Справа № 522/5259/16-ц
Провадження№2/522/4636/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 серпня 2016 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Чернявської Л.М.,

при секретарі Прусс О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Одесі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Державного підприємства «Ренійський морський торговельний порт», за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на боці відповідача ОСОБА_2 про визнання наказу незаконним, поновлення на посаді та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду 28.03.2016 року з позовом до Державного підприємства «Ренійський морський торговельний порт» про визнання наказу незаконним, поновлення на посаді та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, в якому з урахуванням уточнень просить визнати незаконним та скасувати наказ Державного підприємства «Ренійський морський торговельний порт» №10 від 18 січня 2016 року про звільнення його з посади помічника директора з розвитку в Державному підприємстві «Ренійський морський торговельний порт» згідно п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України за прогул, поновити на роботі на посаді помічника директора з розвитку та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 22 628, 88 грн.

Позивач мотивує свої вимоги тим, що наказом №284 від 28.09.2015 року його було призначено на посаду помічника директора з розвитку на час призначення основного працівника в Державному підприємстві «Ренійський морський торговельний порт». З 09 жовтня 2015 року по 04 листопада 2015 року він перебував у відрядженні, виконуючи завдання поставлені перед ним керівництвом,12 жовтня 2015 року у звязку із поганим самопочуттям звернувся до лікаря, який встановив наступний діагноз: гіпертонічний криз I типу (ускладнений) та рекомендацію термінової госпіталізації. 02 листопада 2015 року повторно звернувся до лікаря та також отримав рекомендацію розпочати стаціонарне лікування. У звязку чим 02 листопада 2015 року позивач був вимушений звернутись до відповідача з проханням надати йому відпустку за власний рахунок починаючи з 02 листопада 2015 року по 13 листопада 2015 року включно загальним строком 10 днів. Втім, в порушення приписів діючого законодавства відповідач своєчасно не відреагував на подану заяву та своїм листом від 17 листопада 2015 року повідомив про відмову у наданні йому відпустки. 05 листопада 2015 року у звязку з загостренням хронічної хвороби позивача було невідкладно госпіталізовано до лікарні в Німеччині, про що він також повідомив відповідача. На підтвердження чого надав відповідачу відповідні пояснення та докази. В подальшому відповідач погодив надання відпустки без збереження заробітної плати терміном 15 робочих днів у термін з 28 грудня 2015 року по 19 січня 2016 року. Одночасно 28 грудня 2015 року позивач звернувся до відповідача з заявою про звільнення за власним бажанням. Втім, всупереч чинному законодавству, відповідач проігнорував заяву, та самостійно в одностороньому порядку, без попередження скоротив термін наданої відпустки, та у той час який на законних підставах мав перебувати у відпустці, йому зарахували як прогул, та звільнили наказом №10 від 18.01.2016 року у звязку з вчиненими у період з 08.10.2015 року по 06.12.2015 року та з 12.01.2015 року по 18.01.2016 року прогули без поважних причин.

Крім того, зазначає, що, згідно до ч. 1 ст. 148 КЗпП, дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Отже, щоб дисциплінарне стягнення у виді догани або розірвання трудового договору було законним, щодо вчинених у період з 08.10.2015 року по 06.12.2015 року прогулів слід було б його застосувати до 06.01.2016 року, тобто, не пізніше одного місяця з дня виявлення проступку. Позивач вважає своє звільнення безпідставним, незаконним та з порушенням трудового законодавства, в звязку з чим звернувся до суду з зазначеним позовом.

Представник позивача в судовому засіданні уточненні позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити в повному обсязі, надала пояснення, що відтворюють зміст позовної заяви.

Представник відповідача в судове засідання зявилась, надала письмові заперечення та просила відмовити в задоволенні позову, оскільки позивача було звільнено у звязку з вчиненими у період з 08.10.2015 року по 06.12.2015 року та з 12.01.2015 року по 18.01.2016 року прогулами без поважних причин. Зазначила, що дисциплінарне стягнення було застосовано відповідно нормам трудового законодавства України.

Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на боці відповідача ОСОБА_2 в судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін, суд вважає що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню з наступних підстав.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 працював в Державному підприємстві «Ренійський морський торговельний порт» на посаді помічника директора з розвитку на час призначення основного працівника з 28 вересня 2015 року.

12 жовтня 2015 року позивачу було встановлено діагноз: гіпертонічний криз I типу (ускладнений), 02 листопада 2015 року він отримав рекомендацію розпочати стаціонарне лікування та звернувся до відповідача з проханням надати йому відпустку за власний рахунок починаючи з 02 листопада 2015 року по 13 листопада 2015 року включно загальним строком 10 днів. У відповідь на яку, відповідач своїм листом від 17 листопада 2015 року повідомив про відмову у наданні йому відпустки. 05 листопада 2015 року у звязку з загостренням хронічної хвороби позивача було госпіталізовано до лікарні в Німеччині, про що позивач повідомив відповідача.

Протягом вказаного проміжку часу, будь-яких актів щодо відсутності позивача на робочому місці відповідачем не складалось.

Листом №8/1 від 04.01.2015 року відповідач підтвердив надання позивачу відпустки без збереження заробітної плати в кількості 15 робочих днів з 28.12.2015 року, та витребував у позивача пояснювальні документи на підтвердження поважності неприбуття на робоче місце.

У відповідь на даний лист відповідач отримав письмові пояснення позивача, в яких останній зобовязався надати лікарняний листок, отриманий в Німеччині після його легалізації на території України.

Судом встановлено, що документи, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян України під час їх тимчасового перебування за межами держави, підлягають обміну на листок непрацездатності згідно з рішенням лікарсько-консультаційної комісії (ЛКК) лікувально-профілактичного закладу за місцем проживання чи роботи у разі: а) гострих захворювань і травм; б) загостренні хронічних захворювань; в) вагітності та пологів; г) оперативних втручань при невідкладних станах; ґ) лікування згідно з рішенням комісії МОЗ України з питань направлення на лікування за кордон. Обмін здійснюється на підставі перекладених на державну мову та нотаріально засвідчених документів, які підтверджують тимчасову втрату працездатності під час перебування за межами України (п. 1.12 Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров'я України 13.11.2001 N 455).

Відповідно до листка непрацездатності, ОСОБА_1 перебував на лікарняному у проміжок часу с 05 листопада 2015 року по 04 грудня 2015 року та мав стати до роботи 05.12.2015 року, даний лікарняний листок легалізовано та видано позивачу 30 березня 2016 року.

Таким чином, позивач, з незалежних від нього причин, не мав можливості надати вказаний листок відповідачу в підтвердження поважності неприбуття на робоче місце, своєчасно.

Судом також встановлено, що Відповідач без попередження Позивача, скоротив термін наданої відпустки з 15 робочих днів до 15 календарних днів, та відповідно наказу №359 від 28.12.2015 року надав ОСОБА_1 відпустку без збереження заробітної плати з 28.12.2015 року по 11 січня 2016 року, з зазначеним наказом позивача не ознайомлено, та зарахував час, у який Позивач перебував у відпустці як прогул, в звязку з чим позивач був звільнений на підставі ст. 40 КЗпП України. Будь-якого підтвердження ознайомлення Позивача зі скороченням терміну відпустки Відповідачем до суду надано не було.

Відповідно до Наказу Державного підприємства «Ренійський морський торговельний порт» №10 від 18 січня 2016 року, ОСОБА_1 було звільнено з займаної посади помічника директора з розвитку за прогули без поважних причин з 8.10 по 6.12.2015 року та з 12.01.2015 року згідно п.4 ст. 40 КЗпП України з 18.01.2016 року (а.с.8).

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Згідно до ч. 1 ст. 148 КЗпП, дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.

Судом встановлено, та не заперечувалось сторонами, що Відповідач був обізнаний про відсутність Позивача на робочому місці починаючи з 08.10.2015 року, також в матеріалах справи наявний лист Відповідача №8/219 від 12.11.2015 року в якому Відповідач просить Позивача надати йому докази на підтвердження поважності відсутності на робочому місці з 08.10.2015 року.

Отже, судом встановлено, що ОСОБА_1 був відсутній на робочому місці з 08.10.2015 року по 06.12.2015 року та з 12.01.2016 року по 18.01.2016 року, про що було відомо відповідачу в цей же час. Однак дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення (розірвання трудового договору) за прогули з 08.10.2015 року по 06.12.2015 року було застосовано лише 18.01.2016 року, тобто пізніше одного місяця з дня виявлення проступку.

Отже, дисциплінарне стягнення було застосовано Відповідачем, з порушенням норм трудового законодавства України, ч. 1 ст. 148 КЗпП України.

Також судом встановлено, що у проміжок часу з 05.11.2015 року по 05.12.2015 року та з 07.12.2015 року по 26.12.2015 року позивач перебував на лікарняному, що підтверджється наданими до матеріалів справи листками непрацездатності.

Суд критично оцінює зарахування часу у період з 12.01.2016 року по 18.01.2016 року до періоду прогулів позивача, оскільки відповідачем не надано до суду доказів ознайомлення позивача з наказом про надання йому відпустки на проміжок часу менший, ніж зазначено в листі відповідача №8/219 від 12.11.2015 року, відповідно до якого відпустка була надана терміном до 20 січня 2016 року.

Законом України «Про відпустки» визначено граничні строки для надання відпустки без збереження заробітної плати, але відповідач погодив та підтвердив позивачу час відпустки саме строком 15 робочих днів, не ознайомив Позивача з наказом про надання відпустки та не звернувся до позивача з розясненнями з приводу скорочення строку відпустки, а тому відсутність позивача на робочому місці з 12.01.2016 року по 18.01.2016 року не може бути зарахована до часу прогулу.

Відповідно до статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника (постанова Верховного Суду України по справі № 6-33цс14 від 21.05.2014 р.).

Відповідно до ч.1, 2 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Виконання рішення про поновлення на роботі відбувається в порядку, передбаченому Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2013 року № 512/5. Поновлення на роботі полягає в тому, що працівнику надається та ж робота, яку він виконував до звільнення його з роботи. Незаконно звільнений працівник не поновлюється на попередній роботі лише тоді, коли повністю ліквідоване підприємство. Навіть у випадку скорочення чисельності або штату працівників, при реорганізації підприємства незаконно звільнений працівник підлягає поновленню на попередній роботі. Не може бути причиною відмови в поновленні на попередній роботі також наявність у працівника іншої роботи, на якій вже працює звільнений, якщо внаслідок звільнення з роботи порушені права працівника.

Тільки у випадку, коли працівник звільнений без законної підстави або з порушенням встановленого порядку, але поновлення його на попередній роботі неможливе через ліквідацію підприємства, орган, що розглядає трудовий спір, зобов'язує ліквідаційну комісію або власника чи уповноважений ним орган, а в певних випадках правонаступника виплатити працівнику заробітну плату за весь час вимушеного прогулу. Одночасно працівник визнається звільненим відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП, внаслідок чого на працівника поширюються пільги та компенсації, передбачені щодо працівників, звільнених за цією підставою.Поновлення на роботі відбувається не з дати винесення судом відповідного рішення, а з дати звільнення працівника, яка згідно з цим рішенням визнається недійсною.

За змістом ст. 235 КЗпП України, відповідач повинен виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, відповідно до зробленого розрахунку середньомісячної заробітної плати позивача, розмір заробітної плати позивача за час вимушено прогулу складає 22 628,88 грн. (двадцять дві тисячі шістсот двадцять вісім гривень) 88 копійок. Представник відповідача з наданим розрахунком погодився та з цього приводу заперечень не надано.

Відповідно до положень ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

При цьому, відповідно ч.3 статті 88 ЦПК України суд стягує з відповідача в дохід держави судовий збір.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 367 ЦПК України необхідно допустити негайне виконання рішень в частині вимог про поновлення на роботі працівника.

Керуючись ст. 43 Конституції України, ст.ст. 40, 148, 235 КЗпП України, ст.ст. 11, 57-60, 88, 208-215, 367 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 про визнання наказу незаконним, поновлення на посаді та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати наказ Державного підприємства «Ренійський морський торговельний порт» №10 від 18 січня 2016 року про звільнення ОСОБА_1 з посади помічника директора з розвитку Державного підприємства «Ренійський морський торговельний порт» за прогули без поважних причин згідно п.4 ст. 40 КЗпП України з 18.01.2016 року.

Поновити ОСОБА_1 на посаді помічника директора з розвитку Державного підприємства «Ренійський морський торговельний порт» з 18 січня 2016 року.

Стягнути з Державного підприємства «Ренійський морський торговельний порт» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 22 628,88 грн. (двадцять дві тисячі шістсот двадцять вісім гривень) 88 копійок.

Стягнути з Державного підприємства «Ренійський морський торговельний порт» на користь держави судовий збір в розмірі 1378 гривень.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційному суду через суд першої інстанції апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Л. М. Чернявська

25.08.2016