УХВАЛА

іменем україни

25 травня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф.,

ЧерненкоВ.А., ШтеликС.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Некрасова Наталія Анатоліївна, ОСОБА_7, про звернення стягнення на предмет іпотеки за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Харківської області

від 3 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 19 квітня 2006 року між публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 22 тис. доларів США зі сплатою 12 % річних та погашенням заборгованості відповідно до встановленого графіку до 19 квітня 2026 року.

19 квітня 2006 року на забезпечення позичальником зобов'язань за кредитним договором між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_4 було укладено іпотечний договір. Предметом іпотеки за договором є квартира АДРЕСА_1, загальною площею 4,4 кв. м.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 посилалась на те, що відповідачем не виконувались взяті на себе зобов'язання за кредитним договором та станом на 9 червня 2010 року виникла заборгованість в сумі

23 708,72 доларів США.

Зазначивши, що вона 10 червня 2010 року уклала з банком договір про уступку права вимоги (цесії) за цим кредитним договором та набула прав нового кредитора та право вимоги до ОСОБА_4, з урахуванням уточнених у лютому 2015 року позовних вимог просила стягнути з ОСОБА_4 заборгованість за кредитом у сумі 664 792 гривень 51 коп., що еквівалентно за курсом Національного банку України 23 708,72 доларам США, та на підставі договору іпотеки

від 19 квітня 2006 року, укладеного між ОСОБА_4 та банком, відповідно до норм ст. ст. 33, 38, 39 Закону України «Про іпотеку» просила стягнути заборгованість шляхом звернення стягнення на майно відповідача, на квартиру

АДРЕСА_1, загальною площею 44,4 кв. м, житловою - 28,9 кв. м, шляхом продажу квартири будь-якій особі-покупцеві.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 жовтня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 3 грудня 2015 року зазначене судове рішення скасовано. Ухвалено нове рішення, яким позов

ОСОБА_3 задоволено. Звернуто стягнення заборгованості ОСОБА_4 у розмірі 557 399 грн 95 коп., що еквівалентно 23 708,72 доларам США, за кредитним договором від 19 квітня 2006 року, укладеним між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_4, на користь ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1, житловою площею 28,9 кв. м, загальною площею 44,4 кв. м, шляхом надання їй права на укладання договору купівлі-продажу з будь-якою особою - покупцем за ціною, встановленою на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності, але не менше 471 074 грн на дату укладання договору купівлі-продажу.

З метою реалізації предмета іпотеки в такий спосіб ОСОБА_3 надано право витребування правовстановлюючих документів на квартиру АДРЕСА_1, в тому числі: отримання у приватного нотаріуса Харківського нотаріального округу Некрасової Н.А. дубліката договору купівлі-продажу від 19 квітня 2006 року, реєстровий номер 1114, замовлення та отримання в КП «Харківське міське БТІ» технічного паспорта на квартиру та отримання витягів з Державного реєстру права власності на нерухоме майно.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив із того, що позивачем пропущено трирічний строк позовної давності, передбачений ст. 257 ЦК України та умовами договору. При цьому суд посилався на те, що початок цього строку відраховується з наступного дня від дня укладення договору цесії 10 червня 2010 року та відсутність підстав.

Апеляційний суд, скасувавши рішення суду першої інстанції та ухваливши нове рішення, яким позов задоволено, виходив із того, що строк позовної давності не пропущено, оскільки він починається з моменту ухвалення рішення апеляційним суду Харківської області від 25 квітня 2012 року, у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на квартиру відповідача, яка перебуває в іпотеці, яким у задоволенні позову відмовлено.

Проте повністю погодитись із такими висновками судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним положенням закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом встановлено, що 19 квітня 2006 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 22 тис. доларів США зі сплатою 12 % річних та погашенням заборгованості відповідно до встановленого графіку

до 19 квітня 2026 року.

19 квітня 2006 року на забезпечення позичальником зобов'язань за кредитним договором між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_4 було укладено іпотечний договір. Предметом іпотеки за договором є квартира АДРЕСА_1, загальною площею 4,4 кв. м.

10 червня 2010 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_3 було укладено договір про уступку права вимоги (цесії) остання набула право вимоги до ОСОБА_4 щодо стягнення 23 708,72 доларів США заборгованості за кредитним договором від 19 квітня 2006 року.

23 червня 2010 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Клопотовою Л.Ю. посвідчено вимогу до ОСОБА_4 про стягнення коштів у розмірі 187 758 гривень 84 коп. у зв'язку з укладенням договору про поступку права вимоги (цесії) між ПАТ «Райффайзен банк Аваль» та ОСОБА_3 10 червня 2010 року. У вимозі зазначено, якщо ОСОБА_4 не погасить у тридцяти денний строк з моменту отримання цієї вимоги вищезазначеної заборгованості новий кредитор ОСОБА_3 буде змушена задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки (а. с. 8).

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 25 квітня 2012 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на предмет іпотеки - квартиру відповідача, рішення суду першої інстанції скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено (а.с. 133-134).

Згідно зі ст. ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частинами 1, 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов'язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Положеннями ч. 1 ст. 39 Закону «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Отже, посилаючись на загальний розмір заборгованості суд має зазначити всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки, а також початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначеної відповідно до ч. 6 ст. 38 Закону «Про іпотеку».

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах № 6-61 цс 15 від 27 травня 2015 року, № 6-2479 цс 15 від 9 грудня

2015 року, № 6-1205 цс 15 від 23 грудня 2015 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

У порушення ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України, апеляційний суд на викладене уваги не звернув, доводів сторін не перевірив та вказівок суду касаційної інстанції не виконав, зокрема щодо застосування вимог Закону України «Про іпотеку» та Закону України «Про виконавче провадження» в частині зазначення всіх складових, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки відповідно до ч. 6 ст. 38 Закону «Про іпотеку».

При цьому апеляційний суд не звернув увагу на те, що у рішенні суду взагалі відсутній розрахунок заборгованості за кредитним договором, за який період стягнуто борг, що входить в цю суму і у порушення вимог ст. 303 ЦПК України зазначене не усунув, зважаючи на те, що перш ніж звертати стягнення на предмет іпотеки слід правильно визначити розмір кредитної заборгованості.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційний судом не встановлено, рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу

ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 3 грудня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф.Хопта

В.А.Черненко

С.П.Штелик