Справа № 347/2400/15
Провадження № 22-ц/779/1567/2016
Головуючий у 1 інстанції Крилюк М.І. М. І.
Суддя-доповідач Василишин Л.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Василишин Л.В.

суддів: Мелінишин Г.П., Соколовського В.М.

секретаря Бойчука Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа без самостійних вимог - комісія з питань захисту прав дітей Косівської райдержадміністрації про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини з матір'ю, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Косівського районного суду від 30 травня 2016 року,-

в с т а н о в и л а :

У грудні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини. Свої вимоги обґрунтовував тим, що з листопада 2012 року він та відповідач перебувають у шлюбі, від якого народилась дочка ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 року. На даний час подружні відносини припинено, сторони проживають окремо, спільного господарства не ведуть. Посилаючись на те, що шлюб має формальний характер, ОСОБА_2 просив суд постановити рішення про розірвання шлюбу.

Також позивач зазначив, що малолітня дочка ОСОБА_4 проживає з ним та перебуває на його утриманні і вихованні. Відповідачка не бере участі у вихованні дитини та не цікавиться дочкою. Органом опіки та піклування надано висновок про доцільність визначення місця проживання дитини з батьком, тому просив суд визначити місце проживання дочки ОСОБА_4 з батьком.

У лютому 2016 року із зустрічним позовом до суду звернулась ОСОБА_3, яка також просила суд ухвалити рішення про розірвання шлюбу та відновити її дошлюбне прізвище - «ОСОБА_3».

Щодо місця проживання малолітньої дочки, ОСОБА_3 вказала, що від народження ОСОБА_5 проживала з нею та батьком. Однак, ОСОБА_2 не мав самостійного заробітку та не хотів працювати з нею чи замість неї на ринку. Відтак, ОСОБА_3 змушена була самостійно працювати, щоб забезпечити сім'ю. Батько дитини не брав участі у її вихованні та матеріальному утриманні, а також зловживав спиртними напоями.

У листопаді 2015 року, будучи у нетверезому стані, ОСОБА_2 самовільно, не зважаючи на заперечення матері, забрав дворічну дочку ОСОБА_4 і повіз у невідомому напрямку. Відтоді дитина проживає у домі його батьків з ОСОБА_2, який перешкоджає матері спілкуватися з дочкою. На прохання матері добровільно повернути дитину, ОСОБА_2 реагував агресивно, після чого ОСОБА_3 звернулась до правоохоронних органів, які порекомендували звернутись до суду.

Посилаючись на вказані обставини, позивач за зустрічним позовом просила суд визначити місце проживання малолітньої дочки ОСОБА_4 з матір'ю.

Рішенням Косівського районного суду від 30 травня 2016 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа без самостійних вимог на предмет спору: комісія з питань захисту прав дітей Косівської райдержадміністрації про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини - задоволено.

Шлюб зареєстрований між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 17.11.2012 року у виконкомі Космацької сільської ради, Косівського району, Івано-Франківської області, за актовим записом №26 - розірвано.

Неповнолітню дитину: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 залишено на проживання з батьком ОСОБА_2 з наданням можливості матері ОСОБА_3 брати участь у вихованні дитини, відповідно до рішення служби у справах дітей Косівської РДА від 25.05.2016р.

В зустрічному позові ОСОБА_3 до ОСОБА_2 щодо визначення місця проживання дитини з матір»ю - відмовлено.

ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу на рішення суду в частині відмови у задоволенні вимог зустрічного позову щодо відновлення її дошлюбного прізвища «ОСОБА_3» та визначення місця проживання дочки ОСОБА_4 з матір'ю.

Апелянт вважає, що судом першої інстанції в порушення вимог матеріального та процесуального права неповно встановлено та не досліджено суттєві обставини справи, а висновки суду не підтверджені належними та допустимими доказами.

Так, у мотивувальній частині рішення, суд посилається на акт обстеження матеріально-побутових умов сім'ї відповідача ОСОБА_2, згідно якого дитина проживає з батьком в добрих умовах. Проте, даний акт складено 17.11.2015 року, в той час як рішення ухвалено у травні 2016 року. При цьому суд не взяв до уваги, що ОСОБА_6 не має власного житла та постійного доходу, в той час як апелянт має у власності житло - будинок АДРЕСА_1, де органом опіки і піклування проводились обстеження, про що складено відповідні акти, зокрема від 13.01.2016 року. Крім того, у власності ОСОБА_3 є земельна ділянка площею 1,15 га.

Суд також виходив з висновку комісії з питань захисту прав дітей від 30.11.2015 року, яким комісія вирішила за доцільне залишити дитину на постійне проживання з батьком. На думку, апелянта, даний висновок є необ'єктивним та обґрунтованим виключно зі слів батька дитини та свідків з його сторони. Однак комісія належним чином не перевірила факти, на які було вказано ОСОБА_2, зокрема про те, що мати дитини залишила дочку без догляду на чужих людей, торгує у м.Івано-Франківську, до дитини не навідується, веде розгульний спосіб життя, відвідує нічні клуби.

Суд першої інстанції належним чином не перевірив наведені факти щодо поведінки матері дитини та не пересвідчився чи такий висновок відповідає інтересам дитини.

В цілому апелянт вважає, що всупереч Декларації прав дитини в оскаржуваному рішенні не наведено та не доведено наявності виняткових обставин, через які дитина повинна бути розлучена з матір'ю.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_3 просила змінити рішення Косівського районного суду від 30.05.2016 року в частині залишення неповнолітньої дитини ОСОБА_5 на проживання з батьком та в цій частині ухвалити рішення, яким визначити місце проживання дочки ОСОБА_4 - з матір'ю ОСОБА_3 Також апелянт просила після розірвання шлюбу відновити її дошлюбне прізвище - «ОСОБА_3».

У судовому засіданні апеляційного суду апелянт та її представник вимоги скарги підтримали в повному обсязі.

Позивач та його представник апеляційну скаргу не визнали, просили відмовити в її задоволенні.

Представник органу опіки та піклування в судове засідання не з»явився.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Матеріалами справи встановлено, що 17.11.2012 року сторони зареєстрували шлюб, за актовим записом № 26 в книзі реєстрації шлюбів виконкому Космацької сільської ради Косівського району.

Ухвалюючи рішення про розірвання шлюбу, суд першої інстанції зіслався на те, що сторони не бажають продовжувати спільне подружнє життя та взаємно не заперечують проти розірвання шлюбу.

У цій частині рішення сторонами не оскаржується, а тому законність і обґрунтованість його колегією суддів не перевіряється.

Судом також встановлено, що за період перебування сторін у шлюбі у них народилась дитина - дочка ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.6).

Згідно довідки про склад сім'ї, виданої Космацькою сільською радою від 22.11.2015 року, малолітня ОСОБА_5 зареєстрована разом із своєю мамою за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.55).

Однак, з Акту обстеження матеріально-побутових умов сім'ї ОСОБА_6 від 17.11.2015 року вбачається, що ОСОБА_5 проживає 1 рік разом із батьком - ОСОБА_2, у будинку батьків останнього, що знаходиться за адресою - АДРЕСА_1 (а.с.7).

Як пояснив в засіданні апеляційного суду ОСОБА_6, до рішення суду дитина проживала з ним в домі його батьків.

Рішенням Комісії з питань захисту прав дітей Косівської районної державної адміністрації від 30.11.2015 року визнано за доцільне залишити малолітню дитину ОСОБА_5 на постійне місце проживання з батьком - ОСОБА_2 (а.с.8).

Задовольняючи первісний позов ОСОБА_2 в частині визначення місця проживання дитини з батьком та відмовляючи в задоволенні зустрічного позову у цій частині, суд першої інстанції виходив з висновку органу опіки та піклування, а також зі встановлення тієї обставини, що мати - ОСОБА_3 після залишення дитини з батьком не вживала жодних заходів з метою повернення дочки.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду не відповідає фактичним обставинам справи та прийнятий за неправильного застосування норм матеріального права, що регулюють дану сферу правовідносин, а також міжнародного законодавства в сфері охорони і захисту прав дітей.

Частиною 1 ст.9 Конституції України установлено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі ? Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно зі ст.9 Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно з принципом 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Позиція, що дитина може бути розлучена з матір'ю у виняткових випадках, також викладена у рішенні Європейського Суду з прав людини від 18 грудня 2008 року № 39948/06 у справі «Савіни проти України».

Згідно з ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно з ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» роз'яснено, що суди, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, мають виходити із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинні постановити рішення, яке відповідало б інтересам дітей. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

Таким чином, вирішуючи спір про місце проживання дитини, суд повинен встановити вищевказані обставини та об'єктивно їх оцінити в світлі найкращих інтересів дитини.

Наведені положення законодавства також вказують на те, що визначаючи місце проживання дитини з батьком, суд повинен встановити наявність виняткових обставин, які б свідчили про те, що проживання з матір'ю є небезпечним для життя та здоров'я дитини, її морального виховання, а розлука з матір'ю в такому випадку буде відповідати інтересам дитини. Такі обставини, в силу дії ст.ст.57-60 ЦПК України повинні бути підтверджені беззаперечними, належними та достатніми доказами.

Відповідно до ч. ч. 4, 5, 6 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Ухвалюючи рішення про визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_5 з батьком, суд першої інстанції взяв до уваги висновок комісії з питань захисту прав дітей Косівської районної державної адміністрації від 30.11.2015 року.

Із змісту висновку вбачається, що такий ґрунтується на словах батька дитини про те, що мати дитини - ОСОБА_3 залишила дитину без догляду на чужих людей, торгує у Івано-Франківську, до дитини не навідується, не турбується, не утримує, веде розгульний спосіб життя, відвідує нічні клуби.

Посилаючись на вказані обставини, комісія з питань захисту прав дітей вирішила, що доцільно залишити дитину на постійне проживання з батьком. З таким висновком погодився і суд першої інстанції.

Переглядаючи справу в цій частині, колегія суддів звертає увагу на те, що рішення комісії з питань захисту прав дітей обґрунтовано виключно поясненнями батька дитини щодо негативних характеристик та поведінки матері дитини. Однак, наведені ОСОБА_2 факти не підтверджені відповідними доказами. При цьому, комісією не вжито жодних заходів щодо перевірки їх правдивості.

Не представлено таких доказів і в ході розгляду судової справи.

Рішення комісії також мотивовано тим, що за місцем проживання батько дитини ОСОБА_2 характеризується позитивно, має належні умови для утримання та проживання дитини. На обліку в наркологічному та психоневрологічному кабінетах не знаходиться, що підтверджується довідками Косівської районної поліклініки від 02.11.2015 року.

В той же час, як вбачається з Акту обстеження умов проживання матері дитини - ОСОБА_3 від 13.01.2016 року, умови проживання є задовільними, у будинку тепло, прибрано (а.с.107). Згідно довідки Космацької сільської ради від 12.05.2016 року ОСОБА_3 також характеризується позитивно. Зокрема протягом 2013-2016 років до сільської ради не надходило звернень щодо її аморальної поведінки, зловживання наркотичними засобами чи спиртними напоями; відсутні факти притягнення до адміністративної відповідальності (а.с.113). За даними Косівської центральної районної лікарні від 29.04.2016 року, ОСОБА_3 на диспансерному обліку в наркологічному та психіатричному кабінетах поліклініки не знаходиться (а.с.112).

Наведені у висновку комісії з питань захисту прав дітей обставини щодо негативної поведінки матері дитини та відсутності участі у вихованні дитини не підтверджені жодними доказами.

Посилання суду першої інстанції на те, що ОСОБА_3 не вживала заходів щодо повернення дитини, спростовуються матеріалами справи.

Зокрема, як вбачається із заяви від 10.11.2015 року, ОСОБА_3 зверталася до Служби у справах дітей Косівської РДА з проханням вжити заходів в межах компетенції для повернення дочки ОСОБА_4, яку без її згоди забрав батько ОСОБА_2 (а.с.61).

12.01.2016 року ОСОБА_3 звернулась із заявою до Служби у справах дітей Косівської РДА, у якій повідомила про перешкоди у спілкуванні з дитиною з боку чоловіка ОСОБА_2, а також просила провести обстеження її житлово-побутових умов у будинку за адресою: АДРЕСА_1 та забезпечити участь представника Служби під час її візиту до помешкання чоловіка 12.01.2016 року, де проживає дочка ОСОБА_4 (а.с.62).

Крім того, як вбачається із мотивувальної частини висновку комісії з питань захисту прав дітей, мати дитини, ОСОБА_3 звернулась до комісії із заявою про те, що ОСОБА_2 покинув сім'ю, живе у своїх батьків, самовільно забрав дитину, яку вона хоче повернути (а.с.8).

Колегія суддів також звертає увагу на необхідність дотримання належних матеріально-побутових умов для забезпечення потреб малолітньої дитини.

З акту обстеження (а.с.7) матеріально-побутових умов ОСОБА_2 вбачається, що останній не має власного житла та проживає в будинку своїх батьків, а згідно довідки Космацької сільської ради від 11.05.2016 року - позивач на даний час не працює (а.с.95). В судовому засіданні ОСОБА_6 пояснив, що час від часу має нерегулярні заробітки.

В той же час, мати дитини ОСОБА_3 є власником житлового будинку в АДРЕСА_1 (а.с.51-55). Згідно довідки Космацької сільської ради від 02.11.2015 року ОСОБА_3 не працює, оскільки веде догляд за дитиною до 3-х років. Як пояснила в судовому засіданні ОСОБА_3, працює неофіційно.

Тобто, виходячи зі встановлених судом обставин, враховуючи встановлений національним та міжнародним законодавством пріоритет проживання малолітньої дитини з матір'ю, вік дитини та її особливі потреби, зумовлені даною обставиною, колегія суддів приходить до висновку, що місце проживання дитини слід визначити з матір'ю дитини.

Це не буде порушувати прав батька, який не позбавлений можливості піклуватися та виховувати дитину, але буде відповідати інтересам саме дитини. Характеризуючі матір дані, що є в матеріалах справи, не вказують на наявність виняткових обставин, які б слугували підставою для іншого висновку.

Щодо рішення органу опіки та піклування про призначення днів та годин зустрічей матері ОСОБА_3 від 25.05.2016 року, то такий наданий в копії стороною в засіданні апеляційного суду, в матеріалах справи відсутній. Оскільки він стосується обставин, що існували після висновку органу опіки винесеного щодо доцільності проживання дитини з батьком, судом апеляційної інстанції до уваги не братися не може.

Тому розглянувши справу в межах заявленого позову та в межах доводів апеляційної скарги, оцінюючи в сукупності встановлені фактичні обставини справи та докази на їх підтвердження, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для скасування рішення суду в частині вирішення питання про визначення місця проживання дитини та в цій частині слід ухвалити нове рішення.

Крім того, згідно ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище.

Оскільки ОСОБА_3 заявила бажання відновити дошлюбне прізвище, суд повинен був вирішити це питання, тому в цій частині вимогу слід задоволити.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 313-316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Косівського районного суду від 30 травня 2016 року в частині задоволення позову ОСОБА_2 про залишення на вихованні дитини та в частині відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 про визначення місця проживання дитини скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 про залишення на вихованні дитини відмовити, а зустрічний позов ОСОБА_3 в частині визначення місця проживання дитини задовольнити.

Визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_5,ІНФОРМАЦІЯ_1 з матір'ю ОСОБА_3.

В решті рішення суду залишити без змін.

Після розірвання шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_3, залишити ОСОБА_3 дошлюбне прізвище - «ОСОБА_3».

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з часу набрання законної сили.

Головуюча Василишин Л.В.

Судді: Мелінишин Г.П.

Соколовський В.М.