Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 серпня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:головуючого судді: ОСОБА_1,

суддів Собіни І.М., Рожина Ю.М.,

секретар судового засідання Мельник С.Ю.,

з участю: відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3,

представника ОСОБА_2 ОСОБА_4,

представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6,

представника ВДВС - ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_8, подану його представником адвокатом ОСОБА_4 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 24 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору відділ Державної виконавчої служби Рівненського міського управління юстиції, про визнання договору дарування недійсним та скасування державної реєстрації права власності,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 24 травня 2016 року вказаний позов задоволено повністю. Визнано договір дарування 1/5 частки квартири АДРЕСА_1, укладений 27 жовтня 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_9 27.10.2014 року під реєстровим № 3-3752, між дарувальником ОСОБА_8 та обдарованим ОСОБА_3 недійсним. Скасовано державну реєстрацію права власності на 1/5 частку квартири АДРЕСА_1, що зареєстрована за ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 27 жовтня 2014 року (номер запису про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 7472749). Стягнуто з ОСОБА_8, ОСОБА_3на користь ОСОБА_5 по 121,80 грн. судових витрат, понесених позивачем по сплаті судового збору.

Вважаючи рішення суду таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального права та неповного зясування обставин справи, представник ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_4 оскаржила його в апеляційному порядку.

В поданій апеляційній скарзі вказує, що суд прийшов до висновку про фіктивність договору дарування, укладеного між відповідачами, без належних доказів і лише на основі припущень. Доводить, що при укладенні договору дарування частки квартири було дотримано усіх вимог та процедури закону, включаючи і державну реєстрацію. Доводить, що відповідачі ОСОБА_8 та ОСОБА_3, укладаючи оскаржуваний договір, мали на меті досягнення реальних наслідків у вигляді переходу права власності, а не уникнення сплати боргу позивачці, як це безпідставно зазначив у рішенні суд першої інстанції. Стверджує, що ________________________________________________________________________

Справа № 569/7560/15-ц Головуючий в суді І інстанції ОСОБА_10

Провадження № 22-ц 787/1269/2016 Суддя-доповідач ОСОБА_1

після вчинення правочину ОСОБА_3 проживає та користується подарованою йому часткою квартири, тоді як ОСОБА_8 не проживає у квартирі та працює за межами області. Звертає увагу на нотаріально посвідчену заяву позивачки ОСОБА_5, котрою вона відмовляється від належних їй від ОСОБА_8 аліментів на період з 15.01.2009 року по 15.01.2013 року та попри яку вона звернулась до суду з позовом про стягнення аліментів, який рішенням Рівненського міського суду від 27.03.2012р. задоволений частково, а в подальшому в судовому порядку стягнуто з її довірителя неустойку за прострочення сплати аліментів. Зазначає, що рішення Рівненського міського суду від 15.10.2014р. про стягнення з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_5 пені за прострочення сплати аліментів не є підставою для визнання оскаржуваного правочину фіктивним, оскільки на момент його вчинення воно не набрало законної сили, до того ж відповідачі були впевнені у його скасуванні вищою інстанцією у звязкою з наявністю нотаріально посвідченої відмови позивачки від аліментів. З наведених підстав просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

В судовому засіданні апеляційного суду відповідач ОСОБА_8 подав свідоцтво про шлюб серія І-ГЮ № 112766 від 12 листопада 2015 року з якого вбачається, що він 12.11.2015 року уклав шлюб з ОСОБА_11 і після реєстрації шлюбу його прізвище «Дмитрієв».

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, беручи до уваги пояснення осіб, що зявились в судове засідання, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно ч. 1, 3 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуваний договір дарування частки квартири був укладений відповідачами з іншою метою, ніж передбачена суттю договору дарування, а саме з ціллю приховання майна від арешту та недопущення його реалізації в рахунок погашення боргу одного з відповідачів перед позивачкою, у звязку з чим такий правочин є фіктивним.

З таким висновком суду першої інстанції колегія судів апеляційного суду не погоджується, виходячи із слідуючого.

Судом встановлено: 27 жовтня 2014 року між відповідачами ОСОБА_8 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування нерухомого майна, за умовами якого ОСОБА_8 подарував, а ОСОБА_3 прийняв 1/5 частки квартири АДРЕСА_2(далі Договір). Договір посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_9

Право власності обдарованого зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 7472749.

У березні 2015 року ОСОБА_5 звернулась до суду з позовом про визнання Договору недійсним,в якому вказувала, що він був укладений між відповідачами з метою уникнення виконання ОСОБА_8 своїх зобовязань перед нею щодо сплати аліментів за рішенням суду в процесі здійснення виконавчого провадження та не створив передбачених законом юридичних наслідків, у звязку з чим є фіктивним.

В обгрунтування своїх вимог, позивачка вказувала на те, що за несплату аліментів державним виконавцем раніше накладався арешт на спірну частку квартири; на момент укладення Договору існувало рішення суду про стягнення з ОСОБА_8 на її користь пені за прострочення сплати аліментів у розмірі 69 958 грн.; ОСОБА_8 продовжує користуватись подарованою часткою квартири, а тому, на її думку, ОСОБА_8 та ОСОБА_3 уклали фіктивний договір дарування з метою уникнути сплати боргу по аліментах.

Суд першої інстанції повністю погодився з доводами позивачки та прийшов до висновку, що зазначені обставини дають підстави вважати, що договір є фіктивним, а тому, на підставі ст.234 ЦК України, є недійсним.

Такі висновки суду суперечать нормам законодавства та не відповідають дійсним обставинам справи.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі статтею 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

До такого правового висновку прийшов Верховний Суд України в постанові № 6-197цс14 від 21 січня 2015 року, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Колегія суддів приходить до переконання, що матеріалами справи доведено факт вчинення сторонами дій по виконанню умов оспорюваного договору та наявність фактичних результатів цих дій.

Відповідно до обставин справи: 27 жовтня 2014 року ОСОБА_8 подарував, а ОСОБА_3 прийняв 1/5 частки квартири АДРЕСА_2. З умов Договору вбачається, що сторони, під час укладення обговорили всі істотні умови,підтвердили факт передачі та прийняття квартири, здійснили нотаріальне посвідчення договору, а ОСОБА_3 своє право власності зареєстрував у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

12 листопада 2015 року ОСОБА_8 одружився з ОСОБА_11 , що стверджується свідоцтвом про шлюб серія І-ГЮ № 112766 від 12.11.2015 року.

Судом достовірно встановлено, що обдарований користується спірною часткою квартири, що свідчить про реальність настання правових наслідків правочину та визнання сторонами договору дійсним.

У зв'язку з наведеним, суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про наявність підстав для застосування до оспорюваного Договору положень ст. 234 ЦК України.

Не може слугувати доказом фіктивності правочину наявність рішення суду про стягнення пені за прострочку сплати аліментів.

Як встановлено судом, ОСОБА_5 та ОСОБА_8 мають двох спільних дитей і рішенням Рівненського міського суду від 27 березня 2012 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_8 стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_5 аліменти на утримання дітей ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_2, в розмірі 450 грн. щомісячно на кожну дитину, починаючи з 01.03.2012 року (а.с. 7). Рішенням Рівненського міського суду від 15 жовтня 2014 року по цивільній справі № 569/9854/14-ц, за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_8 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, яке ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 10 грудня 2014 року залишено без змін, було стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_5 пеню за прострочення сплати аліментів в розмірі 69 958,00 грн.

Згідно документів, наданих державною виконавчою службою Рівненського міського управління юстиції, 11 червня 2012 року було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 1715/3653/12, виданого Рівненським міським судом 27.03.2012 року. На виконання зазначеного рішення 01.05.2014 року державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. На момент винесення вказаної постанови, ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про право власності належала 1/5 частка квартири АДРЕСА_3.

22 жовтня 2014 року ОСОБА_8 звернувся до державного виконавця відділу ДВС Рівненського міського управління юстиції із заявою про зняття арешту з майна, додавши нотаріально посвідчену заяву позивачки ОСОБА_5 № 340043 від 13 січня 2009 року про відмову від належних їй аліментів в період з 15.01.2009 року по 15.01.2013 року та квитанції про сплату заборгованості по аліментах.

У зв»язку з відсутністю заборгованості по аліментах станом на 21.10.2014 року державним виконавцем 22.10.2014 року винесено постанову про звільнення майна боржника з-під арешту.

Зазначене свідчить, що на момент вчинення Договоруналежна ОСОБА_8 1/5 частка квартири АДРЕСА_3 не перебувала під забороною відчуження.

Окрім цього, квартира АДРЕСА_3 перебувала у спільній частковій власності, і частка, належна ОСОБА_8, не могла бути окремим об»єктом нерухомого майна, на яке, у відповідності до норм Закону України «Про виконавче провадження» могло бути звернуто стягнення в рахунок заборгованості.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ зясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обовязку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

У звязку з наведеним, колегія суддів приходить до переконання про обґрунтованість доводів апеляційної скарги, а тому апеляційну скаргу слід задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до ст. 88 ЦПК цукраїни стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З огляду на це, з ОСОБА_5 підлягає до стягнення на користь ОСОБА_8 606,32 грн.

Керуючись ст. ст. 303, 309, 313, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, подану його представником адвокатом ОСОБА_4, задовольнити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 24 травня 2016 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору відділ Державної виконавчої служби Рівненського міського управління юстиції, про визнання договору дарування недійсним та скасування державної реєстрації права власності відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 606(шістсот шість) гривень 32 копійки.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий суддя Ковальчук Н.М.

Судді : Собіна І.М.

ОСОБА_14