Ленінський районний суд м.Полтави
Справа № 553/1910/14-ц
Провадження № 4-с/553/17/2016
У Х В А Л А

Іменем України

04.08.2016м. Полтава

Ленінський районний суд м. Полтави в складі:

Головуючої судді: Крючко Н.І.

при секретарі: Босяк К.О.,

за участю скаржника ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтаві скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця виконавчої служби Котелевського районного управління юстиції ОСОБА_2 , -

В С Т А Н О В И В :

У березні 2016 року скаржник ОСОБА_1 звернувся до суду з скаргою на дії в.о. начальника відділу державної виконавчої служби Котелевського районного управління юстиції ОСОБА_2, в якій просив визнати незаконною та скасувати постанови державного виконавця виконавчої служби Котелевського районного управління юстиції ОСОБА_3 від 10.12.2015 року про розшук майна боржника та арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, посилаючись на те, що приймаючи вищевказані рішення державним виконавцем не було виконано вимоги ч.6 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження», а саме: якщо боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертаються на його частку, що визначається судом за поданням виконавця. При цьому, в скарзі вказував, що недотримання державним виконавцем вимог ЗУ «По виконавче провадження» призвело до порушення прав боржника, оскільки 05.03.2016 року скаржник був зупинений працівниками ДПС ГУНП в Київській області, якими був складений Акт огляду та тимчасового затримання транспортного засобу ( легкового автомобіля НОМЕР_1, 2012 року випуску), та переданий на тимчасове зберігання на спеціальний майданчик.

Так, 14.03.2016 року скаржник ОСОБА_1 звернувся з письмовою заявою до в.о. начальника ВДВС Котелевського РУЮ в Полтавській області з проханням прийняти постанову про передачу легкового автомобіля НОМЕР_1, 2012 року випуску , на відповідальне зберігання, але заява останнього залишилась без відповідного реагування, чим було вкотре порушено його права, в звязку з чим був змушений звернутися до суду з вказаною скаргою за захистом своїх порушених прав.

В судовому засіданні скаржник ОСОБА_1 скаргу підтримав та наполягав на її задоволенні.

Особа дії якої оскаржуються - в.о. начальника відділу державної виконавчої служби Котелевського районного управління юстиції ОСОБА_2 в судове засідання не зявилась, але поряд з цим на адресу суду надійшов лист Котелевського РВ ДВС про те, що остання перебуває у декретній відпустці, матеріали виконавчого провадження передані до відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГТУЮ у Полтавській області.

Представник відділу ПВР УДВС ГТУЮ у Полтавській області в судове засідання не зявився, про причини своєї неявки суд не повідомили, хоча завчасно та належним чином були повідомлені про день та час слухання справи.

Суд, вислухавши пояснення скаржника, перевіривши матеріали справи та виконавчого провадженння, вважає, що скарга ОСОБА_1 є такою, що до задоволення не підлягає за наступних підстав.

Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 16 жовтня 2014 року первісний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя задоволено частково.

Визнано обєктом права спільної сумісної власності подружжя квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль марки - RENAULT, модель FLUENCE, номер шасі (кузова, рами) VF1LZBR , державний номер НОМЕР_2, рік випуску 2012, тип ЛЕГКОВИЙ Седан В, коричневого кольору та визнано право власності за ОСОБА_4 на:

-? частину квартири № 36 у будинку № 12, що розташована у м. Полтава по вул. Пролетарській;

-? частину автомобіля марки - RENAULT, модель FLUENCE, номер шасі (кузова, рами) VF1LZBR , державний номер НОМЕР_2, рік випуску 2012, тип ЛЕГКОВИЙ Седан В, коричневого кольору, вартістю 220 000 грн..

Визнано спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 і виділено ОСОБА_4 предмети побуту:

- холодильник «Gorenje» - вартістю 3 000 грн.;

-плитку комбіновану «Gorenje» - вартістю 1500 грн.;

-пральну машину «Gorenje» - вартістю 1000 грн.;

-бойлер «Gorenje» (80л) вартістю 800 грн.;

-котел газовий «Теплодар» (КОГВ -16) вартістю 700 грн.;

-пилосос «Siemens» - вартістю 100 грн.;

-стінку кухонну вартістю 500 грн.;

-мякий куточок (диван кутовий та 1 крісло) вартістю 1000 грн.;

-ліжко одинарне вартістю 500 грн.;

-спальний гарнітур (шафа чотирьох дверна, ліжко двохспальне, тумба (2 шт.), дзеркало настінне, стіл туалетний, комод) вартістю 2500 грн.;

-стіл тумбу вартістю 100 грн., загальною вартістю 11 700 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 різницю вартості предметів побуту у сумі 13 000 грн..

В іншій частині позовний вимог ОСОБА_4 відмовлено за безпідставністю та необґрунтованістю.

Зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя задоволено частково.

Визнано обєктом права спільної сумісної власності подружжя квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль марки - RENAULT, модель FLUENCE, номер шасі (кузова, рами) VF1LZBR , державний номер НОМЕР_2, рік випуску 2012, тип ЛЕГКОВИЙ Седан В, коричневого кольору та визнано право власності за ОСОБА_1 на:

-? частину квартири № 36 у будинку № 12, що розташована у м. Полтава по вул. Пролетарській;

-? частину автомобіля марки - RENAULT, модель FLUENCE, номер шасі (кузова, рами) VF1LZBR , державний номер НОМЕР_2, рік випуску 2012, тип ЛЕГКОВИЙ Седан В, коричневого кольору, вартістю 220 000 грн..

Визнано спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 і виділено ОСОБА_1 предмети побуту:

-морозильну камеру «ARDO» - вартістю 2000 грн.;

-стінку гостинну ( 4 шафи) вартістю 1000 грн.;

-тумбочку під телевізор - вартістю 200 грн.;

-крісла ( 2 шт.) вартістю 200 грн.;

-комод вартістю 200 грн.;

-стіл письмовий вартістю 100 грн.;

-стоматологічну установку з кріслом вартістю 7 000 грн.;

-автоклав стоматологічний вартістю 15 000 грн.;

-шафу для зберігання стерильного інструменту «Пантед 10с» - вартістю 3000 грн.;

-бойлер 10 л. вартістю 500 грн.;

-стілець лікаря стоматолога вартістю 3500 грн.;

-побутовий кондиціонер повітря «LG» - вартістю 2000 грн.;

-стіл компютерний вартістю 500 грн.;

-компресор «Michelin» - вартістю 1000 грн.;

-шкаф сухожаровий вартістю 500 грн.;

-мякий стілець (4шт) вартістю 200 грн.;

-столик медичний вартістю 800 грн., загальною вартістю 37 700 грн..

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено за безпідставністю та необґрунтованістю.

Так, судом встановлено, що 01.11.2015 року старшим державним виконавцем відділу виконавчої служби Котелевського районного управління юстиції Полтавської області ОСОБА_2 було відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 553/1910/14ц від 24.11.2014 року, виданого Ленінським районним судом м. Полтави, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 заборгованості у сумі 13 000 грн..

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Закону, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно правовими актами, прийнятими відповідно до цього закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 6 ЗУ «Про виконавче провадження» встановлено, що державний виконавець зобовязаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Частиною 2 статті 20 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконання рішення, яке зобовязує боржника вчинити певні дії, здійснюється державним виконавцем за місцем проведення таких дій.

Згідно матеріалів виконавчого провадження, які були надані на адресу суду, вбачається, що боржником - ОСОБА_1 06.11.2015 року були надані пояснення державному виконавцю про те, що у відповідності до виконавчого листа № 553/1910/14ц від 24.11.2014 року останній зобовязаний сплатити на користь ОСОБА_4 борг у розмірі 13 000 грн. за адресою с. Милорадове, вул. Радянська, 22, та ним було повідомлено останнього про те, що він офіційно працевлаштований в Котелевській ЦРЛ.

В судовому засіданні скаржником ОСОБА_1 не ставились під сумнів та не заперечувались встановлені вище судом фактичні обставини справи.

Як вбачається з матеріалів виконавчого провадження та наявній у ньому відповіді ДФС України від 02.11.2015 року боржник ОСОБА_1 отримує фактично, офіційно доходи, працює в Котелевській ЦРЛ та ПАТ «Полтаваобленерго», відкритих рахунків не має. При цьому, боржник ОСОБА_1 отримує пенсійні виплати у відповідності до довідки з Пенсійного фонду від 01.11.2015 року.

При цьому, судом встановлено та підтверджується матеріалами виконавчого провадження, що згідно відповіді регіонального сервісного центру в Полтавській області, за безпосередньо боржником - ОСОБА_1 зареєстровані транспортні засоби: автомобіль НОМЕР_3, Ford Escort, 1992 року випуску, та МАЗ 8114, 1988 року випуску, шас. 884888.

Згідно постанови державного виконавця від 23.12.2015 року старшим державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Котелевського районного управління юстиції ОСОБА_2 винесено постанову про звернення стягнення на майно боржника. За постановою вирішено утримувати з доходу ОСОБА_1 першочергово та одноразово витрати на проведення дій в розмірі 51 грн. 27 коп., перераховуючи їх на користь ВДВС Котелевського РУЮ на р/р ВДВС по 10% для погашення виконавчого збору, який становить 1300 грн. на користь ВДВС та по 10% основного боргу, який становить 13 000 грн., перераховуючи його на користь ОСОБА_4та вирішено після стягнення виконавчого збору в повному розмірі основний борг стягувати по 20% від доходу боржника.

Так, 10 грудня 2015 року старшим державним виконавцем було винесено постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження, автомобіль НОМЕР_3, та про розшук даного майна боржника.

Дану постанову та дії державного виконавця скаржник вважає незаконними та такими, що порушують його законні права, оскільки, державним виконавцем порушено частину 6 статті 52 Закону України «Про виконавче провадження», так як державним виконавцем обтяжено рухоме майно транспортний засіб Renault Fluence, д.н.з. НОМЕР_2, яке перебуває у спільній власності з ОСОБА_4, а не на частку у майні, яка належить йому на праві власності.

В судовому засіданні скаржником вказувалось про те, що вищевказані дії державного виконавця він вважає, незаконними та такими, що порушили його законні права, оскільки 05.03.2016 року він був зупинений працівниками ДПС ГУНП в Київській області, якими був складений Акт огляду та тимчасового затримання транспортного засобу Renault Fluence, д.н.з. НОМЕР_2, та передано на тимчасове зберігання на спеціальний майданчик.

Скаржником наголошувалось на тому, що 14.03.2016 року він письмово звертався до в.о. начальника ВДВС Котелевського РУЮ в Полтавській області з проханням прийняти постанову про передачу легкового автомобіля НОМЕР_1, 2012 року випуску, йому на відповідальне зберігання, але заява останнього була залишена без відповідного реагування, чим було вкотре порушено його права

Частиною 1 та частиною 2 статті 6 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що державний виконавець зобовязаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб. Державний виконавець розяснює особам, які беруть участь у виконавчому провадженні або залучаються до проведення виконавчих дій, їхні права згідно з вимогами цього Закону.

Так, частиною 1 статті 11 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобовязаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

У відповідності до положення ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Стягнення на майно боржника звертається в розмірі і обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат, повязаних з організацією та проведенням виконавчих дій, штрафів, накладених на боржників під час виконавчого провадження. У разі якщо боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця.

Так, судом встановлено, що у відповідності до відповіді регіонального сервісного центру в Полтавській області, за безпосередньо боржником - ОСОБА_1, як власником, зареєстровані транспортні засоби: автомобіль НОМЕР_3, Ford Escort 1992 року випуску та МАЗ 8114, 1988 року випуску, шас. 884888.

Як вбачається з відповіді Взводу роти ДПС ГУНП України в Київській області, яким безпосередньо проводився огляд та тимчасове затримання транспортного засобу, згідно відповіді регіонального сервісного центру в Полтавській області, автомобіль НОМЕР_3, зареєстрований за ОСОБА_1, як єдиним власником даного автомобіля.

Будь-яких належних відомостей з приводу належності транспортного засобу Renault Fluence, д.н.з. НОМЕР_2, двом власникам матеріали виконавчого провадження та право установчі документи не містять, що вказує про безпідставність тверджень скаржника про те, що копію рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 16.10.2014 року було ним передано державному виконавцю.

На підтвердження даних висновків суду свідчить і відсутність зазначення такої обставини ОСОБА_1 і в своїх поясненнях державному виконавцю від 06.11.2015 року.

Таким чином, з огляду на норми ЗУ «Про виконавче провадження», які мають спеціальний характер застосування, та фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що дії державного виконавця в момент винесення постанови про накладення арешту та розшук транспортного засобу проводились в рамках, у спосіб та у відповідності до вимог ЗУ «Про виконавче провадження».

Більше того, судом встановлено та не заперечувалось скаржником, що безпосередньо боржник - ОСОБА_1 в своїх поясненнях від 06.11.2015 року зобовязувався сплати на користь ОСОБА_4 кошти в сумі 13 000 грн., при цьому дана заява останнім не відкликалась та постанова державного виконавця про відкриття провадження ОСОБА_1 не оскаржувалась.

Так, судом беззаперечно встановлено, що на момент відкриття провадження з виконання виконавчого листа про стягнення грошових коштів в сумі 13 000 грн. з боржника ОСОБА_1 на користь стягувача ОСОБА_4, та на момент винесення державним виконавцем оскаржуваних постанов транспортний засіб рахувався за єдиним власником боржником - ОСОБА_1, що підтверджується матеріалами виконавчого провадження та відповідними реєструючими документами.

Більше того, на момент огляду та тимчасового затримання транспортного засобу працівниками взводу роти ДПС ГУНП України в Київській області даний транспортний засіб також був зареєстрований за єдиним власником ОСОБА_1.

При цьому, твердження скаржника про те, що інформація щодо транспортного засобу марки Renault Fluence, д.н.з. НОМЕР_2, належить йому та стягувачу ОСОБА_4 на праві спільної часткової власності була відома державному виконавцю на момент винесення оскаржуваних постанов, є надуманими, не відповідають дійсним обставинам справи і спростовуються матеріалами виконавчого провадження.

Як вбачається, з матеріалів виконавчого провадження, які були оглянуті судом в судовому засіданні, боржником ОСОБА_1 було повідомлено державного виконавця про те, що спірний транспортний засіб належить йому - ОСОБА_1 та стягувачу ОСОБА_4 на праві спільної часткової власності на підставі рішення суду, лише 14.03.2016 року, а саме після огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, при цьому будь-яких підтверджуючих дану обставину документів останнім державному виконавцю надано так і не було.

Крім того, скаржником не було зазначено та доведено належними і допустимими доказами ту обставину: яким чином було порушено державним виконавцем під час винесення постанов про арешт та розшук транспортного засобу його права - як боржника, з урахуванням зазначених ним обставин, що він являється поряд зі стягувачем співвласником вказаного транспортного засобу та одноособовим його користувачем.

В свою чергу будь-яких скарг щодо неправомірності даних постанов чи дій державного виконавця з приводу їх винесення від стягувача та співвласника ОСОБА_4 матеріали виконавчого провадження не містять.

Поряд з цим, судом встановлено, що боржником - ОСОБА_1 зобовязання перед стягувачем - ОСОБА_4 були фактично виконані в повному обсязі безпосередньо після огляду та тимчасового затримання транспортного засобу.

Таким чином, з огляду на вищевикладене суд приходить до переконливого висновку, що дії боржника ОСОБА_1 по фактичному виконанню рішення суду свідчать про те, що останньому було достеменно відомо про наявність невиконаних ним зобовязань перед стягувачем ОСОБА_4, та при цьому, останнім зволікалось виконання даних зобовязань, оскільки з моменту відкриття виконавчого провадження 02 листопада 2015 року та на момент закінчення виконавчого провадження 01.04.2016 року сума невиконаних зобовязань ОСОБА_1 залишилась майже незмінною, а строки виконання вказаного виконавчого провадженння становили близько 5 місяців.

При цьому, твердження скаржника про те, що дії державного виконавця в частині залишення його заяви від 14.03.2016 року про передачу йому на відповідальне зберігання спірного транспортного засобу, який являється по суті предметом спору, є такими, що по своїй суті вказують про визнання скаржником дій державного виконавця з приводу арешту та розшуку транспортного засобу - законними та свідчать про суперечливість тверджень скаржника зазначених ним в ході судового розгляду.

В свою чергу не вирішення державним виконавцем заяви скаржника про передачу затриманого транспортного засобу йому на відповідальне зберігання не тягне за собою правових наслідків для визнання оскаржуваних постанов незаконними, що вказує про безпідставність вищевказаних тверджень скаржника.

Так, з матеріалів виконавчого провадження вбачається, що державним виконавцем ВДВС Котелевського РУЮ ОСОБА_5 повідомлялось боржника про те, що останнім сплачений борг та витрати сплачені в повному обсязі і були перераховані за належністю. Постанова про відмову у розшуку автомобіля не може бути винесена державним виконавцем, так як повинна бути затверджена начальником ВДВС Котелевського РУЮ, в звязку з тим, що на момент виконання зобовязань боржником вирішувалось питання про призначення В.о. начальника ВДВС Котелевського РУЮ.

При цьому, як вбачається з матеріалів виконавчого провадження, оглянутого в судовому засіданні, 01 квітня 2016 року Заступником начальника ГТУЮ з питань державної виконавчої служби начальника УДВС ГТУЮ у Полтавській області ОСОБА_6 винесено постанову про передачу в 5-денний термін нарочно з відділу державної виконавчої служби Котелевського районного управління юстиції до відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області виконавчого провадження № 49197256 щодо стягнення заборгованості із ОСОБА_1 у розмірі 13 000, 00 грн. на користь ОСОБА_4.

Так, 01 квітня 2016 року державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області ОСОБА_7 виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 553/1910/14ц, виданого 24.11.2014 року Ленінським районним судом м. Полтави, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 різниці вартості предметів побуту в сумі 13 000 грн. закінчено.

Припинено чинність арешту легкового автомобіля НОМЕР_1, накладеного постановою державного виконавця ВДВС Котелевського РУЮ від 10.12.2015 року.

Припинено розшук майна боржника накладеного постановою державного виконавця ВДВС Котелевського РУЮ від 10.12.2015 року.

Таким чином, суд приходить до висновку, що державним виконавцем виконавчої служби Котелевського районного управління юстиції ОСОБА_2 правомірно визначено спосіб виконання в примусовому порядку ОСОБА_1 зобовязань перед ОСОБА_4, що свідчить про законність постанов про розшук та арешт транспортного засобу, в результаті чого настало та фактичне виконання боржником своїх зобовязань.

При цьому, суд сприймає критично і твердження скаржника з приводу того, що оскаржувані постанови йому на його адресу не направлялись, що позбавило його можливості у 10- денний строк їх оскаржити, як такі що не відповідають дійсним обставинам та спростовуються матеріалами справи за наступних обставин.

Так, згідно наданих безпосередньо скаржником даних з приводу реєстрації направленої ВДВС кореспонденції вбачається, що постанова про накладення арешту на майно ОСОБА_1 була направлена на адресу останнього 10.12.2015 року за вих. № 2574.

Дана обставина підтверджується також і матеріалами виконавчого провадження, відповідно до якого 10.12.2015 року супровідним листом дана постанова була направлена Територіальному сервісному центру № 5341 та сторонам виконавчого провадження.

Сам по собі факт не направлення чи не отримання боржником процесуальних документів, а саме оскаржуваних постанов, не може вказувати про їх незаконність, оскільки дані обставини не існували і не могли існувати на час їх винесення, в звязку з чим вказані твердження заявника суд визнає безпідставними.

При цьому, про визнання даної обставини, як окремої вимоги щодо визнання бездіяльності державного виконавця, ОСОБА_1 в рамках даної скарги до суду не звертався, що вказує про відсутність юридичного підгрунття для визнання незаконними винесених державним виконавцем зазначених постанов за обставин вказаних скаржником.

Поряд з цим, суд критично сприймає виписку відділення поштового звязку щодо отримання кореспонденції ОСОБА_1, оскільки даний документ не відповідає установленій формі до даного виду документу та не містить всих обовязкових реквізитів, що вказує про неналежність та недопустимість даного документу, як доказу по даній справі.

У відповідності до п. 3.20 «Інструкції з організації примусового виконання рішень», затвердженої Наказом Міністерства

юстиції України 02.04.2012, № 512/5» копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження, які державний виконавець зобов'язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами за адресами, зазначеними у виконавчому документі, або іншими адресами, про які стало відомо державному виконавцю, або зазначеними у письмовій заяві сторони виконавчого провадження, у тому числі шляхом факсимільного звязку або електронною поштою.

Таким чином, дії державного виконавця є такими, що відповідають та узгоджуються з вимогами «Інструкції з організації примусового виконання рішень» та вчинені у відповідності в межах та у спосіб визначеними положеннями ЗУ «Про виконавче провадження».

Твердження скаржника щодо зволікання державним виконавцем вирішення питання про закінчення державним виконавцем вказаного виконавчого провадження в звязку з його повним, фактичним виконанням носять обєктивний характер. Дані обставини не оспорювались самим скаржником та не є предметом судового розгляду за даною скаргою, в звязку з чим не приймаються судом до уваги і не можуть бути прийняті судом як окремі підстави для визнання оскаржуваних постанов незаконними, оскільки причинно наслідковий звязок між протиправністю та незаконністю винесення постанов і затриманням транспортного засобу з діями щодо неможливості винесення державним виконавцем постанови про закінчення виконавчого провадження відсутній.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини в справі «Immobiliare v. Italy» від 28.07.1999 року вказано, що коли внутрішнє законодавство держави допускає невиконання остаточного рішення суду на шкоду одній із сторін, право на судовий розгляд стає ілюзорним.

При цьому, виконання судового рішення, ухваленого будь-яким судом, має розглядатися як невідємна частина судового розгляду у сенсі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Провадження у справі та виконавче провадження є відповідно першою і другою стадіями одного провадження, що зазначено в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Skordino v.Italy».

Виконавче провадження не може бути відокремлене від судового, і ці обидва провадження потрібно розглядати як цілісний процес, що визначено в рішенні Європейського суду з прав людини в справах «Estima Jorge v Portugal» від 21.04.1998 року, «Silka v Slovakia» від 13.06.2006 року.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 383,384,385,387 ЦПК України, Закону України «Про виконавче провадження», «Інструкції з організації примусового виконання рішень», затвердженої Наказом Міністерства

юстиції України 02.04.2012, № 512/5», суд -

У Х В А Л И В :

В задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії державного виконавця виконавчої служби Котелевського районного управління юстиції ОСОБА_2 відмовити за безпідставністю та необґрунтованістю.

Апеляційну скаргу на ухвалу суду першої інстанції може бути подано до Апеляційного суду Полтавської області через Ленінський районний суд м. Полтави протягом пяти днів з дня проголошення ухвали.

Суддя Ленінського районного суду м. Полтави ОСОБА_8