Справа № 755/9909/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" грудня 2016 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючої судді Яровенко Н. О.

при секретарі Іова О. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення позики,

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про повернення позики посилаючись на те, що 07 грудня 2013 року між ОСОБА_3 була надана позика ОСОБА_2 у розмірі 2000 доларів США та 7500 грн., що у сумі становило 57500 грн. Відповідно до умов договору, відповідач зобов'язався зберігати вказані гроші та при вимозі повернути їх ОСОБА_3 В січні 2015 року ОСОБА_3 загинув. За життя ОСОБА_3 було складено заповіт на ОСОБА_1. Тому позивач просить визнати договір збереження укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 від 07 грудня 2013 року договором позики та стягнути з ОСОБА_4 суму позики у сумі 57500 грн. та видати судовий наказ.

В подальшому представником позивача були збільшені позовні вимоги, відповідно до яких просить суд стягнути з відповідача борг у сумі 75400 грн.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі та просить його задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечує в повному обсязі з підстав викладених в письмових запереченнях.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Як вбачається з пояснень та матеріалів справи, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 одружились 20 серпня 2003 року (а.с.5).

24 травня 2007 року ОСОБА_3 склав заповіт на все своє майно на користь дружини - ОСОБА_1 (а.с.47).

07 грудня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, ОСОБА_5 було укладено договір збереження грошових коштів у розмірі 2000 доларів США та 7500 грн. (а.с.6). Відповідач зобов'язався повернути вказану грошову суму повністю або частково при вимозі ОСОБА_3

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_3 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.4).

Постановою Пленуму Верховного Суду України № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі.

Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норм, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя».

Обгрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильного витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивач зазначає, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладено саме договір позики, а не збереження, зокрема просить його визнати таким.

Суд не може погодитись з даним твердженням з огляду на наступне.

Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Частиною 2 ст.1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною 1 ст. 936 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Частиною 1 ст. 937 ЦК України передбачено, що договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених статтею 208 цього Кодексу.

Відповідно п. 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України, правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 937 ЦК України, письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем.

Отримання відповідачем грошових коштів для зберігання посвідчено відповідною розпискою від 07 грудня 2013 року.

Таким чином, зі змісту договору від 07 грудня 2013 року та положень чинного законодавства випливає, що між сторонами було укладено саме договір збереження, а не позики.

Однак, суд позбавлений можливості, з наданих позивачем документів, встановити фактичну суму переданих відповідачу грошових коштів, оскільки в договорі збереження зазначено, що ОСОБА_3 передав ОСОБА_4, ОСОБА_5 2000 доларів США та 7500 грн., а в розписці про отримання грошових коштів зазначено 2900 доларів США, які складаються з 1800 доларів та 15400 грн. (а.с.46).

Будучи допитаною в якості свідка ОСОБА_5 пояснила, що її чоловік, ОСОБА_4, з померлим ОСОБА_3 були в близьких стосунках, спілкувались кожен день. Колись проживали у нього в квартирі. Згодом надали йому кошти на придбання гаражу. Після того як ОСОБА_3 продав автомобіль, хотів повернути їм грошові кошти, однак вони їм потрібні не були, тому він залишив гроші на зберігання. Зазначені кошти ОСОБА_3 брав коли хотів, оскільки мав ключі від їхньої квартири. ОСОБА_3 багато пив. Про укладення шлюбу з ОСОБА_1 не знали. Після того як ОСОБА_3 потрапив у лікарню платили за його лікування, зокрема дали ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 11000 грн. на похорони. Зазначила, що розписку від 07.12.2013 року не підписувала, тільки договір.

Будучи допитаною в якості свідка ОСОБА_6 пояснила, що працювала разом з ОСОБА_3 з 1999 року по 2015 рік, він був слюсарем. Також у лікарні працювала ОСОБА_1 ОСОБА_3 був гарним робітником та людиною, однак мав проблеми з алкоголем. ОСОБА_1 періодично їздила додому, могла по декілька місяців не виходити на роботу. ОСОБА_3 здавав квартиру ОСОБА_1 та її сину, який мав проблеми з наркотиками. Після того як з`явився син ОСОБА_1, ОСОБА_3 просив її покласти в сейф документи на квартиру. Вважає, що ОСОБА_3 не міг давати позику брату, оскільки він мав краще фінансове становище і йому це не було потрібно. Коли ОСОБА_3 потрапив у лікарню, за нього платив брат - ОСОБА_4 На його лікування також давали гроші працівники, на похорон скинулись та віддали ОСОБА_1 близько 3000 грн.

Будучи допитаною в якості свідка ОСОБА_7 пояснила, що вона працює консьєржкою у будинку, де проживає ОСОБА_4 До нього майже кожен день приходив брат - ОСОБА_3, мав власні ключі від квартири. Про гроші нічого не знаєю.

Частиною 1 ст. 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ч. 1 ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Як визначено ч. 1 ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до положень ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Відповідно до положень ст. 1220 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина. За життя він склав заповіт на все своє майно на користь дружини - ОСОБА_1

Тобто спадкоємицею після смерті ОСОБА_3 стала його дружина.

Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Частиною 1 ст. 1269 ЦК України визначено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Представником позивача в судове засідання не надано доказів того, що ОСОБА_1 прийняла спадщину після померлого ОСОБА_3 В матеріалах справи міститься копія витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі спадкової справи № 57263550, однак з нього не вбачається, що вказана справа була заведена саме за заявою ОСОБА_1, а тому суд позбавлений можливості дійти висновку про прийняття позивачем спадщини після померлого ОСОБА_3

Факт того, що вона постійно проживала з ОСОБА_3 не доведено та не надано відповідних доказів суду.

Таким чином, ОСОБА_1 не отримала право вимоги до ОСОБА_4 про повернення грошових коштів, наданих останньому на зберігання.

Враховуючи вищенаведене, позов задоволенню не підлягає.

В порядку ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України суд не вирішує питання розподілу судових витрат, оскільки судом ухвалене рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 208, 936, 937, 1046, 1047, 1216, 1217, 1218, 1220, 1268, 1269 ЦК України, ст.ст. 10,11, 58, 60, 88, 208, 212-215, 218 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення позики відмовити.

До суду може бути подана апеляційна скарга на рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які не були присутні при його проголошенні протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя Н.О. Яровенко