БРОВАРСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
справа № 361/7943/15-ц
провадження № 2/361/419/16
РІШЕННЯ

Іменем України

/заочне/

03 березня 2016 року місто Бровари

Броварський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Селезньової Т.В.,

при секретарі Коваль А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Бровари цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Відділ Державної виконавчої служби Броварського міськрайонного управління юстиції у Київській області, про стягнення інфляційних витрат та трьох відсотків річних за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання,-

встановив:

Позивач, з урахуванням змінених позовних вимог, просить суд стягнути з відповідача інфляційні витрати у розмірі 12195,91 грн. та 3 % річних у сумі 1095,05 грн., нараховані за несвоєчасне виконання грошового зобовязання, яке виникло у відповідача на підставі рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 26.06.2013р., яким стягнуто з відповідача на користь позивача грошову суму на відшкодування шкоди, а також стягнути витрати, повязані із розглядом справи у суді, мотивуючи тим, що з моменту набрання рішенням законної сили та до теперішнього часу, матеріальна шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, відповідачем їй не відшкодована, рішення суду не виконане, а тому відповідно до ст.625 ЦК України позивач має право на відшкодування їй збитків від інфляції та 3 % річних за весь час прострочення виконання грошового зобовязання.

Відповідач в судове засідання не з'явився повторно, повідомлений належним чином, завчасно, причини неявки суду не повідомив, заперечень проти позову не надав. Суд ухвалив справу розглянути заочно у відповідності до ст.224 ЦПК України.

Третя особа подала заяву про розгляд справи без участі представника.

Судом встановлено, що 07.03.2012 р. у м. Бровари Київської області за участю автомобілів «VOLKSWAGEN Transporter» д/н АІ 8682, під керуванням ОСОБА_2, та «Mercedes-Benz Е200» д/н НОМЕР_1, що на праві власності належить ОСОБА_1, під керуванням водія ОСОБА_3, сталася дорожньо-транспортна пригода. Внаслідок ДТП автомобілю НОМЕР_2, були завдані значні механічні пошкодження, а його власнику ОСОБА_1 матеріальна шкода.

30 березня 2012 року згідно постанови Броварського міськрайонного суду Київської області ОСОБА_2А визнано винним у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди та притягнуто до адміністративної відповідальності.

На момент ДТП цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 була застрахована у ПрАТ «УПСК» за договором (полісом) № АВ/0825570 від 10.12.2011 р., відповідно до якого ліміт відповідальності страховика за шкоду, заподіяну майну потерпілих 50000 грн., розмір суми франшизи становить 1000 грн.

26 липня 2012 року ПрАТ «УПСК» добровільно виплатило ОСОБА_1 страхове відшкодування за мінусом франшизи в сумі 38798,80 грн.

Згідно висновку судової автотоварознавчої експертизи № 0354 від 20.03.2013 р. вартість майнової шкоди завданої власнику автомобілю НОМЕР_3, в результаті його пошкодження в результаті дорожньо-транспортної угоди, яка сталася 07.03.2012 р. з урахуванням фізичного зносу складала 63765, 02 грн.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 26.06.2013 р., з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто матеріальну шкоду в сумі 13765,02 грн. та франшизу у сумі 1000 грн. Рішення набрало законної сили 27.08.2013 р.

07 серпня 2013 року на виконання рішення суду від 26.06.2013 р., Броварським міськрайонний судом видано виконавчий лист.

З постанови про відкриття виконавчого провадження вбачається, що 02.10.2013 р. державним виконавцем ВДВС Броварського МРУЮ ОСОБА_4 відкрито виконавче провадження №40007151 з примусового виконання виконавчого листа від 07.08.2013 р. про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу в сумі 14979,62 грн. У зазначеній постанові державним виконавцем надано боржнику ОСОБА_2 семиденний строк на добровільне виконання рішення суду від 26.06.2013 р. У даний строк рішення суду відповідачем не виконане.

З постанови про повернення виконавчого документа стягувачу вбачається, що 17.06.2015 р. старшим державним виконавцем ВДВС Броварського МРУЮ ОСОБА_5 закрито виконавче провадження №40007151, оскільки у боржника не виявлено майно на яке може бути звернено стягнення в рахунок погашення боргу. У даній постанові стягувачу розяснено право на повторне пред'явлення виконавчого документа до виконання у строк до 17.06.2016 р.

13 листопада 2015 року ОСОБА_1 вдруге предявила вищевказаний виконавчий лист до виконання до ВДВС Броварського МРУЮ.

З постанови про відкриття виконавчого провадження вбачається, що 17.11.2015 р. старшим державним виконавцем ВДВС Броварського МРУЮ ОСОБА_5 відкрито виконавче провадження №49369311 з примусового виконання виконавчого листа від 07.08.2013 р. про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу в сумі 14979,62 грн. У зазначеній постанові державним виконавцем надано боржнику ОСОБА_2 семиденний строк на добровільне виконання рішення суду від 26.06.2013 р. та погашення боргу. У даний строк рішення суду відповідачем не виконане, борг не сплачено.

Таким чином, з поданих позивачем документів судом встановлено, що рішення Броварського районного суду Київської області від 26.06.2013 р. протягом тривалого часу відповідачем не виконується, матеріальна шкода завдана майну позивача у сумі 13765,02 грн. ним не відшкодована.

Заперечень проти вказаних обставин відповідачем не подано, доказів на підтвердження виконання грошового зобовязання, яке виникло на підставі рішення суду, відповідачем також суду не представлено, як і не подано доказів, які б вказували на те, що відповідач у будь який спосіб оскаржив прийняте рішення суду чи процесуальні дії державного виконавця, повязані з виконанням рішення суду. Тобто, суд виходить з того, що відповідач знав про наявність грошового зобовязання перед позивачем, та їх не виконав, тобто допустив прострочення у виконанні грошового зобовязання.

Оскільки відповідач не довів наявності незалежних від нього поважних причин невиконання рішення суду і невиконання грошового зобовязання, то суд при розгляді даної справи виходить з того, що рішення суду і відповідно грошове зобовязання перед позивачем боржник (відповідач) не виконав без поважних причин.

Наявності підстав для звільнення відповідача від виконання грошового зобовязання , або підстав, які б вказували, що грошове зобовязання ним не виконане з вини стягувача (позивача), відповідач не довів.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до вимог закону.

Відповідно до частини першої статті 598 ЦК України зобов'язання припиняються на підставах, встановлених договором або законом, зокрема виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Статтею 611 ЦК України встановлено, що в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01.10.2014 р. у справі № 6-113 цс 14, предметом розгляду якої був спір про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних за період невиконання судового рішення про відшкодування майнової та моральної шкоди, зокрема, ВСУ зазначив, що будь-яке зобов'язання, яке зводиться до сплати грошей, є грошовим зобов'язанням незалежно від правових підстав його виникнення і в разі його порушення підлягає застосуванню ч.2 ст. 625 ЦК України.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 360-7 ЦПК України, висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Зобов'язання, що виникло у відповідача на підставі судового рішення, є грошовим зобовязанням, що виникло з законних підстав. Тому на правовідносини між сторонами поширюється дія статті 625 ЦК України, і в тому числі, передбачені нею наслідки.

Тому позивач має право вимагати від боржника (відповідача) сплати ним на підставі ст.625 ЦК України інфляційних витрат та трьох відсотків річних за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання.

З поданого розрахунку встановлено, що за період невиконання грошового зобовязання, зазначеного у судовому рішенні, з вересня 2013 року по січень 2016 року інфляційні витрати становлять 12195,91 грн. та 3% річних у сумі 1095,05 грн.

Розрахунок відповідач не оспорив, розрахунок проведений у відповідності до вимог чинного законодавства, з урахуванням прилюдно встановленого індексу інфляції у вказаному періоді, і судом приймається як достовірний.

Відповідач не представив суду наявності у нього підстав для звільнення від сплати інфляційних витрат та 3 % річних, тому сам факт наявності незавершеного виконавчого провадження з виконання рішення суду від 26.06.2013 р. про стягнення з відповідача матеріальної шкоди, вважається достатнім доказом того, що він свої грошові зобовязання перед позивачем протягом тривалого часу не виконує.

Таким чином, позов підлягає задоволенню у повному обсязі, і стягненню з відповідача підлягає сума нарахованих інфляційних витрат за весь час прострочення грошового зобовязання за період з вересня 2013 року по січень 2016 року у сумі 12195,91 грн., та 3 % річних у сумі 1095,05 грн.

Крім того, позивач просить стягнути з відповідача судові витрати, понесені ним в процесі розгляду справи. Дані вимоги не є позовними вимогами, і питання про їх розподіл між сторонами вирішується судом в порядку ст.88 та п.4 ч.1 ст.215 ЦПК України.

Згідно ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Відповідно до ч.1 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 79 ЦПК України до витрат, повязаних із розглядом судової справи, зокрема, належать: витрати на правову допомогу, витрати сторін і їх представників, що повязані із явкою до суду.

Згідно ч. 1 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Згідно ч.2. ст. 84 ЦПК України - граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Відповідно до п.48 Постанови Пленуму ВССУ №10 від 17.10.14 р., витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо повязаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Причому зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входять до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки). До складу витрат включаються лише фактично сплачені стороною витрати.

На підтвердження понесених витрат, повязаних із розглядом даної справи у суді, позивачем надано такі докази:

- договір про надання правової допомоги № 12/15 від 02.10.2015 р.,

- квитанцію від 02.10.2015 р. про сплату позивачкою ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 грошової суми у розмірі 4000грн. - за здійснення ПП ОСОБА_6 правової допомоги,

- нотаріально посвідчену довіреність від ОСОБА_1, датовану 13.09.2015р., видану ОСОБА_6 на представлення інтересів ОСОБА_1 у суді та інших органах.

З договору № 12/15 встановлено, що 02.10.2015 р. між ОСОБА_1 і приватним підприємцем ОСОБА_6, який діє на підставі свідоцтва про державну реєстрації субєкта підприємницької діяльності фізичної особи, укладено договір про надання правової допомоги. Відповідно до п.1.1 договору, предметом договору, зокрема, є надання правової допомоги з юридичного супроводу виконання рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 26.06.2013 р. в цивільній справі № 1007/9011/2012, та індексації боргу ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1, визначеного даним рішенням суду, а саме:

- підготовка, оформлення та подання необхідних юридичних документів до ВДВС Броварського МРУЮ ГУ юстиції у Київській області, на виконання рішення Броварського міськрайонного міськрайонного суду Київської області від 26.06.2013 р. в цивільній справі № 1007/9011/2012;

- підготовка, оформлення та подання необхідних юридичних документів (позов, клопотання, та ін.) до суду;

- прийняття участі в судових процесах, виконавчому провадженні та виконанні інших необхідних діях, спрямованих на повне відшкодування боргу з врахуванням індексу інфляції, відповідно діючого законодавства.

Розділом 4 договору передбачено, що вартість послуг складає 4000 грн. та після отримання коштів за виконання послуг, виконавець надає замовнику квитанцію. Розділом 6 договору передбачено, що витрати, передбачені ст.85 ЦПК України (витрати повязані із явкою до суду), сторони договору несуть за власний рахунок.

Таким чином, за звичайним тлумаченням змісту договору, - умовами даного договору передбачено, що ОСОБА_6 зобовязався надати ОСОБА_1 правову допомогу не лише з юридичного супроводу даної справи, що є предметом розгляду в даному судовому засіданні, а і з супроводу виконання іншого рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 26.06.2013 р., яке було ухвалене судом у іншій цивільній справі № 1007/9011/2012.

З квитанції № 001454 від 02.10.2015 р. вбачається, що ОСОБА_1 сплатила ОСОБА_6 4000 грн. за надання правової допомоги за договором № 12/15 від 02.10.2015 р.. Разом з тим, з даної квитанції і зі змісту договору не вбачається, яка вартість послуг ПП ОСОБА_6 з приводу надання правової допомоги по зверненню до суду з даним позовом (що є предметом розгляду в даній цивільній справі), і з приводу виконання інших дій поза судовим засіданням у даній справі, яка вартість послуг по супроводженню подальшого виконання даного рішення, а також яка вартість послуг по супроводженню виконання іншого судового рішення.

Оскільки судовими витратами, передбаченими ст.ст.79, 84, 85, 88 ЦПК України, питання щодо розподілу і відшкодування яких суд вирішує в порядку, передбаченому ст.88 та п.4 ч.1ст.215 ЦПК України, є лише витрати, повязані з розглядом даної конкретної справи, то, враховуючи зміст укладеного між позивачем і ПП Прищепою договору, суд не вбачає підстав для повного відшкодування понесених позивачем витрат на оплату роботи вказаного приватного підприємця, яка полягала не лише у наданні допомоги у даній справі, а і у іншій, до того ж повязаній з виконанням іншого судового рішення. Судовими витратами, понесеними позивачем у даній цивільній справі, є (виходячи зі змісту ст. 1 закону «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах») оплата наданої позивачу правової допомоги, що може складатись з наданої у судовому засіданні правової допомоги, наданої правової допомоги під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням, та часу, витраченого на ознайомлення з матеріалами справи в суді.

Як видно з журналів судових засідань - судові засідання, в яких був присутній представник позивача за довіреністю ОСОБА_6, відбулись: 16.12.2015р., 26.01.2016р., 18.02.2015р., сумарний час вказаних судових засідань становить менше одної години. До того ж вказана особа приймала участь у судових зсіданнях як представник за довіреністю.

Як видно з наданого ОСОБА_6 розрахунку максимальної суми гонорару, оплатна допомога складається з: 1) підготовки, складання, подання документів до ВДВС -1461,6грн. (3 години х 487,2грн.), 2) консультації, розробка правової позиції у справі (досудове врегулювання), складання позовної заяви, підготовка документів для подання позову до суду, підготовка клопотань, заяв про уточнення позовних вимог 4872 грн. (10 годин х 487,2грн.), 3) участь у судових засіданнях 0,00грн. (0 годин).

Таким чином, до складу витрат позивача і до складу визначеної сторонами договору вартості послуг ПП ОСОБА_6 не входить його участь у судових засіданнях (п.3 розрахунку).

З наданого і наведеного вище розрахунку максимальної суми гонорару видно, що частина послуг (п.1) не стосується даної цивільної справи, тому такі витрати позивача не є судовими витратами, повязаними з даною справою, розподіл яких вирішується у даному рішенні.

Щодо робіт, зазначених у п.2 даного розрахунку, названого як розрахунок максимального гонорару, то, враховуючи обсяг позовної заяви, а також заяви про зміну позовних вимог, заяви про залучення особи, що надає правову допомогу і про стягнення судових витрат, враховуючи нескладність виниклого спору і відповідно ймовірного часу на підготовку даних документів та на з'ясування правової позиції у даній справі, виходячи з принципу розумності, добросовісності і обґрунтованості витрат, суд дійшов висновку, що вказана у розрахунку сума 4872,00 грн. є завищеною. Більш того, вона перевищує дійсні загальні витрати позивачки за даним договором (4000грн.). Тому при визначенні вартості послуг особи, що надавала позивачу правову допомогу по складенню позовної заяви та інших заяв, наявних у справі, по вивченню судової практики з даної категорії справ для з'ясування своєї правової позиції, може бути визначена у 3 години. Виходячи з граничного розміру, визначеного Законом «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» (40% від місячної мінімальної заробітної плати за годину роботи), і величини мінімальної заробітної плати, встановленої законом, - відшкодуванню підлягають судові витрати, понесені позивачкою у даній справі, які безпосередньо повязані з розглядом даної справи, і які становлять: 487,2грн. х 3 години = 1461,60грн.

Виходячи з визначеного сторонами у договорі гонорару 4000грн., враховуючи сукупність послуг, які за даним договором мав би надати виконавець послуги замовнику, в тому числі і послуги, не повязані безпосередньо з даною цивільною справою, - визначення складової гонорару, що повязано з даною справою, у наведеному вище розмірі, суд вважає логічним, справедливим і обєктивним, оскільки іншого, більш логічного і конкретного розрахунку вартості послуг особи, що надала позивачці у даній справі правову допомогу, суду не надано.

Позовних вимог про стягнення з відповідача інших збитків, або іншої шкоди, з інших підстав, в том числі і витрат на виконання рішення суду у іншій справі, не заявлено і це не є предметом розгляду в даній справі в межах заявлених позовних вимог.

Щодо судового збору, то суд вважає за необхідне їх стягнути з відповідача на користь держави, у відповідності до ст.88 ЦПК України, оскільки позивач є інвалідом І групи і відповідно до ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору при поданні позову до суду. Таким чином, стягненню з відповідача на користь держави підлягає судовий збір у розмірі 1% від задоволених позовних вимог, але не менше мінімальної ставки за позовом майнового характеру, станом на день пред'явлення позову, тобто в розмірі 487,20 грн.

Керуючись ст.124 Конституції України, ст.ст. 360, 526, 611, 625 ЦК України, ст. ст. 11, 14, 60, 79, 84, 88, 212-215, 224-226 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити;

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 12195,91 грн. в рахунок відшкодування інфляційних втрат та 1095,05 грн. в рахунок відшкодування трьох відсотків річних за час невиконання грошового зобов'язання за період з вересня 2013 року по січень 2016 року;

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на відшкодування судових витрат на правову допомогу у даній справі 1461 грн. 60 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у сумі 487,20 грн.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку він може подати протягом десяти днів з дня отримання копії рішення. Заочне рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку на подання даної заяви. Позивачем рішення може бути оскаржено в загальному порядку шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя Т.В. Селезньова