Справа № 755/251/16-ц
"31" травня 2016 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:
головуючого судді - Гаврилової О.В.
при секретарі - Неділько Л.Л,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності, -
Представник позивача ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2, в якому просить визнати за позивачем право власності на 1/3 квартири АДРЕСА_1.
Вимоги позову обґрунтовані тим, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 16.03.2004р., квартира АДРЕСА_1 належала в рівних долях на праві спільної часткової власності ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3, після смерті якого належна йому 1/3 частка квартири успадкована позивачем, про що 01.10.2009р. Оригінали вказаних правовстановлюючих на квартиру знаходилися у відповідача, яка 2 роки тому виїхала на постійне проживання до США, однак правовстановлюючі документи не повернула, утримуючи їх у себе, зв'язків з родиною не підтримує. Державним нотаріусом замість втраченого, видано дублікат Свідоцтва про право на спадщину за законом від 01.10.2009р. Листом Дніпровської районної в м. Києві Державної адміністрації позивачу повідомлено, що для отримання дублікату свідоцтва про право власності на житло необхідно, крім іншого, подати заяву від усіх співвласників, оригінали та копії паспортів, ідентифікаційних кодів співвласників. Враховуючи, що співвласник, яким є відповідач не проживає на території України, зв'язки з нею відсутні, позивач позбавлена можливості отримати дублікат Свідоцтва про право власності на житло від 16.03.2004р. Отже позивач позбавлена можливості отримати правовстановлюючий документ на належну їй частку майна, не може використовувати свої права як співвласник, розпоряджатися ними, підтвердити їх існування. Тому позивач вимушена звернутися з даним позовом до суду.
Позивач та її представник ОСОБА_1 в судове засіданні не з'явились, представник позивача подав до суду заяву, в якій просила розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання неодноразово не з'явилися, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином - за адресою реєстрації місця проживання, причини неявки до суду не повідомила, заяв чи клопотань не подала.
З урахуванням положень ст. ст. 74-77, 169, 224 ЦПК України, суд вважає, що в матеріалах справи є достатньо даних про правовідносини сторін по справі, для її розгляду по суті заочно.
Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні докази в їх сукупності, приходить до наступного.
Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Судом встановлено, що 16 березня 2004р. Дніпровською районною у м. Києві державною адміністрацією видано Свідоцтво про право власності на житло, відповідно до якого квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 дійсно належить на праві приватної, спільної часткової власності ОСОБА_1 та членам її сім'ї: ОСОБА_3, ОСОБА_2 в рівних долях. (а.с.6).
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер, що підтверджується відповідним свідоцтвом (а.с.45).
Спадкоємицею, яка прийняла спадщину після смерті ОСОБА_3, є позивач у справі ОСОБА_1 та на підставі її заяви державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори 01.10.2009р. видано Свідоцтво про право на спадщину за законом, за яким спадкоємцем майна ОСОБА_3 є його дружина ОСОБА_1, спадкове майно, на яке видане це свідоцтво, складається з 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 (а.с.73).
Як убачається з відповіді Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, надано інформацію щодо перетинання державного кордону України у період з 01.01.2013р. по час надання відповіді - 26.04.2016р. громадянкою України ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 - останнє перетинання кордону - виїзд 28.05.2013р. Київ - Франкфурт, іншої інформації немає (а.с.109).
Позивач стверджує, що правовстановлюючі документи на квартиру знаходяться у відповідача ОСОБА_2, доказів на спростування зазначеної обставини матеріали справи не містять.
У зв'язку з цим, позивач ОСОБА_1 звернулася до державного нотаріуса Першої київської державної нотаріальної контори, яким було видано дублікат Свідоцтва про право на спадщину за законом від 01.10.2009р. (а.с.7).
На звернення позивача до Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації щодо оформлення дубліката Свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1 у зв'язку із втратою оригіналу, 30.11.2015р. позивачеві надано відповідь про те, який пакет документів слід надати для видачі дубліката такого свідоцтва. Серед документів зазначені: заява від усіх співвласників, оригінали та копії паспортів, ідентифікаційних кодів співвласників. (а.с.9)
З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позивач об'єктивно позбавлена можливості отримати дублікат Свідоцтва про право власності на житло від 16.03.2004р. щодо квартири АДРЕСА_1, що позбавляє її можливості в повній мірі здійснювати та реалізувати визначене законодавством України право власності на належне їй майно.
Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Позов про визнання права власності - це позадоговірна вимога власника майна про констатацію перед третіми особами факту приналежності позивачу права власності на спірне майно.
Підтвердження в суді права власності на майно здійснюється шляхом підтвердження фактів, що свідчать про володіння спірним майном на праві власності або іншого речового права.
Згідно роз'яснень, викладених у п.37 Постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше.
Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом (ч.1 ст.357 ЦК України).
Оцінюючи належність та допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги про визнання права власності на 1/3 квартири АДРЕСА_1 є обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню, оскільки втрата оригіналу правовстановлюючого документу позбавляє позивача в повній мірі реалізувати право приватної власності на 1/3 частку зазначеної квартири, що належить позивачеві на підставі свідоцтва про право власності на житло.
При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, на яку саме 1/3 частку квартири згідно якого правовстановлюючого документа визнається право власності, тому позов підлягає частковому задоволенню.
На підставі ст.88 ЦПК України, враховуючи, що позивач звільнена від сплати судового збору, як інвалід другої групи (а.с.11), виходячи з наявної в матеріалах справи оцінки спірного майна (а.с.10), з відповідача в дохід держави підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1010,58грн. (за ставками в редакції Закону України «Про судовий збір» на час звернення позивача з даним позовом до суду).
На підставі викладеного, ст. 41 Конституції України, ст. 15, 16, 317, 319, 321, 392 ЦК України, керуючись ст. 10, 11, 57-60, 74-77, 88, 169, 179, 197, 208, 209, 212-215, 218, 224-226, 294 ЦПК України; суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності - задовольнити частково.
Визнати за ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) право власності на 1/3 квартири АДРЕСА_1, загальною площею - 46,6кв.м., яка належить ОСОБА_1 на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 16 березня 2004р. Дніпровською районною у м. Києві Державною адміністрацією.
В іншій частині позову - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір в сумі 1010,58грн.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва шляхом подачі через Дніпровський районний суд м. Києва апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення. Якщо особа яка оскаржує рішення не була присутня у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, скарга може бути подана протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: