АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2016 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Владичан А.І.

суддів: Міцнея В.Ф., Лисака І.Н.

секретар: Окармус О.М.

з участю сторін: ОСОБА_1, її представника - ОСОБА_2,

ОСОБА_3, його представника ОСОБА_4,

представника третьої особи - Немилостивого І.В..

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа без самостійних вимог орган опіки та піклування Чернівецької міської ради про визначення місця проживання дітей, зобов'язання передачі малолітніх дітей та відшкодування моральної шкоди, та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання малолітніх дітей, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 26 листопада 2015 року, -

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, третя особа без самостійних вимог орган опіки та піклування Чернівецької міської ради про визначення місця проживання дітей, зобов'язання передачі малолітніх дітей та відшкодування моральної шкоди.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 02 березня 2010 року у відділі ДРАЦС реєстраційної служби Чернівецького МУЮ зареєструвала шлюб з відповідачем ОСОБА_3, про що складено відповідний актовий запис за № 239. Від шлюбних відносин у них народилося двоє дітей, сини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2.

____________________________________________________________________________

№ 22ц/794/261/2016 р. Головуючий у І інстанції:Семенко О.В.

Категорія: 48 Суддя-доповідач: Владичан А.І.

Починаючи з дня одруження вони проживали з відповідачем в квартирі його матері, де неодноразово без будь-яких грунтовних підстав він критикував її процес виховання їхніх малолітніх дітей. Постійно давав зауваження, які переходили у сварку, зневажливо ставився до неї при цьому у присутності малолітніх дітей використовував ненормативну лексику.

Оскільки сімейні відносини між ними не склалися через діаметрально протилежні погляди на життя, характери, фізичну та психологічнунесумісність, що призвело до втрати поваги одне до одного, любові, безпричинних сварок та скандалів, в серпні 2014 року вона вимушена була покинути місце проживання відповідача. Малолітніх дітей відповідач взяти позивачці заборонив, силоміць їх утримує та не віддає. Вона неодноразово зверталась до відповідача, приходила до місця проживання дітей для зустрічей із ними та з метою прийняття активної участі у їх вихованні та утриманні, проте останній перешкоджав їй у цьому та не надавав такої можливості. Крім того ОСОБА_3 створював психологічну ситуацію, яка переходила у сварку та брутальне висловлювання на її адресу, перешкоджаючи у спілкуванні з дітьми.

09 червня 2015 року рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради «Про надання висновку органу опіки та піклування про визначення місця проживання дітей» встановлено, про доцільність проживання малолітніх дітей з нею, не порушуючи при цьому прав батька ОСОБА_3 брати участь у вихованні та спілкуванні з дітьми. Незважаючи на наявний висновок відповідач відмовляється повернути їй дітей.

Крім того, незаконними діями відповідача, їй була завдана моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях, яких вона зазнала протягом року у зв'язку з його протиправною поведінкою, яку оцінює в три тисячі гривень.

Просила суд, визначити місцем проживання малолітніх дітей: сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 біля їх матері ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, яка проживає: АДРЕСА_1 Стягнути з відповідача на свою користь моральну шкоду у розмірі 3000,00 грн. та витрати пов'язані із розглядом справи в суді.

У серпні 2015 року ОСОБА_3 подав зустрічну позовну заяву про визначення місця проживання малолітніх дітей, в якій зазначав, що до теперішнього часу вони з ОСОБА_1 не дійшли згоди щодо місця проживання їх спільних дітей. На даний час діти проживають з ним. ОСОБА_1 залишила його з дітьми, самоусунулась від виховання дітей, жодним чином не проявляла материнської турботи по відношенню до синів, матеріальної допомоги на утримання дітей не надавала.

Вважав,що в інтересах дітей кращим місцем проживання буде з ним, оскільки він має власну квартиру, проживає там зі своєю матір'ю, яка здійснює догляд за онуками в час його відсутності, він має змогу займатися з дітьми відводити в садочок, піклуватися про них. В квартирі, де він проживає створені всі умови для проживання та розвитку дітей, він має стабільний самостійний дохід, працює пастором в церкві, характеризується позитивно, крім того зміна місця проживання може негативно вплинути на психологічний розвиток дітей, оскільки буде змінене звичне для них середовище, в якому вони проживають з народження.

Просив визначити місце проживання малолітніх дітей разом з ним, стягнути з ОСОБА_1 понесені ним судові витрати.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 26 листопада 2015 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Зобов'язано ОСОБА_3, передати малолітніх дітей ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 їх матері ОСОБА_1, яка проживає за адресую: АДРЕСА_1 Визначено місце проживання малолітніх дітей біля їх матері ОСОБА_1. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_1 1800 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди. Вирішено питання судових витрат.

Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 04 грудня 2015 року доповнено рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 26 листопада 2015 року, зазначивши, що в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 про визначення місця проживання малолітніх дітей відмовлено в повному обсязі.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій вважає, що рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці є незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, обставини які суд вважав встановленими не є доведеними.

В своїй апеляційній скарзі посилається на те, що при вирішенні спору щодо визначення місця проживання малолітніх дітей судом першої інстанції не враховано всіх обставин, які мають значення для прийняття обгрунтованого рішення та які викладені в запереченні відповідача на позов, а також у зустрічній позовній заяві. Фактично в основу рішення судом покладено лише докази, надані позивачем, що призвело до однобічного розгляду справи.

Зазначає, що свідки зі сторони позивача в основному розповідали про обставини їхнього спільного проживання, проте жоден з них не повідомив суду як проживали діти з того часу як позивачка покинула сім'ю, в яких умовах, чи мали в чомусь потребу, як він виконував свої батьківські обов'язки.

При винесенні рішення суд не дав належної оцінки діям самої позивачки, яка на початку вересня 2015 року під приводом піти погуляти з меншим сином ОСОБА_9, забрала його та до цього часу не дає мені можливості з ним побачитись, спочатку відмовлялась повідомити його місце знаходження.

ОСОБА_1 сама не давала йому можливості побачитись з дитиною, ухилялась від зустрічей, а тому, якщо вона змінить місце свого проживання, в нього взагалі не буде можливості побачити своїх синів, про що він неодноразово наголошував під час слухання справи, однак вказаним обставинам суд не дав ніякої оцінки у своєму рішенні.

Вважає, що зміна місця проживання, в тому числі зміна дошкільного навчального закладу, може негативно вплинути на психологічний розвиток дітей, оскільки слід буде змінити звичне для них середовище, в якому вони перебувають з народження.

Батьки мають рівні права на виховання дитини та спілкування з нею, батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини, тому він не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що підставою залишення дітей з батьком можуть бути лише виключні обставини, які свідчать про необхідність розлучення дітей з матір'ю.

Крім того посилається на те, що позивачка, пред'явивши вимоги про стягнення компенсації за заподіяну їй моральну шкоду не надала жодних належних та допустимих доказів в обґрунтування її наявності та розміру, а суд першої інстанції безпідставно задовольнив розмір грошового відшкодування моральної шкоди в сумі 1800 гривень.

Враховуючи вищевикладене просив скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 26.11.2015р. та ухвалити нове рішення яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити. Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа - орган опіки та піклування Чернівецької міської ради про визначення місця проживання малолітніх дітей задовольнити. Визначити місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_6 разом з батьком ОСОБА_3 по АДРЕСА_2

Заслухавши доповідача про суть оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції.

Стаття 309 ЦПК України передбачає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення, якщо неповно з'ясовано судом обставини, що мають значення для справи, не доведено обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушено або неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції вірно встановлено та підтверджено матеріалами справи, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 02 березня 2010 року, про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби зроблено відповідний актовий запис № 239. Від шлюбу позивач та відповідач мають малолітніх дітей, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2.

У зв'язку із неможливістю подальшого спільного проживання сторони проживають окремо.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визначення місця проживання малолітніх дітей біля їх матері, суд першої інстанції виходив з того, що позивач належним чином виконує свої батьківські обов'язки по відношенню до синів, забезпечує належний розвиток дітей, здійснює всі необхідні заходи з забезпечення відповідного лікування та навчання.

Колегія суддів вважає, що висновки суду є правильними, оскільки ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному дослідженні наявних у справі доказів та на основі повно і всебічно з'ясованих обставинах, вірно застосовано до правовідносин, що склалися, норми матеріального та процесуального права, враховуючи наступне.

Відповідно до ст.141 СК України мати, батько, мають рівні права та обов'язки щодо дитини, розірвання шлюбу між батьками не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини (ст. 150 СК України).

Батьки мають рівні права на виховання дитини та спілкування з нею, батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні та має право на спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватись з дитиною та брати участь в її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини.

Згідно ст. 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків.

Частиною 4 ст. 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно зі ст. 9 Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Згідно зі ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Відповідно до ст. 161 СК України у випадку, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до принципів 2 та 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особисті потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові й моральної та матеріальної забезпеченості. Малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Враховуючи, що ОСОБА_1 за місцем проживання характеризується позитивно, займається вихованням дітей, має всі необхідні умови для проживання та нормального їх розвитку, має тісний контакт з дітьми, піклується ними, зважуючи на вік дітей, прихильність до матері, колегією суддів не встановлено виключних обставин, які б давали підстави дійти висновку про можливість розлучення дітей з матір'ю.

Малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Ухвалюючи рішення про визначення місця проживання дітей, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 може забезпечити нормальні умови для проживання та розвитку своїх малолітніх дітей, а тому підстав для їх розлучення немає.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він узгоджується з матеріалами справи та нормами чинного законодавства, які регламентують спірні правовідносини, оскільки визначення місця проживання дітей біля матері не позбавляє батька права на особисте спілкування з дитиною та прийняття участі у її вихованні.

Доводи апеляційної скарги зазначених висновків суду не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права. Рішення суду в частині визначення місця проживання дітей ухвалено відповідно до норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування по доводам апеляційної скарги не має.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення моральної шкоди суд першої інстанції керувався ст. 23 Цивільного Кодексу України та виходив з того, що порушення її прав та полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів, яка виразилась в протиправній поведінці відповідача до позивача у перешкоджанні останній бачитись із її дітьми.

Колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про порушення судом першої інстанції в цій частині норм матеріального права за наступних підстав.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає:1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

В п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 р. "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" судам роз'яснено, що обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою та протиправними діями заподіювана та вини останнього в її заподіянні Суд, зокрема, повинен з'ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Позивач обґрунтовувала позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди тим, що зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів, яка виразилась в протиправній поведінці відповідача до позивача у перешкоджанні останній бачитись із її дітьми, направлені на відновлення порушених прав, що призвело до душевних страждань, перебування у постійній нервовій та психологічній напрузі.

В порушення вимог ст.ст.213,214 ЦПК України суд першої інстанції, не з'ясував, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань, за яких обставин чи якими діями чи бездіяльністю вони заподіяні, з чого виходив позивач при встановленні суми завданої їй моральної шкоди.

У відповідності до вимог ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язується довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. В свою чергу, ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів щодо дійсності завдання їй моральної шкоди.

Враховуючи вищенаведене, колегія судді приходить до висновку що в матеріалах справи відсутні докази, які б дали підставу для задоволення позову в частині стягнення моральної шкоди, оскільки відсутні необхідні факти та обставини, а саме наявність моральної шкоди, протиправна поведінка заподіювача, докази, на підставі яких можна зробити такі висновки, та причинно-наслідковий зв'язок між протиправними діями та шкодою. Обставини, викладені позивачем, не відповідають такими, що зумовлюють наявність усіх вищевказаних умов.

Оскільки позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів того, що внаслідок дій відповідача йому була завдана шкода, та не доведена наявність причинного зв'язку між шкодою та протиправними діями, то суд першої інстанції необґрунтовано вважав, що є підстави для задоволення позову в частині відшкодування моральної шкоди.

Таким чином рішення суду першої інстанції в частині стягнення моральної шкоди, внаслідок неправильного застосування норм матеріального закону підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового рішення про відмову в задоволенні в цій частині позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 307, 309 ЦПК України, колегія суддів ,-

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3,задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 26 листопада 2015 року, в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1800 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди, скасувати.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди відмовити.

В решті частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: