АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 595/595/2016-цГоловуючий у 1-й інстанції Содоморою Р.О.
Провадження № 22-ц/789/1053/16 Доповідач - Козак І.О.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 серпня 2016 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Козака І.О.

суддів - Демкович Ю. Й., Загорський О. О.,

секретар - Танцюра О.В.

з участю представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 на рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 21 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 2/3 частини нерухомого майна подружжя,

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на 2/3 частини нерухомого майна подружжя, посилаючись на те, що відповідач не визнає за нею права на збудований ними у шлюбі житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, не погоджується на його розподіл в добровільному порядку. Крім того, позивачка вказала, що двоє дітей від цього шлюбу проживають з нею, розмір аліментів на утримання неповнолітньої дитини є недостатнім, а тому вона має право претендувати на більшу частку у спільному майні подружжя.

Рішенням Бучацького районного суду Тернопільської області від 21 червня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано за нею право власності на 1/2 частину нерухомого майна у вигляді житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, що знаходяться по АДРЕСА_1. Вирішено питання про судовий збір. У решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням Бучацького районного суду Тернопільської області ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, мотивуючи її тим, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим. Зокрема заявник вказує, що суд не взяв до уваги обставини, які мають істотне значення для збільшення її частки співвласника майна подружжя, а саме: несплата позивачем аліментів, а лише показова одноразова їх виплата безпосередньо перед вирішенням справи; проживання з нею двох синів від спільного з відповідачем шлюбу, один з яких є неповнолітнім, а інший має проблеми зі здоров'ям. Також, заявник зазначила, що іншого житла у неї немає, а розмір аліментів не достатній для утримання дитини. Ставити ж питання про збільшення аліментів, на думку заявника, було передчасно.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представників сторін, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 14 травня 1994 року у відділі реєстрації актів громадянського стану Бучацького районного управління юстиції зареєстровано шлюб між сторонами ОСОБА_1 та ОСОБА_2

У даному шлюбі у них народилося двоє дітей: ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_2 р. н.) та ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1 р. н.), які на даний час проживають з матір'ю.

Рішенням Бучацького районного суду Тернопільської області від 19 листопада 2015 року шлюб між сторонами розірвано.

Судом встановлено, що за час перебування у шлюбі, сторони набули право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1, титульним власником якого значиться ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 14 листопада 2008 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № НОМЕР_2 від 14 листопада 2008 року.

За ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, виходячи з наступного.

Частиною 3 ст. 368 ЦК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом ч. 1 та ч. 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Таким чином, судом вірно визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину нерухомого майна у вигляді житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність наявності підстав для збільшення до 2/3 частки позивача у спільному майні подружжя, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч. 3 ст. 70 СК України за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Як вбачається з матеріалів справи судовим наказом Бучацького районного суду Тернопільської області від 09 березня 2016 року у справі № 595/473/16-ц стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини: ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_2 р. н.), в розмірі 30 відсотків прожиткового мінімуму щомісячно, починаючи з 09 березня 2016 року і до досягнення дитиною повноліття.

Старшим виконавцем відділу ДВС Бучацького районного управління юстиції 07 квітня 2016 року винесена постанова про відкриття виконавчого провадження з виконання вищевказаного судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 аліментів на утримання дитини.

Як вбачається з акту нарахування заборгованості по сплаті аліментів № 531/03-32/8 від 17 травня 2016 року борг по сплаті аліментів становив 1 219, 70 грн.

03 червня 2016 року відповідачем сплачено 2 500 грн. аліментів, що підтверджується квитанцією № 9689 від 03 червня 2016 року. З повідомлення начальника Бучацького міжрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області № 1711/03-32/8 від 15 червня 2016 року вбачається, що боргу по сплаті аліментів немає. Звернення стягувача щодо отримання інформації про хід виконавчого провадження та про порядок сплати аліментів боржником у Відділ не надходила.

Судом встановлено, що позивачка з вимогою про збільшення розміру аліментів не зверталася. Колегія не бере до уваги доводи заявника про те, що питання про збільшення розміру аліментів є передчасним, оскільки вони не мають правового підґрунтя.

З огляду на вищесказане, колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги ОСОБА_1, що частка належного їй майна має бути збільшена, оскільки з нею проживають діти (неповнолітній син ОСОБА_4, повнолітній син ОСОБА_5), оскільки наявність дітей сама по собі, в силу ч. 3 ст. 70 СК України, не може бути правовою підставою для відступлення від рівності часток при поділі майна подружжя. Такою підставою може бути розмір аліментів, що стягуються на дитину, якщо їх недостатньо для належного виховання, утримання та розвитку дитини.

Разом з апеляційною скаргою заявник подала до суду акти дослідження стану здоров'я № 39 від 13 травня 2016 року, № 132 та № 133 від 20 травня 2014 року, № 101/402 від 27 лютого 2012 року та висновок лікаря терапевта від 17 травня 2016 року про непридатність до військової служби у мирний час та обмежену придатність у воєнний час повнолітнього сина ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1. Однак ці документи не свідчать про непрацездатність повнолітнього сина ОСОБА_5, а отже, немає підстав для застосування ч. 3 ст. 70 СК України.

Крім того, вказані обставини, враховуючи вимоги законодавства, не можуть бути підставою для збільшення частки, оскільки ОСОБА_1 не подавала до суду І інстанції документів, які б свідчили про стан здоров'я повнолітнього сина ОСОБА_5 народженого у шлюбі з відповідачем. А тому, дані обставини не можуть бути предметом дослідження в апеляційному суді, оскільки відповідно до ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Керуючись ст. 303, 304, 307, 308, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 21 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий І. О. Козак

Судді Ю. Й. Демкович

О. О. Загорський