Ухвала

іменем україни

07 вересня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта банк» до ОСОБА_3 про стягнення боргу за кредитним договором, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 04 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року публічне акціонерне товариство «Дельта банк» (далі − ПАТ «Дельта банк») звернулося з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за кредитним договором від 21 грудня 2007 року у розмірі 252 576,72 грн.

Позивач посилався на те, що 21 грудня 2007 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» (далі - ТОВ «Український промисловий банк») та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 28 836 доларів США зі сплатою 8 % річних за весь час фактичного користування кредитом на строк з 21 грудня 2007 року по 19 грудня 2013 року.

30 червня 2010 року між ТОВ «Український промисловий банк», Національним банком України і ПАТ «Дельта банк» був укладений договір про передачу активів та кредитних зобов'язань ТОВ «Український промисловий банк» на користь ПАТ «Дельта банк», відповідно до п. 4.1. якого, ПАТ «Дельта банк» змінює ТОВ «Український промисловий банк» як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобов'язаннях, а згідно п. 4.2. договору, внаслідок передачі ТОВ «Український промисловий банк» ПАТ «Дельта банк» прав вимоги до боржників, ПАТ «Дельта банк» переходить (відступається) право вимоги від боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитним та забезпечувальними договорами.

У порушення умов кредитного договору позичальник кредитні кошти своєчасно не повернув, у зв'язку з чим утворилась заборгованість, яка станом на 03 вересня 2013 року становить 252 576,72 грн. і складається з: 164 735,73 грн. заборгованості за кредитом, 61 570,40 грн. заборгованості зі сплати відсотків, 13 194,04 грн. комісії.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 13 листопада 2015 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором від 21 грудня 2007 року в розмірі 252 576,72 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 04 лютого 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором від 21 грудня 2007 року в розмірі 717 172,99 грн., з яких: 571 686,05 грн. - тіло кредиту, 137 205,94 грн. - відсотки за користування кредитом, 8 281 грн. - комісія за управління кредитом. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову частково, суд апеляційної інстанції виходив із того, що наявні правові підстави для стягнення більшого розміру суми заборгованості, ніж заявлено позивачем.

Проте з таким висновком апеляційного суду погодитись не можна.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд, у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України, має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити рішення по суті позовних вимог.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що 21 грудня 2007 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 28 836 доларів США зі сплатою 8 % річних за весь час фактичного користування кредитом на строк з 21 грудня 2007 року по 19 грудня 2013 року. Мета кредитування - придбання автомобіля. Відповідач ОСОБА_3 не виконала свої зобов'язання з погашення кредиту та відсотків за його користування, в результаті чого станом на 03 вересня 2013 року за нею рахувалася заборгованість у загальному розмірі 252 576,72 грн.

30 червня 2010 року між ТОВ «Український промисловий банк», Національним банком України та ПАТ «Дельта банк» був укладений договір про передачу активів та кредитних зобов'язань ТОВ «Український промисловий банк» на користь ПАТ «Дельта банк». Пунктом 4.1. цього договору передбачено, що в порядку, обсязі та на умовах визначених договором, ТОВ «Український промисловий банк» (відступає) ПАТ «Дельта банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, що забезпечують виконання кредитних зобов'язань перед Національним банком України, ПАТ «Дельта банк» змінює ТОВ «Український промисловий банк», як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобов'язаннях, а згідно з п. 4.2. договору, внаслідок передачі ТОВ «Український промисловий банк» ПАТ «Дельта банк» прав вимоги до боржників, ПАТ «Дельта банк» переходить (відступається) право вимоги від боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитним та забезпечувальними договорами.

Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Право вибору способу захисту, передбаченого законом, належить особі, яка звернулася за захистом свого права (статті 3, 4, 11 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Разом з тим, вказана стаття ЦПК України надає суду апеляційної інстанції можливість вийти за межі доводів апеляційної скарги, але за межі позовних вимог апеляційний суд вийти не може.

Проте, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позовних вимог частково, апеляційний суд всупереч вимог ст. 11 ЦПК України вийшов за межі позовних вимог та стягнув суму боргу у більшому розмірі, ніж заявлено позивачем.

Оскільки, як вбачається з позовної заяви (а.с 2 - 4), розрахунку суми боргу, що доданий до неї (а.с 18), уточнення до позовної заяви (а.с 58), банком заявлялись позовні вимоги у розмірі 252576,72 грн. та судові витрати.

Разом з тим, стягнувши з відповідача заборгованість у розмірі 717172,99 грн., апеляційний суд не обґрунтував нормами чинного законодавства стягнення вказаної суми боргу.

За загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовів, що стосуються, зокрема, грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, доведеності розміру збитків, наявності доказів, що їх підтверджують).

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14, встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України). У цій частині рішення має міститися обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Крім того, задовольняючи позовні вимоги частково, апеляційний суд не перевірив період, за який стягується борг, з урахуванням заяви відповідача про застосування позовної давності, не встановив та, відповідно, не обґрунтував дійсний розмір заборгованості.

Таким чином, під час нового розгляду справи апеляційному суду необхідно перевірити розрахунок суми боргу та звернути увагу, що банком надано розрахунок заборгованості, який проведений лише у національній валюті. Та, з урахуванням принципу диспозитивності та розміру заявлених позовних вимог вирішити спір по суті.

За таких обставин рішення суду апеляційної інстанції не може вважатись законним і обґрунтованим та підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 04 лютого 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В.Кафідова

О.В.Умнова

І.М. Фаловська