Справа № 755/1113/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" квітня 2016 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Гаврилової О.В.,

при секретарі Неділько Л.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 до ОСОБА_9, третя особа: Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит», про визнання права власності, -

в с т а н о в и в:

Позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_9, в якому просять визнати за кожним з позивачів з 02.09.2015р. право власності на грошові кошти в розмірі по 6550,00 доларів США (що за офіційним курсом НБУ станом на 02.09.2015р. становить 142780,02грн.), які кожним з позивачів набуто відповідно до Договору відступлення права вимоги (цесії) №1 від 02.09.2015 року за договором №300937/22479/07-15 про банківський строковий вклад (депозит) «Блискуча сімка» в доларах США від 28.07.2015 року та за договором №300937/27338/07-15 про банківський строковий вклад (депозит) «Блискуча сімка» в доларах США від 31.08.2015 року, укладеними між відповідачем ОСОБА_9 та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», з набуттям кожним позивачем за вказаними договорами банківського строкового вкладу на суму 6550,00 доларів США статусу вкладника у значенні п.4 ч.1 ст.2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Вимоги позову обґрунтовані тим, що між позивачами та відповідачем 02.09.2015р. був укладений договір про відступлення права вимоги (цесії) №1, згідно умов якого в рахунок погашення заборгованості відповідача перед позивачами в порядку та га умовах, визначених цим договором, відповідач відступив в певній частині позивачам, а останні набули в певній частині право вимоги грошових коштів, належне відповідачу, у зв'язку з чим позивачі стали кредиторами в певній частині, яка була зазначена в п. 2 Договору, за договором №300937/22479/07-15 про банківський строковий вклад (депозит) «Блискуча сімка» в доларах США від 28.07.2015 р. та за договором №300937/27338/07-15 про банківський строковий вклад (депозит) «Блискуча сімка» в доларах США від 31.08.2015р., укладеними між відповідачем та АТ «Банк «Фінанси та Кредит» - з приводу отримання від Банку грошових коштів в доларах США з рахунків, на яких обліковуються гроші, що вказані у вищезазначених договорах банківського вкладу, що були відкриті відповідачем в Банку згідно цих договорів. За вказаним Договором цесії, кожен з позивачів набув право вимагати від Банку сплатити суму боргу в розмірі 6550,00 доларів США (еквівалентно сумі 142 780,02 грн. по курсу НБУ на день укладення Договору), який виник у зв'язку з наданням Цедентом Боржнику у тимчасове строкове користування грошових коштів за Договором з Банком. Згідно п.3 Договору, з моменту його підписання Договору Сторонами, позивачі набули статусу вкладників у значенні цього терміна, що визначений в у пункті 4 частини першої статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» № 4452-УІ від 23.02.2012 р. Пунктом 4 Договору передбачено, що право власності на суму боргу (на грошові кошти), визначену у п.2 цього Договору, перейшло від відповідача до позивачів з моменту підписання цього Договору Сторонами, тобто з 02.09.2015р. 18.09.2015р. вкладникам банку було повідомлено, що на підставі постанови Правління НБУ від 17 вересня 2015 р. № 612 виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, було прийнято рішення від 17 вересня 2015 р. № 171 «Про запровадження тимчасової адміністрації в АТ «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ». На сайті Фонду вкладникам було повідомлено також про те, що про час та порядок виплат вкладникам АТ «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» буде повідомлено додатково на офіційному сайті Фонду та відділеннях даного банку. Позивачі очікували відповідних повідомлень, щоб звернутися за отриманням належних їм грошових коштів. 01.10.2015. відповідач надав позивачам письмове повідомлення «Про розірвання Договору», в якому зазначив, що він вважає помилковим укладання Договору, розриває його та вважає припиненим з 01.10.2015р. У зв'язку з цим грошові кошти, право вимоги на які відповідач раніше відступив, він вважає своєю власністю, грошові кошти з банку має намір отримати самостійно, щодо погашення заборгованості пропонує розглянути інші варіанти. На таке повідомлення відповідача позивачі не погодилися. Листом від 23.11.2015 р. відповідач повторно повідомив позивачів про розірвання Договору, надав копії виписок з Банку згідно яких станом на 06.10.2015р. на рахунку НОМЕР_2 за договором №300937/22479/07-15 про банківський строковий вклад (депозит) «Блискуча сімка» в доларах США від 28.07.2015 р. знаходяться грошові кошти в сумі 44660,76 доларів США та станом на 23.11.2015 р. на рахунку НОМЕР_1 за договором № 300937/27338/07-15 про банківський строковий вклад (депозит) «Блискуча сімка» в доларах США від 31.08.2015р. знаходяться грошові кошти в сумі 8125,06 доларів США, що нібито належать відповідачу. Таку поведінку відповідача позивачі вважають незаконною, оскільки вона порушує право власності позивачів. Договором не встановлено право відповідача відмовлятися від нього в односторонньому порядку. Нема такого права у відповідача і згідно закону. Згідно п. 9 Договору відповідач мав право повідомити Банк про відступлення права вимоги. Неповідомлення відповідачем Банку про заміну кредитора у зобов'язанні або неодержання Банком такого повідомлення не є підставою для невиконання Банком свого обов'язку позивачам або визнання Договору неукладеними або недійсними. Пунктом 10 Договору передбачено, що він вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання Сторонами. Своєї згоди на розірвання Договору позивачі не надавали. У зв'язку з вищевикладеним, позивачі вимушені звернутися до суду з позовом про визнання права власності на грошові кошти, право вимоги на які вони набули згідно Договору.

22.01.2016 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва про відкриття провадження у справі, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» (а.с.41).

Представник позивачів - ОСОБА_11 в судове засідання не з'явилась, подала до суду клопотання про розгляд справи за відсутності позивачів та їх представника, в якому позовні вимоги підтримала в повному обсязі (а.с.112), а також подала письмові пояснення (а.с.93-104), в яких, серед іншого зазначила, що процедура тимчасової адміністрації не впливає на спірні правовідносини.

Відповідач ОСОБА_9 в судове засідання неодноразово не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, заяв чи клопотань суду не подав.

Представник третьої особи - Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суд не повідомив, процесуальним правом подати письмові пояснення не скористався.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного.

Відповідно до положень ст.1058 Цивільного кодексу України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму вклад, що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (стаття 633 цього Кодексу).

До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунку (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

Судом встановлено, що 28 липня 2015 року між АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_9 укладено Договір №300937/22479/07-15 про банківський строковий вклад (депозит) «Блискуча сімка» в доларах США, згідно умов якого ОСОБА_9 вносить, а банк приймає на рахунок, відкритий у банківській установі, грошові кошти в сумі 44660,76 доларів США, на строк з 28 липня 2015 року по 26 жовтня 2015 року (а.с.25-27). Внесення ОСОБА_9 на рахунок Банку грошових коштів у розмірі 44660,76 доларів США підтверджено Меморіальним ордером №16983864 від 28 липня 2015 року (а.с.28).

31 серпня 2015 року між АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_9 укладено Договір №300937/27338/07-15 про банківський строковий вклад (депозит) «Блискуча сімка» в доларах США, згідно умов якого ОСОБА_9 вносить, а банк приймає на рахунок, відкритий у банківській установі, грошові кошти в сумі 17263,57 доларів США, на строк з 31 серпня 2015 року по 29 листопада 2015 року (а.с.30-32). Внесення ОСОБА_9 на рахунок Банку грошових коштів у розмірі 17263,57 доларів США підтверджено Виписками по рахунку за період з 06.10.2015 року по 06.10.2015 року та за період з 31.08.2015 року по 23.11.2015 року (а.с.33,34).

Згідно з ч. 1 ст. 1060 Цивільного кодексу України, договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Частина 2 ст. 1060 Цивільного кодексу України містить імперативну норму про обов'язок банку видати вкладнику за його першою вимогою кошти.

За змістом ст. 1066 Цивільного кодексу України, за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком, при цьому, банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта та гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Частиною третьою ст. 512 Цивільного кодексу України передбачено, що кредитор у зобов'язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

Відповідно до ст. 513 Цивільного кодексу України, правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом.

Як убачається з матеріалів справи, 02 вересня 2015 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 укладено Договір №1 відступлення права вимоги (цесії). (а.с.17-20)

Згідно пунктів 1 та цього Договору, в рахунок погашення заборгованості Цедента перед Цесіонаріями в порядку та на умовах, визначених цим договором, Цедент відступає в певній частині Цесіонаріям, а Цесіонарії набувають в певній частині право вимоги грошових коштів, належне Цедентові, і стають кредиторами в певній частині за Договором № 300937/22479/07-15 про банківський строковий вклад (депозит) «Блискуча сімка» в доларах США від 28 липня 2015 року та за Договором №300937/27338/07-15 про банківський строковий вклад (депозит) «Блискуча сімка» в доларах США від 31 серпня 2015 року, укладеними між Цедентом і Акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит». За цим Договором кожен Цесіонарій набуває право вимагати від Боржника сплатити суми боргу у розмірі по 6550,00 доларів США кожен (еквівалентно сумі 142780,02грн. по курсу НБУ станом на день укладення Договору), який виник у зв'язку з наданням Цедентом Боржнику у тимчасове строкове користування грошових коштів за Договорами з Банком.

Відповідно до ст. 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням. (ст. 516 Цивільного кодексу України )

За змістом положень ст.524, 533-535, 625 Цивільного кодексу України, грошовим є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Грошовими слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому право кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

Зокрема, грошовим зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціну договору.

Оборотоздатність вимоги за грошовим зобов'язанням, що виникає в межах договірного зобов'язання, визначається тим, що в грошових зобов'язаннях особа кредитора не має істотного значення для боржника. Тому право вимоги за грошовим зобов'язанням є оборотоздатним і його відступлення іншій особі не підпадає під заборону, встановлену ст.515 ЦК (зобов'язання, в яких заміна кредитора не допускається).

Правочин (договір) про відступлення права вимоги має відповідати вимогам ст.203 ЦК України. Статтею 516 цього Кодексу не встановлено нікчемність правочину про відступлення права вимоги за відсутності згоди боржника, якщо така передбачена договором або законом. Отже, договір про відступлення права вимоги є оспорюваним. Однією з обов'язкових умов визнання договору недійсним є порушення у зв'язку з його укладанням прав та охоронюваних законом інтересів позивача.

Статтею 204 Цивільного кодексу України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення.

Виходячи з системного аналізу норм чинного законодавства, яке регулює відносини, що виникли між сторонами спору, позивачі, як нові кредитори, на підставі Договору №1 відступлення права вимоги (цесії) від 02 вересня 2015 року, набули відповідних прав та обов'язків за Договором № 300937/22479/07-15 про банківський строковий вклад (депозит) «Блискуча сімка» в доларах США від 28 липня 2015 року та за Договором № 300937/27338/07-15 про банківський строковий вклад (депозит) «Блискуча сімка» в доларах США від 31 серпня 2015 року, та мають право вимагати від боржника ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» виконання зобов'язання за цими Договорами.

Згідно з статтею 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Позов про визнання права власності - це позадоговірна вимога власника майна про констатацію перед третіми особами факту приналежності позивачу права власності на спірне майно.

Підтвердження в суді права власності на майно здійснюється шляхом підтвердження фактів, що свідчать про володіння спірним майном на праві власності або іншого речового права.

Таким чином, наявність заперечень попереднього кредитора, щодо укладеного договору про відступлення права вимоги (направлення відповідачем на адреси позивачів листів про розірвання договору, в яких ОСОБА_9 зазначає про припинення Договору №1 відступлення права вимоги (цесії) від 02 вересня 2015 року шляхом його розірвання в односторонньому порядку, що не передбачено умовами цього договору (а.с.21-24)), не може вважатись підставою для визнання права власності на грошові кошти на підставі статті 392 ЦК України, оскільки застосування правового механізму, передбаченого даною нормою, можливо у разі, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб.

Відповідно до ст.1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до частини першої ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року №18-рп/2004 у справі №1-10/2004 за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статі 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України, у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законом України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

Згідно з частиною другою статті 150 Конституції України, рішення Конституційного Суду України є обов'язковим до виконання на території України і, відповідно, до застосування судами загальної юрисдикції при вирішенні підвідомчих спорів.

Відповідно до частини першої статті 11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. (ст.212 ЦПК України)

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 до ОСОБА_9, третя особа: Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит», про визнання права власності є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок позивачів у сплаченому при зверненні до суду розмірі.

На підставі наведеного та керуючись ст. 204, 392, 512, 513, 514, 515, 516, 633, 1058, 1060, 1066 ЦК України, ст.1, 4, 10, 11, 57-60, 79, 88, 179, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 до ОСОБА_9, третя особа: Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит», про визнання права власності - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі в 10-денний строк апеляційної скарги з дня проголошення рішення до Апеляційного суду м. Києва через суд першої інстанції, а особою, яка брала участь у справі, але не була присутня у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя