Справа №487/873/16-ц 22.08.2016 22.08.2016 22.08.2016
Провадження №22-ц/784/1847/16
Категорія-48 Головуюча першої інстанції: Темнікова А.О.
Доповідач апеляційного суду: ОСОБА_1І
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

2016 р., серпня місяця, 22 дня м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого: Галущенка О.І.

суддів: Лисенка П.П.

ОСОБА_2

із секретарем: Горенко Ю.В.

з участю:

позивачки - ОСОБА_3

відповідача - ОСОБА_4

відповідачки - ОСОБА_5

представників:

позивачки - ОСОБА_6

відповідача - ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за

апеляційною скаргою

ОСОБА_3 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 01. 07.2016 р., у справі за

позовом

ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на 2/3 частки житлової квартири та за

зустрічним позовом

ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання правочину удаваним та визнання квартири приватною власністю,

встановила:

19.02.2016 р. ОСОБА_3 звернулася з позовом до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, збільшення її частки у спільному майні та визнання за нею права власності на 2/3 частки спірного житла.

Позивачка зазначала, що з 24.07.1999 р. вона перебувала у шлюбі з відповідачем.

На підставі договору купівлі-продажу від 12.04.2005 р. ними придбана двокімнатна квартира АДРЕСА_1, яка є обєктом їх спільної сумісної власності.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 17.10.2014 р. шлюб розірвано.

Цим же рішенням стягнуто аліменти з відповідача на утримання сина ОСОБА_8, 2001 р. нар.

Посилаючись на те, що після припинення сімейних відносин між подружжям виник спір з приводу користування спільною квартирою, а малолітній син проживає разом з нею, позивачка просила збільшити її частку у спільній квартирі та визнати за нею право власності на 2/3 частки квартири в порядку поділу спільного сумісного майна.

08.04.2016 р. відповідач звернувся до ОСОБА_3 із зустрічним позовом про визнання договору купівлі-продажу квартири удаваним, тобто таким, що прикриває угоду дарування.

При цьому він зазначав, що насправді воля сторін за цим договором була направлена на дарування квартири, гроші за угодою не передавалися, лише оформлення угоди дарування було здійснене як купівля-продаж, виходячи з правової необізнаності.

Посилаючись на ці обставини він також просив про визнання квартири його особистою власністю.

Рішенням Заводського районного суду м.Миколаєва від 01. 07.2016 р. постановлено про відмову у задоволенні позовних вимог сторін.

В апеляційній скарзі позивачка ставить питання про скасування рішення та ухвалення нового про задоволення її позову, посилаючись на те, що судом через порушення норм процесуального та матеріального права неналежним чином оцінені докази та безпідставно відмовлено їй у збільшенні частки та у визнанні за нею права власності на 2/3 частки квартири.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 ставиться питання про скасування рішення в частині відмови у задоволенні зустрічного позову та ухвалення в цій частині нового рішення про задоволення зустрічного позову, з посиланням на неправильне застосування судом матеріального закону та неправильну оцінку наданих доказів

Перевіряючи законність та обгрунтованність рішення суду першої інстанції в межах оскарження, передбачених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_4 не підлягає задоволенню, а апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає задоволенню частково виходячи з таких підстав.

Відповідно до правил ст.ст.60, 57, 70 СК України, які мають застосовуватися до спірних правовідносин, майно нажите подружжям за час шлюбу є їх спільною сумісною власністю, а майно, яке належало кожному з них до одруження або отримане в дар є їх приватною власністю.

В разі поділу спільного сумісного майна, частки кожного з подружжя визнаються рівними.

Відповідно до положень ч.3 ст. 70 СК частка одного з подружжя у обєкті права спільної сумісної власності може бути збільшена, якщо з нею ( ним) проживають неповнолітні діти, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

З матеріалів справи вбачається, що позивачка уклала шлюб з відповідачем 24.07.1999 р.

Підчас перебування у шлюбі подружжям придбано житлову квартиру АДРЕСА_1, яка відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 12.04.2005 р. зареєстрована на імя відповідача ( а.с. -35-36) з реєстрацією у відповідному державному реєстрі права власності на нерухоме майно.

За змістом і формою предявлений позивачкою позов є матеріально-правовою вимогою про поділ спільного майна подружжя.

Предметом цієї вимоги є квартира у багатоквартирному будинку, яка знаходиться на пятому поверсі та є технічно неподільною.

Саме тому позивачка обрала спосіб її поділу шляхом визначення часток із збільшенням її частки на підставі ч.3 ст. 70 СК України.

Вирішуючи спір щодо цього обєкту нерухомості суд, з врахуванням положень ст. 60 СК та обставин укладення договору купівлі-продажу, державної реєстрації майнових прав, що виникли у набувача, прийшов правильного висновку про відсутність підстав для визнання цієї угоди удаваною, а також про те, що джерелом придбання квартири являються спільні вкладення подружжя, а тому вона є обєктом їх спільної сумісної власності.

В той же час, відмовляючи у задоволенні вимог про поділ квартири способом обраним позивачкою, суд належним чином не врахував змісту позовних вимог та наведених вимог норм сімейного права, що відповідно до приписів ч.1 ст. 309 ЦПК України, є підставою для скасування рішення в цій частині з ухваленням нового про часткове задоволення позову ОСОБА_3

Ухвалюючи нове рішення колегія суддів виходить з таких обставин справи та вимог закону.

Відповідно до правил ст.ст. 60, 57, 70 СК України, майно нажите подружжям за час шлюбу є їх спільною сумісною власністю, а майно, яке належало кожному з них до одруження або отримане в дар є їх приватною власністю.

В разі поділу спільного сумісного майна, частки кожного з подружжя визнаються рівними.

Відповідно до положень ч.3 ст. 70 СК частка одного з подружжя у обєкті права спільної сумісної власності може бути збільшена, якщо з нею ( ним) проживають неповнолітні діти, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

З матеріалів справи вбачається, що в період перебування у шлюбі подружжя за спільні кошти придбали квартиру, яка є обєктом їх права спільної сумісної власності. Їх частки у цьому обєкті нерухомості є рівними.

Підстав для застосування положень ч.3 ст. 70 СК щодо збільшення частки позивачки не вбачається, оскільки вона не довела належними доказами тієї обставини, що алементів, які призначені за рішенням суду на утримання її неповнолітнього сина, недостатньо для забезпечення його фізичного та духовного розвитку.

З врахуванням встановленого позовні вимоги позивачки підлягають задоволенню частково з визнанням за нею права власності в порядку поділу спільного сумісного майна на ? частку квартири АДРЕСА_1.

Оскільки відповідач вимог про визнання за ним права на частку не заявляє, то слід розяснити, що за ним на праві власності залишається інша ? частка цієї ж квартири.

Доводи апеляційної скарги про те, що підставою збільшення частки є факт проживання з нею неповнолітнього 15-ти річного сина, не заслуговують на увагу, оскільки обовязковою умовою збільшення частки за таких обставин має бути факт недостатності коштів призначених на утримання сина, але таких обставин матеріали справи не містять.

Не заслуговують на увагу також і доводи апеляційної скарги відповідача про удаваність угоди, оскільки при судовому розгляді не було доведено, що відповідач та його мати при укладенні угоди купівлі- продажу були обєднані єдиним наміром на дарування квартири.

До того ж за цією угодою були передані гроші в рахунок купівлі-продажу, в той час, як угода дарування є безоплатною.

Доказом сплати грошей за договором є відповідний запис у тексті договору купівлі-продажу, спростування цієї обставини показами свідків не допускається.

Інші докази, яким суд дав належну юридичну оцінку також не дають підстав вважати оспорювану угоду удаваною.

Що стосується посилань на неправильне визначення перебігу строку позовної давності, то вони також не заслуговують на увагу, оскільки судом відмовлено в задоволенні вимог про удаваність угоди не з підстав пропуску цього строку, а за безпідставністю.

Інші доводи також не заслуговують на увагу, оскільки не спростовують висновків суду та не мають правого значення для вирішення спору.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, судова колегія

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, а апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 01. 07.2016 р. в частині відмови у задоволенні позову про поділ спільного майна подружжя - скасувати і постановити в цій частині нове рішення.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_3 право власності на ? частину квартири№ 40 в буд. № 3 по вул. Бутоми в м. Миколаєві.

Розяснити, що інша ? частка цієї квартири залишається на праві власності за ОСОБА_4.

Рішення місцевого суду в іншій частині залишити без зміни.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але з цього часу на протязі двадцяти днів може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий: О.І.Галущенко

Судді: Т.В. Серебрякова

ОСОБА_9