Справа №472/1125/15-ц 15.03.2016 15.03.2016 15.03.2016
Провадження №22-ц/784/509/16
Справа № 472/1125/15-ц Головуючий першої інстанції: Тустановський А.О.
Провадження № 22-ц/784/509/16 Суддя-доповідач Апеляційного суду: Коломієць В.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі

головуючого Коломієць В.В.

суддів Довжук Т.С., Шолох З.Л.,

при секретарі Тищенко Л.С.,

за участю: позивачки ОСОБА_2, представника відповідачів ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 25 грудня 2015 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про стягнення коштів,

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення коштів.

Позивачка зазначала, що в грудні 2013 року домовилась з відповідачами про укладення договору купівлі-продажу житлового будинку в АДРЕСА_1, за 15 000 доларів США. На підтвердження своїх намірів придбати житловий будинок та укласти в подальшому договір купівлі-продажу, 24 грудня 2013 року вона передала ОСОБА_5 4000 доларів США, про що відповідачем була написана розписка, а залишок суми зобов'язалась віддати протягом 2014 року. 07 січня 2015 року передала ОСОБА_4 ще 500 доларів США та 10 000 грн. Після цього ОСОБА_5 передав їй ключі від будинку і вона переселилась проживати зі своєю сім'єю до вказаного будинку. Оскільки укладення договору купівлі-продажу не відбулось, а відповідачі у добровільному порядку отримані від неї кошти не повертають, проте, вимагають її виселення з будинку, ОСОБА_2 вважала, що передані нею відповідачам кошти в рахунок оплати неукладеного договору купівлі-продажу будинку отримані останніми безпідставно, а тому просила стягнути з ОСОБА_4 на свою користь кошти в сумі 500 дол. США та 10 000 грн., що еквівалент6но 20 710 грн., та стягнути з ОСОБА_5 кошти в сумі 4 000 дол. США, що еквівалентно 85680 грн.

Відповідачі та їх представник ОСОБА_3позовні вимоги не визнали. Вказували, що між подружжям ОСОБА_4 та позивачем ОСОБА_2 була домовленість про купівлю-продаж житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 за 15 000 дол. США. На підтвердження своїх намірів купити зазначений житловий будинок ОСОБА_2 передала завдаток в сумі 34000 грн., про що ОСОБА_5 на прохання його дружини ОСОБА_4, була власноручно написана розписка. Згодом ОСОБА_2 передала ОСОБА_4 ще 500 доларів США та 10 000 грн., в зв'язку з чим останньою також була складена розписка. Посилаючись на скрутне фінансове становище, ОСОБА_2 відмовлялась від повного розрахунку за будинок. Як зазначили відповідачі, весною 2015 року вони дізналась, що ОСОБА_2 купила інший житловий будинок, однак виселятися з житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_1, відмовлялась, в зв'язку з чим,ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про виселення. Під час розгляду даної справи в суді відповідачка погодилась виселитись з житлового будинку та 23.10.2015 року ОСОБА_2 підписала акт прийому-передачі домоволодіння, згідно якого претензій майнового або грошового характеру до ОСОБА_4 не має.

Рішенням Веселинівського районного суду Миколаївської області від 25 грудня 2015 року в позові ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про відшкодування отриманих без достатньої правової підстави коштів відмовлено.

Не погодившись в вищезазначеним рішенням суду, позивачка подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на необґрунтованість рішення, порушення норм матеріального та процесуального права, просила його скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які брали участь в судовому засіданні, дослідивши матеріали справи докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено і таке підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 17 жовтня 1997 року є власником житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1. Між позивачкою та відповідачами була домовленість про купівлю-продаж цьогобудинку за 15 000 дол. США. На виконання вказаної домовленості 24 грудня 2013 року ОСОБА_2 передала ОСОБА_5 4 000 доларів в якості завдатку, про що останнім була написана відповідна, в якій датою остаточного розрахунку в сумі 11 000 доларів був зазначений кінець листопада 2014 року. Згідно відповідної розписки від 07 січня 2015 року ОСОБА_4 отримала від ОСОБА_2 ще 500 доларів та 10000 гривень (а.с. 5).

В подальшому договір купівлі-продажу вищевказаного будинку сторонами не було укладено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із безпідставності звернення ОСОБА_2 з даним позовом до відповідачів із посиланням на ст. 1212 ЦК України, оскільки кошти, що становлять об'єкт предмета спору, були передані в розрахунок майбутнього укладення договору кіпвлі-продажу житлового будинку, що підтверджує наявність між сторонами договірних відносин, а тому на правовідносини сторін не розповсюджуються правила вищевказаної правової нормми.

Проте, повністю з таким висновком колегія суддів не може погодитися.

Так, колегія суддів вважає правильним висновок суду про те, що договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов'язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не вважається безпідставним.

Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 03.06.2015 року у справі № 6-100цс15.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для застосування статті 1212 ЦК України у спірних правовідносинах.

Разом з тим, підставами позову є не саме по собі посилання на певну норму закону, а обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Тому суд відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України, повно і всебічно з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, повинен встановити які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин й застосовує норму закону, яка їм відповідає.

Обґрунтовуючи свої вимоги про стягнення переданих відповідачам коштів, позивачка посилалась на те, що договір купівлі-продажу, на підтвердження зобов'язання якого та в рахунок належних з неї платежів були передані кошти ОСОБА_5, і ОСОБА_4, не укладений, а тому ці суми є авансом.

Згідно із чч. 1, 3 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно зі ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Таким чином, внесення завдатку як способу виконання зобов'язання може мати місце лише в разі наявності зобов'язання, яке повинно було виникати на підставі договорів купівлі-продажу будинку.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13 лютого 2013 року № 6 - 176 цс 12.

Оскільки договор купівлі-продажу будинку у передбаченій законом формі сторонами не був укладений, а сторони лише домовилися укласти такий договір в майбутньому, передана позивачкою ОСОБА_5 грошова сума в розмірі 4000 доларів США є авансом, а не завдатком, яка підлягає поверненню позивачці в національній валюті України - гривні - у сумі 20710грн., що еквівалентною за курсом НБУ сумі у валюті.

З урахуванням викладеного, посилання представника відповідачів у суді апеляційної інстанції на те, що дана сума є завдатком, а тому відповідачі обґрунтовано його не повернули позивачці, - не можуть бути прийняті до уваги, оскільки пов'язані з помилковим тлумаченням норм законодавства.

Також є недоведеними твердження представника відповідачів про те, що ОСОБА_5 отримав від ОСОБА_2 не 4000 доларів США, а еквівалентну їм суму у гривнях, оскільки про отримання від позивачки саме 4000 доларів США ОСОБА_5 зазначено у розписці власноручно, належних та допустимих доказів на спростування цього відповідачами не було надано.

Також не можна вважати доведеними та обґрунтованості доводи представника відповідачів про повернення позивачці переданих ОСОБА_4 500 доларів США та 10000грн. авансу.

Так, отримання відповідачкою вказаних коштів ОСОБА_4 не заперечується та підтверджується наявною у позивачки розпискою, а тому, виходячи зі змісту ч. 2 ст. 59 ЦПК України, факт повернення коштів повинен бути підтверджений тільки письмовими доказами та не може доводитися поясненнями свідків. Між тим, належних і допустимих доказів на спростування тверджень позивачки про неповернення цих коштів, відповідачами не надано. Посилання на зазначення у Акті прийома-передачі домоволодіння від 23.10.2015р., що був складений при виселенні позивачки з будинку АДРЕСА_1 про відсутність у ОСОБА_2 будь-яких претензій майнового або грошового характеру до ОСОБА_4 не можна вважати належним та допустимим доказом повернення відповідачкою суми авансу.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_4 20710грн. (10000грн. + 10710грн., що еквівалентно 500 доларам США).

Таким чином, висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, виходячи лише з того, що позивачка посилалась на ст. 1212 ЦК України, яка не підлягає застосуванню до указаних правовідносин, є передчасним і його не можна визнати законним та необґрунтованим.

Виходячи з викладеного, відповідно до п.4 ч. 1ст. 309 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення - про задоволення позову ОСОБА_2

Також на підставі ст.88 ЦПК України підлягає стягненню з відповідачів на користь ОСОБА_2 відшкодування витрат на сплату судового збору за подачу позову та апеляційної скарги пропорційно до розміру задоволених позовних вимог стосовно кожного з відповідачів. За такого, на користь позивачки підлягає стягненню: з ОСОБА_4 - 434грн. 91коп. (207грн.10коп. + 227грн. 81коп.), з ОСОБА_5 - 1799грн.28коп. (856грн.80коп. + 942грн.48коп.)

Керуючись статтями 303, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 25 грудня 2015 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 20710грн. (двадцять тисяч сімсот десять гривень )00коп.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 85680грн. (вісімдесят п'ять тисяч шістсот вісімдесят гривень )00коп.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 відшкодування витрат на сплату судового збору в розмірі 434грн. 91коп. (чотириста тридцять чотири гривні дев'яносто одна копійка).

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 відшкодування витрат на сплату судового збору в розмірі 1799грн.28коп. (одна тисяча сімсот дев'яносто дев'ять гривень двадцять вісім копійок).

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий В.В. Коломієць

Судді Т.С. Довжук

З.Л. Шолох