Справа № 494/696/16-ц
31.08.2016 року м. Березівка
Березівський районний суд Одеської області у складі:
судді - Римаря І.А.,
за участю: секретаря судового засідання - Козубенко О.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Березівка Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: служба у справах дітей Вінницької міської ради про позбавлення батьківських прав, -
30.05.2016 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: служба у справах дітей Вінницької міської ради про позбавлення батьківських прав відповідача щодо неповнолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 року.
Ухвалою суду від 01.06.2016 року відкрито провадження по справі.
У своїй заяві позивач зазначила, що 21.10.2015 року розірвано шлюб між нею та ОСОБА_2, від шлюбу мають сина - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. ОСОБА_1 зазначила, що 29.11.2014 року Вінницьким міським судом Вінницької області було винесено рішення про стягнення аліментів на утримання сина, також 27.12.2014 року вищевканим судом було винесено рішення про стягнення аліментів з ОСОБА_2 на утримання дружини, але з 2014 року відповідачем жодного разу не були сплачені аліменти призначені за рішеннями суду. Позивач вказала, що з часу народження сина по теперішній час відповідач не проживав з сином, не приймає участь у вихованні сина, не піклується про його фізичний та духовний розвиток, матеріально його не утримує, не спілкується з дитиною та не проявляє жодного інтересу до нього. ОСОБА_1 вказала, що звернулась до 1-го міського відділу у м. Вінниці Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області із заявою про реєстрацію місця проживання дитини за її адресою, але їй було відмовлено, оскільки для реєстрації місця проживання разом з одним з батьків потрібна письмова згода другого з батьків, але на прохання ОСОБА_1 про надання такої згоди, від відповідача не отримала жодної відповіді. Лише за рішенням суду вона змогла зареєструвати дитину за місцем її проживання. Окрім цього, у липні 2016 року надано Висновок виконавчого комітету Вінницької міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 щодо дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. У зв'язку з вищевказаним ОСОБА_1 просить суд задовольнити її позов.
Позивач та представник позивача у судовому засіданні 31.08.2016 року позов підтримали та наполягали на його задоволенні, з підстав викладених у позовній заяві. Також, просили стягнути судові витрати з відповідача.
Представник третьої особи служби у справах дітей Вінницької міської ради позовні вимоги підтримали та не заперечували проти задоволення позову. Представник зазначила, що неодноразово викликали відповідача на засідання комісії з питань захисту прав дитини при виконкомі Вінницької міської ради, а саме 17.05, 07.06 та 21.06.2016 року, проте останній проігнорував виклик та не з'явився на засідання. Під час засідання комісії, було встановлено, що ОСОБА_2 не надавав синові ніякої матеріальної допомоги, ухилявся від сплати аліментів, не брав участі у вихованні сина та взагалі не цікавиться життям сина, а тому складено висновок про доцільність його позбавлення батьківських прав відносно сина.
Відповідач ОСОБА_2 у судові засідання 21.06.2016 року, 12.07.2016 року, 28.07.2016 року та 31.08.2016 року - не з'явився. Згідно довідки Березівського РС ГУ ДМС України в Одеській області (а.с.55) ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1. Судом направлялись на вищезазначену адресу повістки про виклик до суду, проте повістка про виклик до суду на 12.07.2016 року повернулась з відміткою: за закінченням терміну зберігання (а.с.79), повістка про виклик до суду на 28.07.2016 року отримана відповідачем 16.07.2016 р. (а.с.90), а також повістка про виклик до суду на 31.08.2016 року повернута з відміткою, що адресат за зазначеною адресою не проживає (а.с.104).
Відповідно до статті 74 Цивільно-процесуального кодексу України від зі змінами та доповненнями від 16.07.2015 (далі - ЦПК України), то в даному випадку відповідач повідомлений належним чином про час, день та місце розгляду справи.
Представник позивача та представник третьої особи під час судового засідання 31.08.2016 року наполягали на розгляді позовної заяви, зазначивши, що відповідач взагалі жодного разу не з'являвся не тільки по цій справі, а й іншим та на засідання комісії. Вказане свідчить про байдужість відповідача щодо розгляду вказаної справи та ігнорування останнього про з'явлення до суду. Щодо заочного розгляду справи не заперечували та просили постановити заочне рішення.
В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").
Як відзначив суд у рішенні у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» (1989), сторона зобов'язана «демонструвати готовність брати участь у всіх етапах розгляду, що мають безпосередній стосунок до нього, утримуватися від використання прийомів для затягування процесу, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухань».
Відповідно до частини 4 статті 169 ЦПК України, - у разі якщо суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Суд ухвалює заочне рішення відповідно до статті 224 ЦПК України, про що не заперечував представник позивача та представник третьої особи
Суд, заслухавши пояснення позивача, представника позивача, представника третьої особи, допитавши свідків та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
Згідно зі статтею 9 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1989 року (ратифікована 27.02.1991 року), держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Відповідно до статті 19 Конвенції про права дитини, держави - учасниці зобов'язані вживати усіх необхідних законодавчих та інших заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань, відсутності піклування чи недбалого і брутального поводження або експлуатації з боку батьків чи будь-якої іншої особи.
Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с.8).
Судом також встановлено, що відповідач по справі ОСОБА_2 є батьком малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, що підтверджується копією свідоцтва про народження Серії НОМЕР_4 від 19.08.2014 року (а.с.33).
З довідки Березівського РС ГУДМС України в Одеській області від 09.04.2015 року вбачається, що ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3 за адресою: АДРЕСА_1 - не зареєстрований (а.с.12). З актів обстеження житла №639 та №1153, довідки виданої ТОВ «ЖЕО» від 01.04.2015 року вбачається, що ОСОБА_6 проживає тимчасово без реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.13-15).
З довідки про реєстрацію місця проживання вбачається, що ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.32). З довідки про реєстрацію місця проживання вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.34).
Відповідно до заочного рішення Вінницького міського суду від 18.11.2014 року задоволено позов позивача про стягнення з ОСОБА_2 аліменти на утримання свого сина - ОСОБА_4.(а.с.35-36). Відповідно до заочного рішення Вінницького міського суду від 16.12.2014 року задоволено позов позивача про стягнення з ОСОБА_2 аліменти на утримання дружини - ОСОБА_7.(а.с.37-38).
Відповідно до листа 1-го міського відділу у м. Вінниця УДМУ у Вінницькій області від 28.08.2014 року ОСОБА_1 повідомлено, що для реєстрації місця проживання разом з одним з батьків потрібна письмова згода другого з батьків (а.с.43).
На ім'я ОСОБА_2 направлявся лист з проханням надати згоду на реєстрацію місця проживання дитини ОСОБА_4 (а.с.44), проте останній на них не реагував.
Судом також встановлено, що відповідно до листа Служби у справах дітей Вінницької міської ради від 22.05.2015 року ОСОБА_7 рекомендовано для вирішення питання реєстрації дитини звернутись до суду (а.с.11).
Разом з цим, заочним рішенням Вінницького міського суду від 21.10.2015 року шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 розірвано, надано дозвіл І міському відділу у м. Вінниці Управління ДМС України у Вінницькій області дозвіл зареєструвати місце проживання малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 року за зареєстрованим місцем проживання матері, без дозволу та згоди батька ОСОБА_2 (а.с.18-20).
Згідно акту опитування свідків №2065 значиться, що сусіди ОСОБА_8, що проживає за адресою: АДРЕСА_2, - ОСОБА_2 жодного разу не бачили на вулиці Заболотного, та в їхньому під'їзді (а.с.16).
Відповідно до Акту обстеження житла від 27.01.2016 року , на момент обстеження житла ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 не проживає (а.с.17).
З виписки історії розвитку ОСОБА_6 вбачається, що батько дитини - ОСОБА_2 при медичному обстеженні дитини присутнім не був та його жодного разу не бачили (а.с.20).
Згідно медичних документів вбачається, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 хворіє (а.с.22-29).
Відповідно довідки виданої управлінням соціального захисту населення ОСОБА_7 отримує соціальну допомогу при народженні (а.с.30).
Згідно довідок виданих ВДВС Березівського МУЮ в Одеській області вбачається, що ОСОБА_2 не виплачує аліменти на утримання дитини та дружини та має відповідну заборгованість (а.с.40-41, 59-61, 72-74).
Відповідно до висновку виконавчого комітету Вінницької міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав - визнано доцільним позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.86-87).
Водночас, під час судового засідання свідок ОСОБА_9 (сусід позивача) повідомив, що взагалі не бачив відповідача. Виховує дитину матір та його бабуся. Під час спілкування з ОСОБА_1 йому стало відомо, що батько взагалі не цікавиться життям дитини, не надає матеріальної допомоги.
Свідок ОСОБА_10 (матір позивача) повідомила, що вона бачила відповідача один раз на весіллі та потім на Великдень у 2014 році. На 7 місяці вагітності дочка покинула ОСОБА_2 та виїхала з Одеси до м. Вінниці. Дочка народила ОСОБА_3 у м. Вінниці, вона доглядала за нею та дитиною. Батько та родичі лише кілька разів дзвонили по телефону та вітали з народженням дитини, однак ніхто з них не приїздив та не навідував дитину з моменту народження. Ніякої матеріальної допомоги на утримання сина не надає та взагалі не цікавиться життям дитини. Щодо місця проживання та перебування дитини він знає, про що повідомлявся за телефоном, більш того до шлюбу з дочкою він приїжджав до м. Вінниці для зустрічі з нею, проте після народження дитини, а це вже два роки - батько не з'являється до сина та взагалі не бачив його.
У відповідності з частиною 2 статті 150 Сімейного кодексу України зі змінами та доповненнями (далі - СК України) «Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток».
Враховуючи те, що відповідач по справі жодним чином не був позбавлений інформації стосовно місця перебування своєї дитини, не створювалися перешкоди у спілкуванні дитини з ним та прийманні участі в його вихованні, вище викладенні обставини свідчать про фактичну можливість, але вольове небажання виконувати відносно дитини батьківські обов'язки, покладені на нього законом.
Відповідно до частини другої статті 157 СК України передбачено: «Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні».
Нехтування батьківськими обов'язками з боку батька, на думку суду, принижує гідність дитини, а наявність людини, яка юридично має права батька, але фактично залишається чужою людиною, може в подальшому привести до негативних наслідків у житті дитини як з моральної, так і з правової точки зору.
Як свідчать положення частини 4 статті 155 СК України: «Ухилення кого-небудь із батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом».
Відповідно до статті 164 СК України встановлено: «Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, зокрема,… ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини».
Пленум Верховного Суду України в п.п. 15, 16 постанови від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз'яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками.
Виходячи зі статті 18 Конвенції з прав дитини, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
У преамбулі Конвенції ООН про права дитини визначено, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння. Зазначене положення також закріплено у статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», якою сім'я визнається природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і яка несе відповідальність за створення належних умов для цього.
Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, частин 7, 8 ст. 7 СК України при вирішення будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини.
Відповідно до ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України.
В даному випадку, суд вважає, що є всі підстави для позбавлення батьківських прав відповідача, який ухиляються від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню дитини, а тому позов підлягає задоволенню.
Відповідно до частини 1 статті 88 Цивільно-процесуального кодексу України: «Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати».
Позивач надала суду квитанцію про сплату судового збору у розмірі 551,20 грн., тому заявлені вимоги про стягнення з відповідача судових витрат також підлягають задоволенню.
Керуючись статтями 155,157,164-166 СК України та статтями 10, 11,88, 202, 212, 214, 224 ЦПК України, суд -
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: служба у справах дітей Вінницької міської ради, про позбавлення батьківських прав - задовольнити.
Позбавити ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, зареєстрованого у АДРЕСА_1, батьківських прав щодо дитини, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.
Стягнути з ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_5, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_7, ідентифікаційний номер - НОМЕР_2) судові витрати у розмірі 551 грн. 20 коп.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Одеської області через Березівський районний суд Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 02.09.2016 року.

Суддя І.А. Римар