Провадження № 2/520/1195/16
Рішення

іменем України

07 червня 2016 року м. Одеса

Київський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Прохорова П.А.,

при секретарі Цвігун А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одеси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2014 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, який в подальшому неодноразово уточнювала, та в останній редакції позовних вимог просила стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на її користь борг у сумі 1131858,00 грн.

В обґрунтування своїх уточнених позовних вимог ОСОБА_1 зазначала, що 01.12.2009 р. ОСОБА_3 отримала у позивачки під розписку грошові кошти у сумі 50000,00 доларів США, які були спрямовані на спільний бізнес відповідачів розвиток ПП «Автолюкс-2000». Позивачка стверджує, що розписка, підписана ОСОБА_3 та складена нею власноруч 01.12.2009 року, є підтвердженням укладення договору позики між сторонами та посвідчує передання ОСОБА_3 грошової суми в розмірі 50000,00 доларів США. Крім того, позивачка зазначає, що оскільки станом на момент передання грошових коштів ОСОБА_3 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 та враховуючи, що гроші, отримані за борговою розпискою, були спрямовані на розвиток спільного бізнесу, то зобовязання повернення отриманих коштів є спільним для відповідачів. Також позивачка вказує, що протягом січня березня 2010 р. їй в офісі ПП «Автолюкс-2000» було частково повернуто грошові кошти в сумі 8000,00 доларів США.

В листопаді 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 та просила визнати укладеним договір позики між фізичною особою підприємцем ОСОБА_2 та ОСОБА_1

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 12.01.2016 р. задоволено заяву ОСОБА_3 та залишено без розгляду зустрічну позовну заяву.

В судове засідання, призначене на 07.06.2016 р., позивач не зявилась, хоча про час та місце розгляду справи була сповіщена належним чином. У попередніх судових засіданнях наполягала на задоволенні позову, з підстав викладених у ньому.

Представник позивача, ОСОБА_4, подав до суду письмову заяву, якою просив розглянути справу за відсутності позивачки та її представника та наполягав на задоволенні позову.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання, призначене на 07.06.2016 р., не зявилась, хоча про час та місце розгляду справи була сповіщена належним чином. У попередніх судових засіданнях проти позовних вимог заперечувала, пояснила суду, що грошові кошти у позивачки ОСОБА_1 нею в борг не брались, зобовязань по їх поверненню відповідач на себе не брала. Гроші, про отримання яких була складена 01.12.2009 р. відповідна розписка згідно домовленості між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були передані останньому, умови використання та повернення ОСОБА_2 грошових коштів відповідачці невідомі, проте відомо, що на протязі декількох років ОСОБА_1 щомісячно отримувала в офісі ПП «Автолюкс-2000», єдиним засновником якого був ОСОБА_2, грошові кошти.

Представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_5, подав до суду письмову заяву, якої просив розглянути справу за відсутності відповідача та ухвалити рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідач ОСОБА_2 у судові засідання не зявився, пояснень та заперечень щодо заявленого позову не надав, про дати призначення судових засідань та місце їх проведення повідомлявся відповідно до приписів ЦПК України. Через систематичну неявку такого відповідача у судові засідання суд ухвалив розглянути справу за його відсутності.

Крім того у судовому засіданні з метою обєктивного зясування обставин справи були допитані свідки.

Свідок ОСОБА_6 підтвердив, що родина ОСОБА_2 збирали кошти з працівників на розвиток свого бізнесу і що він сам надавав їм у борг. Гроші поверталися частинами.

Свідок ОСОБА_7 підтвердила факт щомісячних зустрічей з ОСОБА_1К у офісі «Автолюкс-2000» з метою передачі ОСОБА_1 грошей, за дорученням керівництва підприємства.

Свідок ОСОБА_8, яка за наданими суду поясненнями пов'язана з позивачем родинними відносинами, підтвердила факт передачі грошей в борг від ОСОБА_1К до ОСОБА_3 у присутності свідка. Також вона підтвердила, що гроші частково повертались. Про необхідність запозичення грошей розмова про позику йшла лише з ОСОБА_3

Зясувавши обставини справи, дослідивши надані учасниками судового засідання пояснення та надані сторонами докази, суд доходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог з огляду на таке.

Судом встановлені такі факти та відповідні ним правовідносини.

01 грудня 2009 року ОСОБА_3 власноруч склала розписку, в якій зазначила, що отримала від ОСОБА_1 грошову суму в розмірі 50000,00 «у.о.». Копія розписки долучена до матеріалів справи, факт складання розписки відповідного змісту сторонами не заперечувався.

Дослідивши зміст розписки від 01 грудня 2009 суд вбачає, що у ній вказано безпосередньо про отримання ОСОБА_3 від ОСОБА_1 грошових коштів у вказаному розмірі. Інших відомостей така розписка не містить.

Валюта грошових коштів, про отримання яких складена розписка та яка позначена як «у.о.», за поясненнями сторін є доларами США.

02 липня 2014 року представник ОСОБА_1 за довіреністю ОСОБА_9, виходячи з наявності між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зобовязань за договором позики, термін повернення коштів у якому сторонами не обумовлений, та з визначених положеннями цивільного законодавства, направив на адресу ОСОБА_3 лист-вимогу, яким просив в строк до 31.07.2014 р. повернути грошові кошти в сумі 42000,00 доларів США ОСОБА_1

Вказану вимогу було одержано відповідачем, ОСОБА_3, 11.07.2014 р., однак її було залишено без задоволення, жодні грошові кошти на виконання такої вимоги не передавались.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно зі ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю правовою природою договір позики носить реальний характер. З огляду на це, письмова форма такого договору є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

У відповідності до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

В силу приписів ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що укладений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Розписка про отримання в борг грошових коштів, по своїй суті, є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, та підтверджує як укладення договору, так і його умови, а також засвідчує отримання боржником від кредитора грошової суми.

На підставі ч. 1 ст. 1049 ЦК України за договором позики позичальник зобовязаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

У постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 р. по справі № 6-1967цс15 висловлена правова позиція, яка, в силу вимог ст. 214, 360-7 ЦПК України, повинна бути врахована судом при вирішені цього спору та, згідно якої, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Також Верховний Суд України неодноразово наголошував на тому, що розписка, як документ, що підтверджує боргове зобовязання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобовязанням їх повернення та дати отримання коштів (постанови у справах №6-1967цс15, №6-63цс13).

Як зазначено вище, з тексту наданої в обґрунтування вимог позову розписки, що складена ОСОБА_3 01.12.2009 р., умов про отримання відповідачем як позичальником в борг грошей, та жодних зобовязань по поверненню отриманих від ОСОБА_1 грошових коштів, умов такого повернення, не вбачається.

За таких умов представлена стороною позивача розписка від 01.12.2009 р., копія якої долучена до матеріалів справи, не може розглядатися в якості доказу укладення договору позики між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 Будь-які інші письмові докази, які б містили умови отримання ОСОБА_3 грошей в борг та умови їх повернення позивачем суду не надано.

При цьому суд окремо зауважує про те, що пояснення свідків та учасників процесу однозначно вказують на наявність певних грошових відносин, учасниками яких є ПП «Автолюкс-2000», ОСОБА_3 та ОСОБА_2, однак жодних належних доказів, з яких можливо було б кваліфікувати такі відносини та визначити їх сторін до суду не надано, так само як і не заявлено до участі ПП «Автолюкс-2000», що є самостійною юридичною особою, а тому зазначені обставини, щодо отримання родиною ОСОБА_2 від позивача позики у розмірі 50000,00 дол. США для ведення ними підприємницької діяльності та інвестування таких коштів у ПП «Автолюкс-2000» є припущеннями, що випливають з наданих суду сторонами та свідками пояснень, та не підтверджені відповідними письмовими доказами.

Крім того, відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно розяснень, наведених у абзаці другому пункту 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобовязань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК визначені прямо (частина друга статті 937, частина третя статті 949 ЦК).

Враховуючи викладене, приймаючи до уваги те, що рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях, суд не може визнати спірну розписку доказом укладення між позивачем та ОСОБА_3 договору позики, а тим більше доказом отримання такої позики ОСОБА_2 в інтересах ПП "Автолюкс-2000" та таким чином, підстави для задоволення позову ОСОБА_1 відсутні.

Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України, понесені позивачем витрати відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 57 - 61, 88, 208 - 209, 213 - 215 ЦПК України суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення боргу відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області шляхом подання апеляційної скарги через Київський районний суд м. Одеси протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя П. А. Прохоров