Справа № 758/7029/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(ЗАОЧНЕ)

24 лютого 2016 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді -Декаленко В. С. ,

при секретарі - Кравцовій Ю. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Маркс.Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення суми страхового відшкодування в порядку регресу, суд,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення суми страхового відшкодування в порядку регресу, мотивуючи свої вимоги тим, що 07.06.2013 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участю: автомобіля «Субару», д.н.з. НОМЕР_5, під керуванням ОСОБА_1; автомобіля «Деу», д.н.з. НОМЕР_6, під керуванням ОСОБА_2; автомобіля «Міцубісі», д.н.з. НОМЕР_7, під керуванням ОСОБА_3.

Зазначають, що на дату ДТП діяв Договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, згідно якого цивільно-правова відповідальність відповідача, вину якого у вчиненні ДТП було встановлено у судовому порядку, що підтверджується постановою Святошинського районного суду м. Києва від 21.06.2013 року, була застрахована у ПрАТ «Страхова компанія «Статус».

Посилаються на те, що 04.07.2013 року власник пошкодженого автомобіля ОСОБА_2 звернувся до ПрАТ «СК «Статус» із заявою на виплату страхового відшкодування, яка виплатила на користь останнього 19 501,51 грн.

Звертають увагу суду на те, що відповідач всупереч пп. 38.1.1 п. 38.1 ст. 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», які визначають, що страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він не повідомив страховика про дорожньо-транспортну пригоду у строки і за умов, визначених цим Законом, не повідомив ПрАТ «СК «Статус» про настання ДТП. У зв'язку з чим 02.10.2013 року останні направили регресну вимогу відповідачеві № 1539, яка залишилась проігнорованою.

Зазначають, що на даний час вказане право вимоги перейшло до ТОВ «Маркс.Капітал» згідно укладеного Договору про надання фінансових послуг факторингу від 28.04.2014 року, яким з метою досудового врегулювання даного питання, було надіслано на адресу відповідача вимогу в порядку регресу № 137 від 17.11.2014 року, яка також залишилася без задоволення.

На підставі вищевикладеного, а також керуючись ст. 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст.ст. 1077, 1082, 1191 Цивільного кодексу України звертаються з даним позовом до суду та просять стягнути з відповідача на їх користь 19 501, 51 грн. збитків в порядку регресу та судові витрати.

Представник позивача та відповідач в судове засідання не з'явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені вчасно та належним чином, від представника позивача до суду надано заяву згідно якої останній просить розгляд справи здійснювати без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Причини неявки відповідача суду не відомі.

Суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності вищезазначених осіб, відповідно до вимог ст.ст. 158, 169 ЦПК України.

З письмової згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи у відповідності до вимог ст. 224 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов доведений та підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що 07.06.2013 року приблизно о 20 год. 30 хв. в м. Києві по вул. Кільцева дорога - вул. Зодчих, 76, сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Субару», д.н.з. НОМЕР_5, під керуванням ОСОБА_1, автомобіля «Деу», д.н.з. НОМЕР_6, під керуванням ОСОБА_2 та автомобіля «Міцубісі», д.н.з. НОМЕР_7, під керуванням ОСОБА_3 (а.с. 7, 8-9).

З матеріалів справи вбачається, що винним у вищезазначеній дорожньо-транспортній пригоді було визнано водія автомобіля «Субару», д.н.з. НОМЕР_5, ОСОБА_1, що підтверджується наданою суду постановою Святошинського районного суду м. Києва від 21.06.2013 року (а.с. 10-11). Зазначена постанова не оскаржувалась та набрала законної сили.

Стаття 61 ЦПК України визначає, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Враховуючи вищевикладене, факт винуватості ОСОБА_1 у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 07.06.2013 року приблизно о 20 год. 30 хв. в м. Києві по вул. Кільцева дорога - вул. Зодчих, 76, є встановленим і доказуванню не підлягає.

Зі змісту статей 1187, 1188 ЦК України вбачається, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме, зокрема, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

З викладеного вбачається, що особа, якій завдано шкоди джерелом підвищеної небезпеки має право на її відшкодування винною особою. В даному випадку судом встановлено, що у ОСОБА_1 виник обов'язок по відшкодуванню шкоди завданої іншим учасникам ДТП.

В той же час загальновідомим є той факт, що в Україні діє інститут страхування, який є універсальним засобом захисту всіх форм власності, майнових інтересів окремих громадян і господарюючих суб'єктів в цілому.

Так статті 979, 980 ЦК України визначають, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов'язані з: 1) життям, здоров'ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування); 2) володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування); 3) відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).

Відповідно до ст. 999 ЦК України, законом може бути встановлений обов'язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов'язкове страхування).

Так згідно статті 17 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховики зобов'язані укладати договори обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (внутрішній договір страхування, міжнародний договір страхування, міжнародний договір «Зелена картка») відповідно до цього Закону та чинного законодавства України.

Судом встановлено, що на момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність водія автомобіля «Субару», д.н.з. НОМЕР_5, ОСОБА_1 була застрахована в ПрАТ «СК «Статус» згідно Полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АВ/3734612 (а.с. 6).

Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено порядок та підстави відшкодування страховиком оціненої шкоди, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Так згідно ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Відповідно до ст. 35 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування.

Судом встановлено, що водій автомобіля «Деу», д.н.з. НОМЕР_6, ОСОБА_2 10.06.2013 звернувся до ПрАТ «СК «Статус» із Повідомленням про настання дорожньо-транспортної пригоди, а 04.07.2013 року подав Заяву про виплату страхового відшкодування (а.с. 13, 14).

Як вбачається з наданого суду Звіту № 1009/3 про оцінку автомобіля «Деу», д.н.з. НОМЕР_6 від 11.06.2013 року, матеріальний збиток, завданий власникові вказаного автомобіля, в результаті його пошкодження при ДТП, склав 41 845, 19 грн. (а.с. 19-30).

Згідно Аварійного сертифікату № 2513/4 про можливу вартість конструктивно загиблого колісного транспортного засобу від 17.07.2013 року, можлива ринкова вартість після ДТП аварійного автомобіля «Деу», д.н.з. НОМЕР_6, в пошкодженому стані може складати 21 843, 68 грн. (а.с. 49-51).

17.07.2013 року співробітниками ПрАТ «СК «Статус» було здійснено Розрахунок суми страхового відшкодування та складено страховий Акт № 9293-13-59-02, згідно яких розмір страхового відшкодування, який підлягає виплаті склав 19 501, 51 (а.с. 52, 53).

Судом встановлено, що вищезазначена сума страхового відшкодування 04.09.2013 року була виплачена ПрАТ «СК «Статус» власнику автомобіля «Деу», д.н.з. НОМЕР_6, ОСОБА_2, що об'єктивно підтверджується наданим суду Платіжним дорученням № 3048 (а.с.55).

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про доведеність посилань позивача про виконання ПрАТ «СК «Статус» свого обов'язку з виплати страхового відшкодування, визначеного ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Стаття 33 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначає, що у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов'язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов'язок, він має підтвердити це документально.

Судом встановлено, а відповідачем в порушення вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України не спростовано, що останній не повідомив Страховика - ПрАТ «СК «Статус» про дорожньо-транспортну пригоду, яка мала місце 07.06.2013 року приблизно о 20 год. 30 хв. в м. Києві по вул. Кільцева дорога - вул. Зодчих, 76, у строк встановлений вищезазначеною нормою Закону.

Згідно абзацу «ґ» пп. 38.1.1. п. 38.1 ст. 38 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 цього Закону.

Крім того, положення вищезазначеної норми спеціального Закону кореспондуються із ст. 1191 ЦК України, яка визначає, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про доведеність виникнення у ПрАТ «СК «Статус» права регресної вимоги до винної у ДТП особи, а саме ОСОБА_1 у зв'язку з порушенням останнім вимог підпункту 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 Закону «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Судом встановлено, що 28.04.2014 року між ТОВ «Маркс. Капітал» (Фактор) та ПрАТ «СК «Статус» (Клієнт) було укладено Договір про надання фінансових послуг факторингу № 4/28-04/2014, згідно умов якого в порядку та на умовах, визначених цим Договором, Клієнт передає Фактору, а Фактор приймає, і зобов'язується оплатити Клієнтові усі права вимоги за грошовими зобов'язаннями, що перейшли до Клієнта, як страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором страхування (надалі - Регресна вимога»). Перелік таких вимог визначається згідно Додатку № 1, Додатку № 2 та Додатку № 3 до цього Договору. Ідентифікація переданих Регресних вимог відбувається за порядком який передбачений в кожному з додатків до цього Договору. В силу цього Договору Фактор займає місце Клієнта (як Кредитора) по всім Регресним вимогам Клієнта згідно додатків до цього Договору, у тому числі права одержання від Боржника сум основного боргу, відсотків, неустойок у повному обсязі (а.с. 61-64).

Статті 1077, 1078 ЦК України визначають, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Зі змісту статей 512, 513, 514 ЦК України вбачається, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою, зокрема внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку про доведеність тієї обставини, що у правовідносинах які виникли між ПрАТ «СК «Статус» та ОСОБА_1 дійсно відбулася заміна кредитора з ПрАТ «СК «Статус» на ТОВ «Маркс.Капітал», яке стало новим кредитором по регресних зобов'язаннях відповідача перед ПрАТ «СК «Статус».

Пленум Верховного Суду України в своїй Постанові № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», роз'яснив, що враховуючи принцип безпосередності судового розгляду (стаття 159 ЦПК), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

При ухваленні рішення суд відповідно до статті 212 ЦПК оцінює докази з урахуванням вимог статей 58 та 59 ЦПК про їх належність і допустимість. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Крім того, Верховний Суд України в своєму Листі від 01.04.2014 року «Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України» значив, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Згадані вище способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб'єктивних прав. Разом з тим зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним.

Судом встановлено, що не виконання відповідачем свого обов'язку з відшкодування виплаченої ПрАТ «СК «Статус» суми страхового відшкодування, порушено право ТОВ «Маркс.Капітал» на отримання зазначеної суми в порядку регресу, яке (право) набуте останнім в порядку та на підставах визначених ЦК України та Договором про надання фінансових послуг факторингу № 4/28-04/2014 від 28.04.2014 року, у зв'язку з чим суд приходить до висновку, що ТОВ «Маркс.Капітал» є належним позивачем, а ОСОБА_1 є належним відповідачем.

Крім того, суд виходячи із встановлених в судовому засіданні обставин приходить до висновку, що обраний позивачем такий спосіб захисту свого права, як відшкодування збитків в порядку регресу відповідає характеру спірних правовідносин сторін та характеру самого порушеного права, а тому може бути застосований судом.

Стаття 11 ЦПК України визначає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача знайшли своє доведення в судовому засіданні, є такими, що ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України, у зв'язку з чим позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Крім того в силу ст.ст. 79, 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 243, 60 грн.

На підставі вищевикладеного, ст.ст. 512-514, 979, 980, 999, 1077, 1078, 1187, 1188, 1191 ЦК України, ст. 17, 22, 33, 35 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 208, 209, 213-215, 217- 218, 223, 224, 226 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_4, на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Маркс.Капітал», :

- збитки в порядку регресу в розмірі 19 501, 51 грн.;

- судовий збір в розмірі 243, 60 грн.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя В. С. Декаленко