АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4796/16 Справа № 204/910/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - Токар Н. В. Доповідач - Григорченко Е.І.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2016 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

Головуючого: Григорченка Е.І.

Суддів колегії: Кочкової Н.О., Черненкової Л.А.

при секретарі Григор'євій В.А.

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 19 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Красногвардійського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції, треті особи - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» про зняття арешту з майна,-

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом про зняття арешту з майна.

Свої позовні вимоги обґрунтував тим, що постановою державного виконавця Красногвардійського ВДВС Дніпропетровського МУЮ від 10.05.2012 року було накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_4 в межах суми звернення стягнення 156187,56 грн., але постановою державного виконавця було повернуто виконавчий документ, а арешт скасовано не було, що змусило позивача звернутися з даним позовом до суду.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 19.04.2016 року відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Не погодившись з рішенням, ОСОБА_4 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення вимог.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду зміні в частині обгрунутування відмови у позові, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 20 грудня 2007 року між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір №0.

19 грудня 2013 р. Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» за договором купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, права та обов'язки кредитора за договором №0 від 20 грудня 2007 року було передано Публічному акціонерному товариству «Дельта Банк».

08.05.2012 р. при виконанні виконавчого листа №2-573/11, виданого 28.03.2012 р. Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області, державним виконавцем була винесена постанова про арешт майна ОСОБА_4 та заборону на його відчуження.

10.05.2012 р. державним виконавцем була винесена постанова про арешт нерухомого майна - 1/3 частки права власності квартири АДРЕСА_1, належного ОСОБА_4, та заборону на його відчуження.

На підставі заяви ПАТ «Дельта Банк», Красногвардійський ВДВС Дніпропетровського МУЮ перерахував на користь ПАТ «Дельта Банк» суму у розмірі 102000,00 грн., також, Красногвардійським ВДВС з отриманих від реалізації майна позивача, було сплачено 1200,00 грн. за проведення звіту з оцінки майна, 11552,28 грн. - виконавчий збір, 5060,00 грн. - витрати зі зберігання майна, 9539,00 грн. - плата за зберігання майна.

Позивачем була сплачена заборгованість перед ПАТ «Дельта Банк» у сумі 102000,00 грн., яка була зазначена останнім у заяві.

05.12.2014 р. постановою державного виконавця, виконавчий лист №2-573/11, виданий 28.03.2012 р. Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області був повернутий стягувачу на підставі п.8 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження».

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд виходив з того, що було рішення про солідарне стягнення суми боргу з ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_4, проте зазначені сторони не були залучені до участі у справі та відсутній акт опису та арешту спірного майна.

Але з такими висновками суду погодитись неможливо з наступних підстав.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, посилаючись на постанову Пленуму Верховного Суду України від 27 серпня 1976 року №6 "Про судову практику в справах про виключення майна з опису", прийшов до помилкового висновку, що позивачем не були залучені до участі у справі інші боржники, оскільки позивач просить скасувати арешт на майно, непов'язаного з вирішенням питання про виключення майна з опису.

Тому колегія суддів вважає, що доводи апелянта в цій частині є обґрунтованими.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Позовом є матеріально-правовий спір між сторонами цивільних або інших правовідносин, а рішення суду - це судовий акт, яким, по суті, вирішується цей матеріально-правовий спір.

З позовом до ДВС звернувся позивач, який є стороною виконавчого провадження

Між сторонами виконавчого провадження і державним виконавцем чи іншою посадовою особою ДВС існують виключно процесуальні відносини.

З позовної заяви вбачається, що позивач фактично не погоджується з діями, рішенням державного виконавця, який на думку позивача, повинен був зняти арешт з належного йому майна, але цього не зробив.

В даному випадку, між позивачем та державним виконавцем існують процесуальні відносини, які вирішуються в іншому порядку, передбаченого розділом VII ЦПК України, отже утаких випадках повинні застосовуватись інші відповідні способи судового захисту.

Посилання апелянта на те, що відповідно до ч. 5 ст. 60 Закону України "Про виконавче провадження", арешт з майна може бути знятий за решенням суду, не може бути прийнято судом до уваги, та задоволено позов про скасування арешту, оскільки зазначена норма Закону передбачає зняття арешту увсіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження.

Постановою державного виконавця від 05.12.2014 року виконавчий документ повернуто стягувачу відповідно до п.8 ч.1 ст. 47, ст. 50 Закону України "Про виконавче провадження", через відсутність майна та коштів, на які можливо звернення стягнення. /а.с. 36-37/.

Відповідно до п.8 ч.1 ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження". Виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо коштів, що надійшли від реалізації заставленого майна, недостатньо для задоволення вимог стягувача-заставодержателя за виконавчим документом, на підставі якого звернуто стягнення на заставлене майно.

Доводи апелянта, що виконавче провадження завершено, тому арешт накладений на майно знімається, не може бути підставою для задоволення позову, оскільки норми вказаної статті передбачають закінчення виконавчого провадження зі зняттям арешту у випадку повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, а не у випадку повернення виконавчого документа стягувачу, як зазначено у постанові від 05.12.2014 року.

Інші доводи відповідача, приведені в апеляційній скарзі, не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки вони зводяться до особистого тлумачення апелянтом норм матеріального закону.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню саме з цих підстав, тому рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині обґрунтування відмови у позові.

Керуючись ст. 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 19 квітня 2016 року змінити в частині обґрунтування відмови у позові.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

СУДДІ: