АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ [1]

11 серпня 2016 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого - Немировської О.В.,

суддів - Чобіток А.О., Крижанівської Г.В.

при секретарі - Субчаку Ю.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: Дніпровський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві, Служба у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13 травня 2016 року,

встановила:

у липні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням - АДРЕСА_1, посилаючись на те, що вони без поважних причин не проживають в квартирі більше 6 місяців.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 13 травня 2016 р. в задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначав, що він проживає та зареєстрований в АДРЕСА_1 з 1987 р. На даний час в квартирі перебувають на реєстраційному обліку він та відповідачі - його онука ОСОБА_2 та її дочка ОСОБА_3 і син ОСОБА_4 Оскільки відповідачі фактично з 2009 р. в квартирі не проживають без поважних причин, позивач просив визнати їх такими, що втратили право користування

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 13 травня 2016 р. в задоволенні позову було відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 25.12.2013 р. відповідачі були вселені до спірної квартири 06.11.2014 р. та проживали там до весни 2015 р. Через неприязні стосунки з позивачем вони вимушені були виїхати з квартири, однак не втратили право користування квартирою, оскільки позивач до суду звернувся у липні 2015 р.

Такий висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим та відповідає встановленим по справі обставинам.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та послався на положення ст. 47 Конституції України, ст. 9, 64, 65, 71, 72 ЖК України, Конвенції про права дитини.

Доводи, викладені позивачем в апеляційній скарзі, були предметом перевірки у суді першої інстанції та отримали належну правову оцінку.

Як видно з матеріалів справи, рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 03.02.2011 р. було встановлено, що ОСОБА_1 чинить перешкоди ОСОБА_2 та її дітям в доступі до спірної квартири та не бажає, щоб вони там проживали. Вказаним рішенням було задоволено позов ОСОБА_2 в її інтересах та інтересах ОСОБА_4 і ОСОБА_3 - вселено їх до спірної квартири та змінено договір найму на спірну квартиру: виділено їй з дітьми в користування кімнати площею 17,6 кв. і 11,8 кв.м, а ОСОБА_1 - кімнати площею 11,9 кв.м. та 9,7 кв.м.

Рішенням Апеляційного суду м.Києва від 17.10.2013 р. було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 25.12.2013 р. було задоволено позов ОСОБА_4, ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_3, Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації - скасовано розпорядження Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про передачу у власність ОСОБА_1 спірної квартири, визнано недійсним свідоцтво про право власності на житло, вселено позивачів до спірної квартири.

Таким чином, матеріали справи містять достатньо даних про характер відносин між сторонами по справі щодо користування спірним жилим приміщенням.

Посилання позивача на той факт, що відповідачі не сплачують за житлово-комунальні послуги і цим порушують його права, не може бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки позивач мав можливість укласти окремий договір найму на дві кімнати відповідно до рішення суду від 03.02.2011 р., а також не позбавлений права заявити вимогу до відповідачів про стягнення частини оплачених ним послуг.

Враховуючи викладене, колегія дійшла висновку, що судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, перевірено їх доказами, правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів

Головуючий

Судді

№ справи: 755/12975/15-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/9111/2016

Головуючий у суді першої інстанції:Ластовка Н.Д.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.