АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/3017/16 Головуючий 1 інст. - Горбунова Я.М.
Справа № 643/8602/15-ц Доповідач - Бурлака І.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«24» травня 2016 року м. Харків

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого судді: Бурлака І.В.,

Суддів: Карімової Л.В., Яцини В.Б.,

за участю секретарів: Кривошеіної О.А., Баранкової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 16 березня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства заводу «Електроважмаш» про зобов'язання зробити перерахунок заробітної плати та стягнення сум заробітної плати, відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним позовом до Державного підприємства заводу «Електроважмаш». В обґрунтування свого позову посилався на те, що відповідно до наказу № 921-к від 15 серпня 2011 року він прийнятий на посаду майстра стрижневої дільниці в цех № 111 сталевого литва та термообробки Державного підприємства заводу «Електроважмаш».

25 березня 2013 року за наказом № 388-к його звільнено з займаної посади.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 19 вересня 2013 року його поновлено на попередній посаді. Відповідно до наказу № 1634-к від 17 листопада 2014 року наказ № 388-к від 25 березня 2013 року про звільнення ОСОБА_1 скасовано, поновлено на посаді майстра цеху № 111 з 26 березня 2013 року та допущено до виконання обов'язків майстра цеху № 111 з 19 листопада 2014 року.

Зазначив, що в наказі не дано вказівок про оплату вимушеного прогулу головному бухгалтеру Державного підприємства заводу «Електроважмаш», що призвело до нанесення йому майнової шкоди.

Вказав, що відповідачем не сплачено належну суму заробітної плати за листопад 2014 року, не нарахувавши йому за розрахунковим листком доплату за шкідливі умови праці 8%.

У жовтні 2014 року йому сплачено відповідачем за банківським платіжним дорученням № 12382 на його особистий рахунок як заробітну плату, грошову суму в розмірі 19565,40 грн., яку мав би використати для обчислення середнього заробітку за жовтень 2014 року та застосувати у нарахування заробітної плати за листопад та грудень 2014 року, або використати посадовий оклад 3410,00 грн. з надбавкою 8% за шкідливі умови праці.

Вважав, що відповідач навмисно і незаконно скористався сумнівним медичним висновком, щоб відсторонити його від роботи майстра стрижневої дільниці на шкідливому і небезпечному виробництві у цеху № 111; його відсторонили від роботи і не сплатили середній заробіток за час відсторонення за станом здоров'я, вказавши в наказі оплату здійснювати у розмірі 2/3 тарифної ставки, що порушує його права.

Зазначив, що відповідач навмисно не забезпечив йому належних умов праці, використовуючи незаконні засоби, наносячи йому матеріальні і моральні збитки, почав тиснути на нього, погрожуючи новим звільненням, не дозволив працювати там, де інші хворі працюють, тобто має місце дискримінація його як працівника і людини. Відповідач незаконно не сплатив йому середній заробіток за січень 2015 року, оскільки у розрахунках використані виплати за листопад і грудень 2014 року без урахування п'ятниці як робочого дня. Також відповідач обмежив його робочий час, на підприємстві введено скорочений тиждень, його мали завчасно за два місяці повідомити про зміну умов праці, а вже потім вводити новий зменшений розмір оплати праці за його згодою.

Вважав, що його позбавили пільг незаконно, ніякої компенсації не надали, його гроші вкрали.

У січні 2015 року йому запропоновано нове місце роботи, не дивлячись на наданий ним незалежний медичний висновок про задовільний стан його здоров'я.

Вказав, що посадові особи відповідача у шахрайський спосіб примусили його написати заяву про переведення на нове місце роботи майстром в цех № 12, на нижчу оплату, під впливом тяжкої втрати, смерті його матері, і під загрозою звільнення, він був змушений погодитися на переведення, але втрачати пільги і доплати він не бажав, на зменшення оплати згоди не давав. Також відповідач мав можливість і законний привід не зменшувати його заробітну плату, оскільки на новому місці роботи йому доручили крім своїх обов'язків, ще й обов'язки відсутнього начальника дільниці. Згідно штатного розкладу і накладених обов'язків його посадовий оклад мали збільшити.

Зазначив, що відповідач майже три місяці вимагав від нього виконання обов'язків начальника дільниці, ставка якого 3765,00 - 4140,00 грн., а в лютому, березні і квітні 2015 року вимагав кожного дня наднормово працювати.

Вважав, що відповідач тривалий час порушує його право на отримання грошової винагороди за його працю, не нараховує доплати, премії і не сплачує заробітну плату у повному обсязі, відносно нього порушується колективний договір.

Зазначив, що відповідачем завдано йому моральну шкоду, яку оцінює в розмірі 10000,00 грн.

Вважав, що зважаючи на вищевикладене необхідно зобов'язати відповідача нарахувати йому заробітну плату за шість місяців, виходячи з середнього заробітку за жовтень 2014 року, що склав 19565,40 грн., загальна сума боргу, яку необхідно нарахувати складає 100000,00 грн. Мінімальна сума боргу по заробітній платі з урахуванням доплат, надбавок, коефіцієнта інфляції та 3% річних та інше складає приблизно 10000,00 грн., загальна сума з податками складає близько 7500,00 грн.

Просив зобов'язати відповідача зробити перерахунки його заробітної плати з урахуванням середньої заробітної плати за жовтень 2014 року, за час незаконного відсторонення від роботи, та переведення на іншу посаду за станом здоров'я, по місяцям: за листопад 2014 року, грудень 2014 року, січень 2015 року, лютий 2015 року, березень 2015 року та квітень 2015 року; зобов'язати відповідача зробити перерахунки його заробітної плати з доплатою за суміщення професії начальника дільниці та наднормово відпрацьований час, по місяцям: лютий 2015 року, березень 2015 року та квітень 2015 року; стягнути з відповідача на його користь різницю в оплаті праці за розрахунками, враховуючи інфляційні втрати та 3% річних, інші надбавки за наднормову працю, за його приблизними розрахунками 10000,00 грн.; стягнути з відповідача на його користь відшкодування моральної шкоди в розмірі 10000,00 грн.; стягнути на користь держави податки з різниці по заробітній платі за бухгалтерськими розрахунками з загальної суми - приблизно в 20000,00 грн.; судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 16 березня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення - скасувати, прийняти нове рішення, яким задовольнити у повному обсязі позовні вимоги. При цьому посилався на неповне з'ясування судом обставин справи, що мають значення для справи, на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права. Вважав, що суд не надав належної оцінки доказам у справі і як доводи апеляційної скарги виклав позовні вимоги. Зазначив, що в запереченнях відповідач перекрутив факти та вводить суд в оману; судом зроблено висновок про відсутність трудових правовідносин між ним та відповідачем в період з 26 березня 2013 року по момент фактичного допуску до виконання трудових обов'язків з 19 листопада 2014 року, однак його поновлено на роботі з дати незаконного звільнення; відшкодування моральної шкоди правомірне і має бути задоволено.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з'явившихся осіб, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно відхилити, рішення суду - залишити без змін.

При цьому судова колегія виходить з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, обґрунтовано виходив з недоведеності позовних вимог ОСОБА_1

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно рішення Московського районного суду м. Харкова від 19 вересня 2013 року ОСОБА_1 поновлено на роботі на посаді майстра стрижневої дільниці цеху № 111 сталевого литва та термообробки на підставі наказу № 1634-к від 17 листопада 2014 року з 19 листопада 2014 року з посадовим окладом згідно штатного розпису.

Наказом від 10 грудня 2014 року № 1738-к ОСОБА_1 відсторонено від роботи у зв'язку з непридатністю виконувати роботу за станом здоров'я до вирішення питання про подальше його працевлаштування з оплатою праці на період його відсторонення в розмірі двох третин його тарифної ставки.

Наказом від 22 січня 2015 року № 108-к ОСОБА_1 переведено з посади майстра стрижневої дільниці цеху сталевого литва і термообробки на посаду майстра дільниці обмотування роторів № 2 в турбогенераторний цех за його заявою від 22 січня 2015 року.

Наказом № 1620-к від 01 вересня 2015 року ОСОБА_1 звільнено на підставі пункту 3 статті 40 КЗпП України з 02 вересня 2015 року.

Посилання ОСОБА_1 на те, що медичний висновок є сфальсифікованим судовою колегією не приймаються, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про охорону праці» від 14 жовтня 1992 року із змінами роботодавець зобов'язаний за свої кошти забезпечити фінансування та організувати проведення попереднього (під час прийняття на роботу) і періодичних (протягом трудової діяльності) медичних оглядів працівників, зайнятих на важких роботах, роботах із шкідливими чи небезпечними умовами праці або таких, де є потреба у професійному доборі, щорічного обов'язкового медичного огляду осіб віком до 21 року. За результатами періодичних медичних оглядів у разі потреби роботодавець повинен забезпечити проведення відповідних оздоровчих заходів. Медичні огляди проводяться відповідними закладами охорони здоров'я, працівники яких несуть відповідальність згідно із законодавством за відповідність медичного висновку фактичному стану здоров'я працівника. Порядок проведення медичних оглядів визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я.

Роботодавець має право в установленому законом порядку притягнути працівника, який ухиляється від проходження обов'язкового медичного огляду, до дисциплінарної відповідальності, а також зобов'язаний відсторонити його від роботи без збереження заробітної плати.

Роботодавець зобов'язаний забезпечити за свій рахунок позачерговий медичний огляд працівників: за заявою працівника, якщо він вважає, що погіршення стану його здоров'я пов'язане з умовами праці; за своєю ініціативою, якщо стан здоров'я працівника не дозволяє йому виконувати свої трудові обов'язки.

Додатком 4 до Порядку проведення медичних оглядів працівників певних категорій, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров'я від 21 травня 2007 року із змінами передбачений перелік шкідливих та небезпечних факторів виробничого середовища і трудового процесу, при роботі з якими обов'язковий попередній (періодичні) медичний огляд працівників, де п. 5. 4 шкідливих та небезпечних факторів виробничого середовища і трудового процесу визначено виробничий шум від 81 до 99 дБа та медичними протипоказаннями є гіпертонічна хвороба на будь-якій стадії.

Відповідно до карти умов праці підприємства робота майстра стрижневої дільниці відбувається в умовах підвищеного шуму, за результатами атестації шум становить 81 дб, при нормальному показнику 80 дб. (а.с.81-84 т.1).

Із службової записки № 111/796 начальника цеху вбачається, що у зв'язку з тим, що ОСОБА_1 у 2014 році не проходив щорічний медичний огляд, а його робота пов'язана із шкідливими умовами, його з 19 листопада 2014 року направлено до поліклініки для проходження медичного огляду.

У грудні 2014 року ОСОБА_1 надав в цех медичний висновок.

Із висновку лікарсько-консультативної комісії (а. с. 85 т. 1) вбачається, що лікарсько-консультативною комісією встановлено, що майстру стрижневої дільниці цеху № 111 ОСОБА_1 протипоказана робота в умовах шуму, у нічний час, роботи на висоті, строк - постійно. Даний висновок зроблено також і на підставі консультативного висновку спеціаліста ДУ «Національного інституту терапії ім. Л.Т. Малої НАМ України» № 5728 (а. с. 104 т. 1), у якому вказано попередній діагноз «гіпертонічна хвороба ІІ ст. 2 ст., риск помірний СН 0 ст.».

Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до статті 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 59 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно з вимогами статей 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказів того, що зазначений медичний висновок є сфальсифіковим, матеріали справи не містять.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 їх також не надав.

Статтею 17 Закону України «Про охорону праці» від 14 жовтня 1992 року із змінами передбачено, що за час проходження медичного огляду за працівниками зберігаються місце роботи (посада) і середній заробіток.

Посилання ОСОБА_1 на неправильність розрахунків заробітної плати з листопада 2014 року по квітень 2015 року є безпідставними, оскільки як вбачається з матеріалів справи виплата заробітної плати за зазначений період проводилася відповідно до відпрацьованого ОСОБА_1 робочого часу враховуючи індексацію та доплату за шкідливі умови. Так, із табелю робочого часу вбачається, що ОСОБА_1 19 листопада 2014 року працював 1 годину, 20 листопада 2014 року - 1 годину, 24 листопада 2014 року - 1 годину, 25 листопада 2014 року - 1 годину.

26 листопада 2014 року та 27 листопада 2014 року він був у відпустці без збереження заробітної плати. За листопад 2014 року йому нараховано за 32 години - 721, 22 грн.; за грудень 2014 року за 64 години - 4240,07 грн., з яких за шкідливі умови - 95, 41 грн.; за січень 2015 року за 64 години - 1586, 33 , з яких за шкідливі умови - 109, 81 грн.; за лютий 2015 року за 120 годин - 2968, 69 грн.; за березень 2015 року за 88 годин - 1969, 30 грн.; за квітень 2015 року за 143 години - 4028, 43 грн.; за травень 2015 року за 38 годин - 2719, 27 грн.

В суді апеляційної інстанції представник підприємства пояснив, що з 19 листопада 2014 року по 10 грудня 2014 року ОСОБА_1 фактично не працював на своїй посаді у зв'язку з проходженням чергового медичного огляду.

Таким чином, із розрахункових листів за листопад 2014 року - березень 2015 року вбачається, що ОСОБА_1 нараховувалася та виплачувалася заробітна плата згідно штатного розпису з індексацією, а також за шкідливі умови за грудень 2014 року виплачено в розмірі 95, 41 грн., за січень 2015 року - 109, 81 грн. Розрахунок заборгованості заробітної плати, наданий ОСОБА_1 є необґрунтованим, оскільки суперечить вимогам законодавства та обставинам справи.

Доводи ОСОБА_1 щодо того, що його відсторонення було незаконним є необгрунтованими.

Відповідно до статті 46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння; відмови або ухилення від обов'язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Із змісту статті 46 КЗпП України вбачається, що при відстороненні трудові відносини не припиняються, також не припиняється і дія трудового договору, але працівник тимчасово до роботи не допускається. Що ж стосується оплати часу відсторонення, то щодо цього законодавець прямо чи побічно встановив такі варіанти норм:

заробітна плата за період відсторонення не зберігається;

заробітна плата за період відсторонення не зберігається, але відшкодовується на основі спеціального закону (п.1 ст.3 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду»);

заробітна плата за період відсторонення зберігається повністю;

заробітна плата за період відсторонення в розмірі двох третин тарифної ставки (посадового окладу);

заробітна плата за період відсторонення працівникові виплачується допомога по соціальному страхуванню.

Деякі працівники зобов'язані періодично проходити медичний огляд.

Якщо внаслідок такого огляду буде зроблено висновок про непридатність працівника до виконуваної роботи, вони можуть бути відсторонені від роботи до вирішення питання про звільнення з роботи або до переведення на іншу роботу. Це стосується тих працівників, зобов'язаних проходити медичний огляд з метою забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення, працівників, зобов'язаних проходити медичний огляд відповідно до статті 17 Закону України «Про охорону праці» від 14 жовтня 1992 року із змінами та доповненнями.

На період відсторонення за працівником зберігається заробітна плата в розмірі двох третин тарифної ставки.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 правомірно відсторонено на підставі висновку лікарсько-консультативної комісії, оскільки робота в умовах шуму, у нічний час, роботи на висоті ОСОБА_1 протипоказана. Зазначений строк - постійно.

Твердження ОСОБА_1 стосовно того, що його змусили написати заяву про переведення на іншу роботу є безпідставними.

Відповідно до статті 32 КЗпП України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством.

Відповідно до статті 114 КЗпП України при переведенні працівника на іншу постійну нижче оплачувану роботу за працівником зберігається його попередній середній заробіток протягом двох тижнів з дня переведення.

Статтею 170 КЗпП України передбачено, що працівників, які потребують за станом здоров'я надання легшої роботи, власник або уповноважений ним орган повинен перевести, за їх згодою, на таку роботу у відповідності з медичним висновком тимчасово або без обмеження строку. При переведенні за станом здоров'я на легшу нижчеоплачувану роботу за працівниками зберігається попередній середній заробіток протягом двох тижнів з дня переведення, а у випадках, передбачених законодавством України, попередній середній заробіток зберігається на весь час виконання нижчеоплачуваної роботи або надається матеріальне забезпечення за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням.

У службовій записці начальник цеху просив вирішити питання у зв'язку з працевлаштуванням ОСОБА_1, оскільки робота майстра стрижневої дільниці провадиться в умовах підвищеного шуму (81 дб) в дві, а іноді в три зміни, обладнання та працівники знаходяться під час виробництва на майданчиках з рівнем, який перевищує 1,5 м., він не може виконувати свої посадові обов'язки.

Таким чином, зазначене переведення ОСОБА_1 здійснено правомірно, оскільки його було відсторонено від роботи у зв'язку з непридатністю виконувати роботу за станом здоров'я, заробітна плата сплачувалася ОСОБА_1 відповідно до вимог закону. Різниці між посадовим окладом майстра стрижневої дільниці та майстра дільниці обмотування роторів № 2 не має.

Доказів того, що ОСОБА_1 змусили написати заяву про переведення на іншу роботу матеріали справи не містять і в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 їх не надав.

Посилання ОСОБА_1 на те, що роботодавець не повідомив його за два місяця про введення змін в умовах праці, у зв'язку з чим йому роботодавець не сплатив середній заробіток у січні 2015 року, оскільки у розрахунках використані виплати за листопад і грудень 2014 року без урахування п'ятниці як робочого дня, чим порушено його права є також безпідставними, виходячи з наступного.

Відповідно до абзацу третього статті 32 КЗпП України у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 поновлено на роботі та допущено до виконання обов'язків майстра стрижневої дільниці цеху сталевого литва та термообробки 19 листопада 2014 року.

Наказом від 27 червня 2014 року № 268 встановлено неповний робочий тиждень з робочими днями понеділок, вівторок, середа, четвер у зв'язку із змінами в організації виробництва та праці, а саме зі зменшенням обсягів виробництва, пов'язаного зі зменшенням кількості замовлень на продукцію, що виготовляється підприємством, необхідністю раціонального використання фонду заробітної плати та запобіганню масового звільнення працівників підприємства.

На час видання наказу про зміну умов праці ОСОБА_1 був звільнений, поновлений на роботі за судовим рішенням тільки у листопаді 2014 року, тобто коли вже був встановлений режим неповного робочого часу, у зв'язку з чим підприємство не мало права ознайомлювати ОСОБА_1 з даним наказом, оскільки ОСОБА_1 на підприємстві не працював.

Доводи ОСОБА_1 щодо того, що він працював за суміщенням є необґрунтованими.

Відповідно до статті 105 КЗпП України працівникам, які виконують на тому ж підприємстві, в установі, організації поряд з своєю основною роботою, обумовленою трудовим договором, додаткову роботу за іншою професією (посадою) або обов'язки тимчасово відсутнього працівника без звільнення від своєї основної роботи, провадиться доплата за суміщення професій (посад) або виконання обов'язків тимчасово відсутнього працівника. Розміри доплат за суміщення професій (посад) або виконання обов'язків тимчасово відсутнього працівника встановлюються на умовах, передбачених у колективному договорі.

Із змісту зазначеної статті вбачається, що необхідність видання наказу про доручення працівникові додаткових обов'язків у порядку суміщення професій, розширення зони обслуговування, збільшення обсягу виконуваної роботи, виконання обов'язків відсутнього працівника зберігає чинність. Якщо такий наказ не видано, здійснення доплати є неможливим через відсутність формальної підстави. Невидання зазначеного наказу створює ситуацію правової невизначеності в частині дотримання правил з охорони праці. Однак усна домовленість про виконання працівником додаткових трудових обов'язків в порядку суміщення професій, розширення зони обслуговування, збільшення обсягу виконуваної роботи, виконання обов'язків відсутнього працівника за відсутності наказу про це не виключає задоволення вимоги працівника про відповідну доплату до заробітної плати. У випадку спору працівник повинен довести факт виконання додаткових обов'язків.

Проте, матеріали справи не містять ані відповідного наказу, ані інших належних та допустимих доказів відповідно до статей 57-59 ЦПК України щодо виконання ОСОБА_1 додаткових обов'язків.

Не надано ОСОБА_1 їх і до суду апеляційної інстанції.

Посилання ОСОБА_1 на те, що він наднормово працював є безпідставними.

Відповідно до статті 64 КЗпП України надурочні роботи можуть провадитися лише з дозволу виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) підприємства, установи, організації.

Відповідно до статті 65 КЗпП України надурочні роботи не повинні перевищувати для кожного працівника чотирьох годин протягом двох днів підряд і 120 годин на рік. Власник або уповноважений ним орган повинен вести облік надурочних робіт кожного працівника.

Із змісту зазначеної статті вбачається, що залучення працівників до надурочних робіт оформлюється наказом з поіменним переліком працівників, що залучаються до надурочних робіт. Видання наказу необхідне і для належного врегулювання обов'язку працівників виконувати надурочну роботу, і як підстава для оплати праці в підвищеному розмірі.

Проте, матеріали справи не містять відповідного дозволу виборного органу первинної профспілкової організації, також не містять відповідного наказу та обліку надурочних робіт ОСОБА_1 та не надано їх до суду апеляційної інстанції.

Доводи ОСОБА_1 щодо того, що оскільки він виконував більший обсяг робіт, ніж повинен виконувати, а підприємство неправильно йому нарахувало заробітну плату з листопада 2014 року по квітень 2015 року, йому спричинено моральну шкоду, судовою колегією не приймаються.

Відповідно до статті 237-1 КЗпП (набрала чинності 13 січня 2000 р.) відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Із роз'яснень, які містяться в пунктах 5, 9, 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» із змінами вбачається, що до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. При цьому необхідно з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.

За наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Доказів того, що ОСОБА_1 спричинено підприємством моральну шкоду матеріали справи не містять і в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 їх не надав.

Аналізуючи зазначене, судова колегія вважає, що з додержанням вимог ст. ст. 213 - 215 ЦПК України суд першої інстанції, встановивши обставини справи повно, надавши їм належну оцінку, правомірно зазначив у рішенні про недоведеність фактів порушення прав ОСОБА_1, у зв'язку з чим апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Оскільки ухвалене судове рішення відповідає зазначеним вимогам та обставинам справи, судова колегія вважає, що підстав для його зміни або скасування не вбачається. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 303,304, п.1.ч.1.ст. 307, ст. 308, ст. 313, п.1.ч.1.ст. 314, ст.ст. 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 16 березня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя Судді колегії