Номер провадження: 22-ц/785/3733/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Гайворонський С. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.05.2016 року м. Одеса

Судова колегія судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Гайворонського С.П.

суддів Сегеди С.М.

ОСОБА_2

при секретарі Лопотан В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті ОСОБА_1 цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів, збільшення розміру аліментів, стягнення додаткових витрат на утримання дитиниза апеляційною скаргою представника ОСОБА_5 (в інтересах ОСОБА_3) на рішення Київського районного суду м. Одеси від 22 березня 2016 року,

встановила:

07 травня 2015 року позивачка звернулась до суду з вимогами ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на її - ОСОБА_3 користь заборгованість по сплаті аліментів на утримання малолітньої дитини в сумі 6198 грн., неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів в сумі 1875,5 грн., збільшити розмір аліментів, що підлягають стягненню з відповідача за рішенням суду на утримання малолітнього сина ОСОБА_6 до 1000 грн. щомісячно, починаючи з дня звернення до суду з цим позовом.

ОСОБА_3 неодноразово уточнювала свої вимоги і в остаточному варіанті просила стягнути з відповідача неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів в сумі 1875,5 грн., збільшити розмір аліментів, що підлягають стягненню з відповідача за рішенням суду на утримання малолітнього сина ОСОБА_6 до 1000 грн. щомісячно, стягнути з відповідача додаткові витрати на утримання малолітньої дитини в сумі 300 грн. щомісяця, стверджуючи, що матеріальне становище позивачки погіршало.

При цьому, позивачка зазначила, що ОСОБА_4 з вересня 2014 року по квітень місяць 2015 не сплачував аліменти, внаслідок чого утворилась заборгованість на суму 6198 грн., яку боржник погасив частково в травні 2015 року, частково в серпні 2015 року.

ОСОБА_3 вимагала стягнути з відповідача неустойку (пеню) в розмірі 1875,5 грн., розраховану за період з 01 вересня 2014 року по 30 квітня 2015 року.

Крім того, позивачка вимагала збільшити розмір аліментів на утримання дитини з 1/4 частини від заробітку (доходів) батька до 1000 грн. щомісяця, посилаючись на тяжке матеріальне становище (ОСОБА_3 не працює, перебуває у відпустці по догляду за дитиною до 3-річного віку), і стверджуючи, що матеріальне становище відповідача поліпшилось і він має можливість сплачувати такі аліменти на утримання сина ОСОБА_7.

ОСОБА_3 просила стягнути з відповідача додаткові витрати на утримання малолітнього сина ОСОБА_7 в розмірі 300 грн. щомісяця.

В судовому засіданні:

- представник позивачки позовні вимоги підтримав;

- представник відповідача позовні вимоги не визнала з підстав їх недоведеності, пояснивши, що з боку відповідача мала місце переплата на суму 7556,33 грн., що підтверджується квитанціями про перерахунок грошових коштів на імя позивачки і довідкою державного виконавця про розрахунок заборгованості по аліментам.

За період з липня 2014 року по травень 2015 року державний виконавець нарахував аліменти на суму 7747,5 грн., маючи переплату на суму 7556,33 грн. Матеріальне становище відповідача з 2013 року не змінилось і правові підстави для збільшення розміру аліментів та додаткових витрат відсутні.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 22 березня 2016 року ОСОБА_3 відмовлено у задоволенні позову до ОСОБА_4 про стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів, збільшення розміру аліментів, стягнення додаткових витрат на утримання дитини.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_5 (в інтересах ОСОБА_4Л.) просить рішення Київського районного суду м. Одеси від 22 березня 2016 року скасувати повністю, ухвалити нове рішення про задоволення уточненої позовної заяви повністю, посилаючись на те, що судом порушені норми матеріального та процесуального права.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що зявилися, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає за необхідне в її задоволенні відмовити.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні,в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які буди досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

У п.п. 2, 3, 8 Постанови № 14 Пленуму Верховного України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» розяснено, що рішення є законним тоді, коли суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК України, а також правильно витлумачив ці норми.

Як вбачається з положень ст.ст. 10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Ухвалене у справі рішення має бути гранично повним, ясним, чітким, викладеним у послідовності, встановленій ст. 215 ЦПК України, і обовязково містити вступну, описову, мотивувальну та резолютивну частини.

Згідно з ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно з вимогами ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Відмовляючи в задоволенні вищевказаних позовних вимог, суд першої інстанції правомірно виходив з наступного.

ОСОБА_3 і ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому шлюбі з 2008 року по 2014 року.

Від цього шлюбу сторони мають малолітню дитину - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 (актовий запис про народження №1959, вчинений Київським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції від 22 жовтня 2009 року).

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 01 жовтня 2013 року з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 стягнуті аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_6 в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) батька щомісячно, починаючи з 25 червня 2013 року до повноліття дитини.

На примусове виконання виконавчого листа відкрито виконавче провадження про стягнення аліментів з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_8 на утримання неповнолітнього сина у розмірі 1/4 частини з усіх видів доходу боржника.

У звязку з відсутністю відомостей про доходи боржника (його працевлаштування) у період з 25 червня 2013 року по 01 серпня 2013 року і з 19 березня 2014 року по 01 липня 2014 року аліменти боржнику розраховані державним виконавцем виходячи із середньої заробітної плати по м. Одеса на підставі довідки головного управління статистики в Одеській області.

За період з 01 серпня 2013 року по 19 березня 2014 року розрахунок розміру аліментів виконано на підставі довідки про заробітну плату боржника на посаді начальника відділу постачання ТОВ «Будівельний дім Тьосова».

Заборгованості по сплаті аліментів за період з 25 червня 2013 року по 01 вересня 2014 року боржник не мав.

Батьки зобовязані утримувати дітей до досягнення ними повноліття.

Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України, кошти на утримання дитини присуджуються у частці від доходу батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Порядок стягнення аліментів визначено у ст.74 Закону України «Про виконавче провадження».

Розмір заборгованості із сплати аліментів визначається державним виконавцем за місцем виконання рішення у порядку, встановленому СК України.

Ст.196 СК України, встановлена відповідальність за прострочення сплати аліментів: при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобовязана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення.

Суд першої інстанції вірно встановив, що звязку з відсутністю заборгованості по сплаті аліментів на час звернення до суду з цим позовом, державний виконавець не мав підстав видати відповідну довідку (розрахунок) щодо заборгованості, яка мала місце у період 2014-2015 року.

Відповідно до ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Тобто, розмір аліментів, який був установлений рішенням суду відповідно до ст.ст. 183, 184 СК України, може бути зменшений судом у наступних випадках: погіршення матеріального стану платника аліментів; зміна сімейного стану; погіршення здоров'я платника аліментів; дитина знаходиться на повному державному чи релігійному утриманні.

Аліменти можуть бути збільшені, якщо покращився матеріальний стан платника аліментів, погіршився стан здоров'я дитини, відпала необхідність утримувати платником інших членів сім'ї. Матеріальний стан, стан здоров'я стягувача аліментів правового значення на розмір аліментів не має.

Районний суд правильно вказав, що додаткові витрати на дитину можуть фінансуватись наперед або покриватись після їх фактичного понесення: разово, періодично, постійно. Розмір додаткових витрат визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, які мають істотне значення (тобто враховується матеріальний стан та стан здоровя платника аліментів, наявність у нього інших дітей, непрацездатних батьків та інше).

У даному випадку, додаткові витрати на дитину - сина ОСОБА_7, не викликані особливими обставинами. Дитина навчається у приватному дошкільному закладі, який займається загальним розвитком дітей.

При цьому судова колегія зазначає наступне.

Згідно зі ст. 180 СК України, батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Як вбачається з розяснень, викладених в п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», згідно з ч. 3 ст. 181 СК України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 СК України) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК України) і виплачуються щомісячно.

Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен урахувати: стан здоровя, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК України. При цьому необхідно мати на увазі, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення.

Що ж до максимального розміру аліментів, які стягуються з боржника, то відповідно до ч. 3 ст. 70 Закону України від 21 квітня 1999 року «Про виконавче провадження» він не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи.

Відповідно до ст. 185 СК України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Згідно з розясненнями, викладеними в п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», передбаченої ст. 185 СК України участі у додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків.

У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.

Отже, додаткові витрати на дитину, викликаються особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Відвідування дитиною приватного дошкільного навчального закладу - не викликані особливими обставинами та не можуть бути підставами для стягнення з відповідача додаткових витрат на дитину.

Згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 57 - 60 ЦПК України.

Судова колегія вважає, що позивачка не довела ті обставини, на які вона посилалась як на підставу своїх вимог щодо вищевказаного позову, що є обовязком сторін згідно з засадами змагальності процесу за ст. 10 ЦПК України.

На підставі вищевикладеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до невірного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 (в інтересах ОСОБА_3) - відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 22 березня 2016 року по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів, збільшення розміру аліментів, стягнення додаткових витрат на утримання дитини -залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді апеляційного суду

Одеської області ОСОБА_9

ОСОБА_10

ОСОБА_2