Номер провадження: 22-ц/785/4063/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Панасенков В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.05.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - судді Панасенкова В.О.

ОСОБА_2

суддів: Драгомерецького М.М.,

при секретарі: Томашевській К.В.,

за участю: представника позивачів ОСОБА_3, ОСОБА_4 ОСОБА_5, та представника відповідача ОСОБА_6 ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 22 лютого 2016 року за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_6, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Садовий кооператив «Рассвет», смт. Затока, м. Білгород-Дністровський Одеської області, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и л а:

21 листопада 2014 року ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулись до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що вона з сином ОСОБА_4 проживає у будинку, що розташований на земельній ділянці площею 0,053 га, яка належить їй на праві приватної власності на підставі державного акту на право приватної власності на земельну ділянку від 27 грудня 2005 року та договору дарування від 16 грудня 2004 року та призначена для ведення садівництва. Земельна ділянка №310а знаходиться на території Садового кооперативу «Рассвет», за адресою: Одеська область, Білгород-Дністровський район, смт. Затока, платформа Лиманська. На суміжній земельній ділянці №309 відповідачка ОСОБА_6 в порушення п. 8 Статуту СК «Рассвет» побудувала на площі всієї ділянці двохповерхову будівлю, яка використовується як готельний комплекс. Відповідно до п. 8 Статуту СК «Рассвет» члени СК вправі споруджувати на відведених їм земельних ділянках будівлю з опаленням площею 50 кв.м. з розташуванням з відступом від червоних ліній не менш як 3 м. Ні вона, ні правління СК не давали дозвіл на будівництво готелю як це передбачено ст. 5 Закону України «Про основи містобудування». Відповідачка в порушення ст. 24 Закону України «Про планування і забудову території» використовує земельну ділянку не за цільовим призначенням, замість ведення садівництва, побудувала забудову з явним порушенням усіх будівельних норм як готель. Вона є особою пенсійного віку, страждає від хвороб та є інвалідом ІІ групи і за вказівками лікарів повинна постійно бути біля моря, тому цілорічно проживає в будинку на своїй земельній ділянці на території СК «Рассвет» з сином ОСОБА_8, який є інвалідом І групи та потребує постійного догляду. На протязі останніх трьох років сусідство з побудованим відповідачем готелем зробило її життя справжнім кошмаром, у літній період з даху-тераси готелю на територію її земельної ділянки злітає всякий бруд, порожні пляшки, усю ніч гримить музика, а також відчувається лайка відвідувачів готелю. Так як забудова зведена в порушення будівельних норм, їй створені перешкоди в користуванні земельною ділянкою: труба для зливи води з даху розташована так, що всі стічні води потрапляють на її ділянку, вентиляційні канали також виходять на сторону її ділянки. Із-за відсутності каналізації на ділянці відповідачки (використовується вигрібна яма) в період літньої спеки та за умов дії готелю на всю прилеглу з готелем територію розповсюджується неймовірний сморід, до якого додаються запахи та дим від постійного щоденного використання мангалу. У звязку з експлуатацією готелю та його постійною добудовую їй постійно завдаються незручності, такі як затінення, неприємні запахи, задимлення її земельної ділянки та її шумове забруднення, не тільки від відвідувачів готелю, а через постійні будівельні роботи та використовування тяжкої будівельної техніки. Вона неодноразово на протязі трьох років зверталась до відповідача, з проханням дотримувати правила добросусідства, а також зверталась з заявами з заявами до державних контролюючих органів, але її заяви були проігноровані. Внаслідок неправомірних дій, їм була завдана моральна шкода, яка полягає в тому що на протязі трьох років вони проживали у непридатних для життя людини умовах, які привели до різкого погіршення стана здоровя, тому вимушені були купувати дорогоцінні медикаменти для лікування та мали потребу у постільному режиму та догляду лікарями. Розмір моральної шкоди вони оцінюють у 150 000 грн.

Посилаючись на ці обставини, та на ст. ст. 103, 104, 152, 158 ЗК України, ст. ст. 23, 1167 ЦК України, позивачі ОСОБА_9, ОСОБА_4 просили суд усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою за адресою: Одеська область, Білгород-Дністровський район, смт Затока, платформа Лиманська, СК «Рассвет», ділянка №310а шляхом зобовязання відповідачку ОСОБА_6 не використовувати дах житлової забудови, що розташована за адресою: Одеська область, Білгород-Дністровський район, смт Затока, платформа Лиманська, СК «Рассвет», ділянка №309, як терасу готелю,

зобовязати відповідачку ОСОБА_6 за свій рахунок демонтувати огорожу та палатки для відпочинку на даху житлової забудови, що розташована за адресою: Одеська область, Білгород-Дністровський район, смт Затока, платформа Лиманська, СК «Рассвет», ділянка №309,

зобовязати відповідачку ОСОБА_6 за свій рахунок демонтувати вентиляційні канали та трубу для зливу води з даху на даху житлової забудови, що розташована за адресою: Одеська область, Білгород-Дністровський район, смт Затока, платформа Лиманська, СК «Рассвет», ділянка №309,

стягнути з відповідачки ОСОБА_6 на користь позивачів моральну шкоду в розмірі 15000 грн. (а.с. 1-4).

Представник відповідачки ОСОБА_6 ОСОБА_7 проти позову заперечував і в своїх усних та письмових поясненнях зазначав, що обставини, на які посилається позивач ґрунтуються на припущеннях. 02 березня 2013 року ОСОБА_3 склала розписку про надання згоди щодо умов облаштування межі з урахуванням розташуванням забудови з боку ОСОБА_6 та відсутність претензій до забудови, що здійснює ОСОБА_6 на своїй земельній ділянці, а також ОСОБА_10 отримала від ОСОБА_6 компенсаційні виплати у розмірі визначеними обома сторонами. На вимогу ОСОБА_10 були проведені технічні переобладнання місць зливу відпрацьованої води та вентиляційних каналів. ОСОБА_4 не є належним позивачем, оскільки лише тимчасове перебуває на території земельної ділянки. В подальшому у поясненнях від 21 жовтня 2015 року, від 22 грудня 2015 року та від 16 січня 2016 року представник відповідача зазначав, що ОСОБА_6 є неналежним відповідачем у справі, оскільки не є власником спірного обєкту, розташованого за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, смт Затока, «Рассвет» садівничій кооператив, 309. 07 вересня 2015 року представник відповідача звернувся до суду з клопотанням для врегулювання спору мировим шляхом та зазначив, що є можливість з метою усунення підтоплення, виправити направити труби для зливу води з даху, що розташована біля кондиціонеру, виправити направлення вентиляційного каналу витяжки з кухні, удосконалити відведення диму з мангалу (збільшити витяжній димохід), пофарбувати стіну в світлий колір, запланувати покриття стіни звукопоглинаючим матеріалом для усунення відбиття звуку від стіни, підготовити інформаційні оголошення щодо обмеження рівня шуму (звучних розмов) у вечерні та нічні часи, закріпити арматуру кріплення навісів з метою уникнення гуркотіння, відкоригувати кут освітлювання надвірними світильниками з метою уникнути надмірного освітлювання, встановити акустичні барєри на зовнішній блоки кондиціонерів для уникнення шуму від них, але позивачі не погодились з цими пропозиціями. З цих підстав представник відповідача просив суд у задоволенні позову відмовити (а.с. 79-80, 99-100, 117, 121).

Рішенням суду першої інстанції у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачі ОСОБА_3, ОСОБА_4, просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення про задоволення позову, мотивуючи тим, що суд першої інстанції порушив норми процесуального і матеріального права.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги позивачів ОСОБА_3, ОСОБА_4, пояснення на апеляцію представника позивачів ОСОБА_3, ОСОБА_4 ОСОБА_5, та представника відповідача ОСОБА_6 ОСОБА_7, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивачів задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм процесуального та матеріального права.

Статтею 103 ЗК України передбачено, що власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо).

Власники та землекористувачі земельних ділянок зобовязані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив).

Власники та землекористувачі земельних ділянок зобовязані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них та використання цих ділянок із запровадженням і додержанням прогресивних технологій вирощування сільськогосподарських культур та охорони земель (обмін земельних ділянок, раціональна організація територій, дотримання сівозмін, встановлення, зберігання межових знаків тощо).

Згідно із ст. 104 Зк України власники та землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати припинення діяльності на сусідній земельній ділянці, здійснення якої може призвести до шкідливого впливу на здоровя людей, тварин, на повітря, земельні ділянки та інше.

Відповідно до ст. 152 Зк України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.

Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не повязані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачці ОСОБА_3 на праві приватної власності належить земельна ділянка №310а, площею 0,053 га, що розташована на території Садівничого кооперативу «Рассвет», за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, смт. Затока, (район Лиманський) на підставі державного акту на право приватної власності на земельну ділянку від 27 грудня 2005 року та договору дарування від 16 грудня 2004 року та призначена для ведення садівництва (а.с. 14, 15, 16-17).

На вказаній земельній ділянці №310а позивачка за згодою правління СК «Рассвет» від 25 грудня 2007 року звела садову будівлю з господарськими спорудами, правовстановлюючих документів немає (а.с. 111, 112, 113).

Земельна ділянка № 310а межує з земельною ділянкою №309 ОСОБА_6, що зазначено у довідці СК «Рассвет» на аркуші справи 13.

Згідно Інформаційної довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно від 08 червня 2015 року власником садового будинку 309 незавершеного будівництва (готовність 46,3 %) та земельної ділянки 309, що розташовані за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, смт Затока, «Рассвет» садівничий кооператив (район Лиманський) на підставі договорів купівлі-продажу від 07 квітня 2015 року, зареєстровані в реєстрі за №№ 445,446, є ОСОБА_11 (а.с. 74-78).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що відповідач ОСОБА_6 є неналежним відповідачем у справі. Позивачі не довели в судовому засіданні те, що відповідачка порушує їх право користування земельною ділянкою та завдала моральну шкоду.

Посилання позивачів ОСОБА_3, ОСОБА_4 в апеляційної скарзі на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, оскільки саме відповідачка ОСОБА_6 є власником зведеної двоповерхової будівлі з терасою на даху, де встановлені палатки для відпочинку, вентиляційні канали та трубу для зливу води з даху, що перешкоджає їм користуватись суміжною земельною ділянкою 310а, завдає незручності (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення) та призводе до шкідливого впливу на їх здоровя, не приймаються доуваги за таких підстав.

Частино 1 статті 375 ЦК України передбачено, що власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам.

Статтею 179 ЦПК України встановлено, що предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Статтями 58, 59 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивачі були зобовязані довести в судовому засіданні ті обставини, на які вони посилались як на підставу своїх вимог, а саме те, що саме відповідач ОСОБА_6 зобовязана демонтувати терасу на даху, де встановлені палатки для відпочинку, вентиляційні канали та трубу для зливу води з даху.

Однак в судовому засіданні належними та допустимими доказами підтверджується, що власником садового будинку 309 незавершеного будівництва (готовність 46,3 %) та земельної ділянки 309, що розташовані за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, смт. Затока, «Рассвет» садівничий кооператив (район Лиманський) на підставі договорів купівлі-продажу від 07 квітня 2015 року, зареєстровані в реєстрі за №№ 445,446, є ОСОБА_11 (а.с. 74-78).

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК України).

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. А також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або держави та суспільні інтереси (ст. ст. 45, 46 ЦПК України).

У абзаці 2 п. 11 постанови № 14 Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року Верховний Суд України розяснив, що, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Таким чином, суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або ос порені права, свободи та інтереси цих осіб, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Аналізуючи зазначені норми права, розяснення Пленуму Верховного Суду України, зясовуючи вказані обставини та оцінюючи наявні у справі докази, колегія суддів вважає, що в судовому засіданні позивачами не доведено належними та допустимими доказами те, що відповідачка ОСОБА_6 порушує, не визнає або оспорює їх права.

За таких обставин, позивачі мають право на захист свого права у випадку порушення його відповідачем, але в судовому засіданні не доведено, що саме відповідачка ОСОБА_6 порушує права позивачів у справі. Тому у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України у даному випадку їх права не підлягають судовому захисту.

Аналогічна право позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14, яка у відповідності до ч. 1 ст. 360-1 ЦПК України є обовязковою для всіх судів України.

Крім того, предмет та підставу позову, а також відповідача визначає виключно позивач (ст. ст. 10, 11, 33 ЦПК України).

Згідно із ч. 1 ст. 26 ЦПК України у справах позовного провадження особами, які беруть участь у справі, є сторони, треті особи, представники сторін та третіх осіб.

У статті 30 ЦПК України зазначено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Згідно із ст. 33 ЦПК України, суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов предявлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

У пунктах 10 та 12 постанови №5 Пленуму «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» від 12 червня 2009 року Верховний Суд України розяснив, що, вирішуючи питання про склад осіб, які братимуть участь у справі (стаття 26 ЦПК), суд повинен виходити з характеру спірних правовідносин, визначеної ним норми матеріального права, яка підлягає застосуванню, та з матеріально-правового інтересу у вирішенні справи. Суд має також вирішити питання про участь інших учасників процесу, які сприятимуть здійсненню правосуддя (стаття 47 ЦПК).

Якщо позов предявлений не всіма особами, яким належить таке право, суд не вправі залучати таких осіб до участі у справі як співпозивачів, оскільки згідно з принципом диспозитивності особа, якій належить право вимоги, розпоряджається своїми правами на власний розсуд.

У випадку предявлення зустрічного позову відповідачем або позову третьої особи із самостійними вимогами при проведенні попереднього судового засідання суд за наявності для цього підстав постановляє ухвалу про обєднання цих вимог в одне провадження та може відкласти проведення попереднього судового засідання.

Якщо при проведенні попереднього судового засідання зясується, що у позивача є до того чи іншого відповідача (відповідачів) вимоги, які випливають з предявленого позову і не зазначені в ньому, або у відповідача є зустрічні вимоги до позивача, суд відповідно до вимог частини четвертої статті 10 ЦПК повинен розяснити право як на предявлення позивачем додаткових позовних вимог, так і на предявлення відповідачем зустрічного позову.

Разом з тим при предявленні позову до частини відповідачів (наприклад при солідарному обовязку боржників згідно зі статтею 543 Цивільного кодексу України; далі ЦК) суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів. Суд зобовязаний вирішити справу за тим позовом, що предявлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому. Лише у випадку неможливості розгляду справи без участі співвідповідача чи співвідповідачів у звязку з характером спірних правовідносин (наприклад при розгляді справ про захист гідності, честі та ділової репутації за участю засобів масової інформації) суд залучає його чи їх до участі у справі зі своєї ініціативи (статті 32, 33 ЦПК)). Мотиви, з яких суд визнав неможливим розгляд справи без зазначених осіб, повинні бути зазначені в ухвалі, копія якої разом з копією позовної заяви невідкладно надсилається залученим особам.

З матеріалів справи вбачається, що позивачі залучили до участі у справі у якості відповідача ОСОБА_6

У поясненнях від 21 жовтня 2015 року, від 22 грудня 2015 року та від 16 січня 2016 року представник відповідача зазначав, що ОСОБА_6 є неналежним відповідачем у справі, оскільки не є власником спірного обєкту, розташованого за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, смт. Затока, «Рассвет» садівничій кооператив, 309.

У частині 4 ст. 10 ЦПК України передбачено, що суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Однак суд першої інстанції відповідно до вимог частини четвертої статті 10 ЦПК не розяснив позивачам ОСОБА_3, ОСОБА_4 право на заміну відповідача ОСОБА_6 на належного відповідача або залучення власника ОСОБА_12 у якості співвідповідача у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК Украйни під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

У пункті 16 постанови №12 Пленуму «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» від 24 жовтня 2008 року Верховний Суд України розяснив, що відповідно до статті 304 ЦПК суд апеляційної інстанції при розгляді справи керується правилами розгляду справи судом першої інстанції, з винятками й доповненнями, встановленими главою І Апеляційне провадження розділу V ЦПК. У звязку з цим, зокрема, в апеляційній інстанції не застосовуються правила про предявлення зустрічного позову (стаття 123 ЦПК), про прийняття позову третьої особи із самостійними вимогами (стаття 125 ЦПК), про обєднання і розєднання позовів (стаття 126 ЦПК), про недопустимість розгляду справи за відсутності позивача, від якого не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності (частина третя статті 169 ЦПК), оскільки згідно з частиною другою статті 305 ЦПК неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи апеляційним судом.

Аналізуючи зазначені норми права, розяснення Верховного Суду України та зясовуючи вказані обставини справи, колегія суддів вважає, що в суді апеляційної інстанції не можуть бути застосовувані правила про заміну неналежного відповідача і залучення співвідповідача (ст. 33 ЦПК України).

Отже, суд апеляційної інстанції немає повноважень виправити помилки суду першої інстанції у застосуванні норм процесуального права.

У пункті 13 постанови №5 Пленуму «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» від 12 червня 2009 року Верховний Суд України розяснив, що, при зясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обовязки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом, зокрема статтею 61 ЦПК. У деяких випадках тягар доказування регулюється нормами матеріального права. Наприклад, згідно з частиною третьою статті 277 ЦК негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного.

Якщо представлені докази недостатньо підтверджують вимоги позивача чи заперечення відповідача або не містять в собі всіх необхідних даних і у сторін є обґрунтовані складнощі у наданні додаткових доказів, суд за їх клопотанням зобовязаний сприяти їм в одержанні або витребуванні таких доказів (частина четверта статті 10, стаття 137 ЦПК).

Докази, які збираються або подаються сторонами (показання свідків, письмові чи речові докази), повинні стосуватися суті спору (предмета та підстави позову). Тому, вирішуючи, наприклад, питання про виклик свідків, в усіх випадках слід вимагати від сторін пояснення, які саме обставини можуть бути підтверджені ними (стаття 136 ЦПК). Це ж стосується й вирішення питання про витребування інших доказів (письмових, речових). Докази, які не стосуються справи й предмета доказування (стаття 58 ЦПК), або одержані з порушенням порядку, встановленого законом, або якими не можуть бути підтверджені певні обставини справи (стаття 59 ЦПК), судом не повинні прийматися.

Посилання позивачів ОСОБА_3, ОСОБА_4 в апеляційній скарзі на те, що під час розгляду справи в суді першої інстанції позивачами були заявлені клопотання про допит свідків та призначення судової будівельно-технічної експертизи є надуманими та спростовуються матеріалами справи.

Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Отже законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про задоволення позову в повному обсязі немає.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4 відхилити, рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 22 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою .

Судді апеляційного суду Одеської області: В.О. Панасенков

ОСОБА_2

ОСОБА_13