Провадження № 2-о/522/344/16
Р І Ш Е Н Н Я
Іменем УКРАЇНИ
«08» серпня 2016 року

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

Головуючого судді Погрібного С.О.

за секретаря судового засідання Грищук В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, за участі заінтересованої особи Приморського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області,
в с т а н о в и в :
Заявник ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаною заявою та просить суд встановити факт його постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року, посилаючись на такі обставини. Заявник ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Ташкент на території колишнього СРСР, при цьому, починаючи з 1968 року його місце проживання зареєстровано в м. Одесі. У липні 2016 року заявник звернувся до Приморського РВ ГУДМС України в Одеській області із заявою про відновлення паспорта громадянина України, проте, заінтересованою особою повідомлено ОСОБА_1 про неможливість видачі йому паспорта громадянина України у зв`язку з відсутністю доказів проживання заявника на території України станом на 24.08.1991 року або 13.11.1991 року та неможливістю встановити належності заявника до громадянства України. Таким чином, ОСОБА_1 змушений звернутися до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення для подальшого отримання паспорта громадянина України.

Заявник в судове засідання не з`явився, подав суду клопотання, яким просив розглянути справу за його відсутності, вимоги заяви про встановлення факту підтримує в повному обсязі, просить задовольнити.

Представник заінтересованої особи в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання сповіщався належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Дослідивши матеріали справи, додані документи, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити із задоволенням заяви з наступних причин.

Відповідно до свідоцтва про народження ОСОБА_1 , серії НОМЕР_1 , останній народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Ташкент Узбецької РСР.

При цьому, відповідно до домової книги для прописки громадян, які проживають в буд. АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 прийнятий на облік Приморським РВК м. Одеси 29.05.1981 року та знятий з обліку 11.06.1991 року у зв`язку з вибуттям до Ізраїлю на постійне проживання. Втім, як вбачається з паспорту громадянина СРСР ОСОБА_1 , виїзд останнього до Держави Ізраїль для постійного проживання анульовано.

Згідно з довідкою військового комісара Приморського районного військового комісаріату м.Одеси полковника ОСОБА_2 № В03СК/50 від 23.06.2016 року старший лейтенант у відставці ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який проживав за адресою: АДРЕСА_2 , перебував на військовому обліку офіцерів запасу у Приморському районному військовому комісаріаті м. Одеси з 29.04.1981 року до 05.08.1994 року.

Крім того, відомості про місце проживання заявника на території України станом на 24.08.1991 року підтверджуються довідкою голови правління ЖБК «УНІВЕРСИТЕТ-2», відповідно до якої ОСОБА_1 зареєстрований та прописаний за адресою: АДРЕСА_2 , починаючи з червня 1968 року.

Як вбачається з паспорта громадянина СРСР для виїзду за кордон ОСОБА_1 останній не виїжджав за межі СРСР протягом 1991 року.

Аналізуючи у сукупності наявні в матеріалах справи докази, співставивши часові періоди реєстрації місця проживання, зняття з обліку, відомостей про перетин кордону та перебування на військовому обліку, суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 проживав на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Додатково судом враховано, що у заявника виникли труднощі в отриманні паспорта громадянина України замість втраченого паспорта колишнього громадянина СРСР з огляду на відсутність відомостей у Приморського районного відділу у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області належності ОСОБА_1 до громадянства України.

Таким чином ОСОБА_1 позбавлений можливості користуватися правами громадянина України та виконувати обов`язки, передбачені Конституцією України.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав; особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис "громадянин України", та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України; особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України.

За правилом п. 5 ч. 2 ст. 234 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до ч. 2 ст. 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Згідно із п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» наведений у ЦПК перелік фактів, які встановлюються судом, не є вичерпним. За наявності зазначених умов суд може встановлювати й інші факти, що мають юридичне значення, наприклад, факти визнання батьківства щодо дітей, які народилися до 1 жовтня 1968 року; батьківства; реєстрації батьківства; факти прийняття спадщини, встановлення місця відкриття спадщини та фактів володіння будівлею на праві приватної власності.

З огляду на таке, суд вважає, що наявні у справі докази є достатніми для встановлення факту проживання заявника на території України станом на 24.08.1991 року.

Виходячи зі встановлених обставин у справі, досліджених у своїй сукупності на підставі їх аналізу, суд вважає, що заява про встановлення факту проживання ОСОБА_1 на території України підлягає задоволенню.

Керуючись п. 1 постанови Пленум Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», ст. ст. 10, 11, 213, 215, 234, 256, 259 Цивільного процесуального кодексу України, СУД
В И Р І Ш И В :
Заяву ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, задовольнити.

Встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місця народження м. Ташкент, на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня його проголошення. У разі якщо рішення було постановлено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

СУДДЯ: С.О. Погрібний

08.08.2016