Справа № 351/1773/15-ц
Провадження № 22-ц/779/820/2016
Головуючий у 1 інстанції Сегін І.Р.
Суддя-доповідач Вакарук В.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого-судді: Вакарук В.М.

суддів: Бойчука І.В., Горейко М.Д.,

секретаря: Шемрай Н.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Снятинської міської ради, третя особа - відділ Держгеокадастру в Снятинському районі про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання недійсним свідоцтва про право власності на земельну ділянку та скасування реєстрації права власності на земельну ділянку, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Снятинського районного суду від 22 лютого 2016 року,-

в с т а н о в и л а :

Рішенням Снятинського районного суду від 22 лютого 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Снятинської міської ради, третя особа - відділ Держгеокадастру в Снятинському районі про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання недійсним свідоцтва про право власності на земельну ділянку та скасування реєстрації права власності на земельну ділянку відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, зазначає, що користувався спірною земельною ділянкою більше 15 років на підставі усної домовленості з попереднім власником ОСОБА_4, що підтверджується свідченнями свідків, тому на підставі ст.119 ЗК має першочергове право на приватизацію цієї ділянки. Рішенням Снятинської міської ради від 05.12.1997 року ОСОБА_4 передано у приватну власність дві земельні ділянки - 0,08 га біля будинку та спірну земельну ділянку 0,10 га по АДРЕСА_1, якою він з дружиною користувався до 2014 року. В рішенні суд помилково зазначив, що позивач обробляв земельну ділянку, площею 0,1873 га, так як спір іде за ділянку, площею 0,10 га ОСОБА_4, решту землі обробляла мати ОСОБА_5, а після її смерті - ОСОБА_6 до 2014 року. Оскільки за будинком попереднього власника ОСОБА_7 була закріплена земельна ділянка загальною площею 0,1872 га, то Снятинська міська рада безпідставно передала у приватну власність ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,2872 га, яка до придбаного ним будинку не належала, тому просить рішення суду скасувати, прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В судовому засіданні апелянт ОСОБА_2 вимоги скарги підтримав, інші сторони в судове засідання не з'явилися з невідомих суду причин, хоча про день та час розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку.

Вислухавши доповідача, пояснення сторін та їх представників, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.59,60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Встановлено що, ОСОБА_8 є власником земельної ділянки, площею 0,3043 га, що по АДРЕСА_1 для ведення особистого селянського господарства та земельної ділянки, площею 0,0994 га, по цій же адресі для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд згідно державних актів на право власності на землю від 26.02.2009 року (а.с.5,6).

З матеріалів справи вбачається, що згідно договору дарування від 11.04.2014 року ОСОБА_9 подарувала ОСОБА_3 житловий будинок по АДРЕСА_2 що розташований на земельній ділянці площею 0,1000 га /кадастровий номер:НОМЕР_1, яка межує із земельною ділянкою позивача (а.с.55).

Рішенням Снятинської міської ради №684-35/2014 від 26.06.2014 року надано дозвіл ОСОБА_3 на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі на земельну ділянку, площею 0,1873га для ведення особистого селянського господарства за адресою: АДРЕСА_2 а рішенням цієї ж ради від 27.11.2014 року (п.п.10,11) затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі та вирішено передати у її власність ОСОБА_3 Згідно свідоцтва про право власності від 05.12.2014 року останньому передано в приватну власність вказану земельну ділянку (а.с.57,58,118,120-121).

Оспорюючи вищезазначені рішення міської ради з приводу передачі спірної земельної ділянки в розмірі 0,10 га відповідачу, ОСОБА_2 обґрунтовує своє право на зазначену земельну ділянку тим, що він з дозволу попереднього власника ОСОБА_4 користувався нею 15 років, а тому міська рада повинна була надати зазначену земельну ділянку йому, а не ОСОБА_3

Згідно ст. 119 Земельного кодексу України громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15 років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання у користування.

Розмір цієї земельної ділянки встановлюється у межах норм, визначених цим Кодексом. Передача земельної ділянки у власність або у користування громадян на підставі набувальної давності здійснюється в порядку, встановленому цим Кодексом відповідно до вимог ст.116 ЗК України, відповідно до яких громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим кодексом або результатами аукціону.

Таким чином, права осіб на набуття прав на земельну ділянку за набувальною давністю, на яке посилається ОСОБА_2, не можуть бути прийняті до уваги, адже підпунктом «б» п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз'яснено, що відповідно до положень статті 119 ЗК, який набрав чинності з 01 січня 2002 року передача громадянину у власність або земельної ділянки, якою він добросовісно, відкрито і безперервно користується протягом 15 років за відсутності документів про право на цю земельну ділянку, здійснюється у порядку, встановленому ЗК України. Зворотньої дії в часі ця норма немає, з цих підстав позивач не вправі претендувати на надання йому спірної ділянки за набувальною давністю. Тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач не набув прав на спірну земельну ділянку.

Відповідно до ст.22 ЗК України (в редакції 1990 року), який діяв на час прийняття рішення Снятинської міської ради від 05.12.1997 року №2, передбачено, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється.

Із матеріалів справи вбачається, що відповідно до списків громадян, яким передано в особисту власність земельні ділянки, затверджених рішенням №2 сесії Снятинської міської ради від 05.12.1997 року із архівного відділу Снятинської райдержадміністрації від 20.07.2015 року, вирішено передати в особисту власність ОСОБА_4 земельну ділянку по АДРЕСА_1, площею 0,10 га. та земельну ділянку 0,08 га (а.с.42).

Однак, ОСОБА_4 у встановленому законом на той час порядку, не реалізувала рішення міської ради від 05.12.1997 року №2, не виготовила технічну документацію та не отримала правовстановлюючі документи на спірну земельну ділянку.

Таким чином, суд дійшов вірного висновку, що ОСОБА_4 не стала належним землекористувачем спірної земельної ділянки, відтак не могла передавати її на законних підставах в користування позивачу, а оскільки державного акту на спірну земельну ділянку не отримувала, то відповідно і дана земельна ділянка не вибувала з володіння Снятинської міської ради, до якої позивач не звертався у встановленому законом порядку за вирішенням питання про надання йому користування спірної земельної ділянки.

Встановлено, що спірна земельна ділянка, площею 0,1872 га для ведення особистого селянського господарства була закріплена за господарством по АДРЕСА_2, яке належить ОСОБА_3, що підтверджується актом земельно-узгоджувальної комісії від 06.03.2014 року, витягами із погосподарської книги домоволодіння, довідками міської ради від 03.07.2014 року, витягом із генерального плану м. Снятин, розробленого у 1995 р., рішенням Снятинської міської ради від 29.12.1993 року №11, виданим на ОСОБА_8, як власниці суміжного господарства АДРЕСА_1 в якому зазначена план-схема її земельної ділянки і вказано суміжним користувачем спірної земельної ділянки ОСОБА_10 попереднього власника цього господарства. господарства (а.с.48-50,53)

При таких обставинах справи суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про те, Снятинською міською радою, в межах наданих законом повноважень, передано ОСОБА_3 у приватну власність вказану земельну ділянку, як власнику вищезазначеного господарства. Оскільки позивач не був правомірним власником або користувачем спірної земельної ділянки, його права та інтереси не були порушені.

Не заслуговують на увагу посилання апелянта про те, що він користувався спірною земельною ділянкою більше 15 років, а тому в порядку ст.119 ЗК України має право на її користування, оскільки ним не представлено доказів того, що він звертався у встановленому цим Кодексом порядку за реалізацією свого права і що дана земельна ділянка надавалася йому у встановленому законом порядку.

Судом першої інстанції обґрунтовано не взято до уваги пояснення свідків, на яких посилається апелянт, оскільки останніми встановлено лише факт користування спірною земельною ділянкою позивачем, а такі свідчення не є допустимими доказами набуття позивачем юридичного права на земельну ділянку. Фактичне користування не створює права на неї незалежно від тривалості користування, якщо її не було надано в установленому земельним законодавством порядку.

З цих підстав доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Виходячи із змісту ч. 2 ст. 303 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не вправі переоцінювати докази, які судом першої інстанції досліджені у встановленому законом порядку, а апеляційна скарга не містить посилання на нові докази, що давало б підставу для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового або зміни рішення.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням вимог закону, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст.307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, рішення Снятинського районного суду від 22 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий В.М. Вакарук

Судді: І.В. Бойчук

М.Д. Горейко