами 7, 8 ст.7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Частиною 1 ст.141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Відповідно до ч.2 ст.141 СК України, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідно до положень ст.150 СК України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, зобов'язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї.

Згідно ч.4 ст.155 СК України, ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до ч.3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров'я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов'язків відповідно до закону.

Згідно ст.164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Згідно ч.2 ст.166 СК України, особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини.

Відповідно до ст.165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Позбавлення батьківських прав це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини. Оскільки батьківські права тривають до повноліття дитини, позбавлення батьківських прав після його настання закон не допускає.

Як вбачається з роз'яснень, викладених в п.16 постанови Пленуму ВСУ від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Частинами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, прийнятої 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності.

Відповідно до ст.3 Конвенції ООН про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст.18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, приймаючи до уваги, що судом достовірно встановлені обставини, які свідчать про свідоме самоухилення відповідача ОСОБА_4 від виконання своїх батьківських обов'язків, передбачених ст.150 СК України, по вихованню та утриманню малолітнього сина, - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, що згідно п.2 ч.1 ст.164 СК України, є правовою підставою для позбавлення батьківських прав, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню в інтересах дитини.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.150, 155, 164, 165 СК України, ст.ст.10, 11, 57 - 60, 169, 212 - 215, 223, 367 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - Служба у справах дітей виконавчого комітету Дзержинської районної у місті ради, про позбавлення батьківських прав, - задовольнити.

Позбавити ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, батьківських прав відносно малолітнього, - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Відповідно до статей 231, 232 ЦПК України, оскарження заочного рішення відповідачем в апеляційному порядку може мати місце лише в разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення та вразі ухвалення повторного заочного рішення судом першої інстанції. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватись з дати постановлення ухвали про перегляд заочного рішення без задоволення.

Позивач має право на оскарження заочного рішення в загальному порядку. Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Дніпропетровської області через Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення набирає законної сили відповідно до загального порядку після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: Н. Ю. Вікторович