Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 червня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області у складі: головуючого Буцяка З.І.,

суддів Гордійчук С.О., Ковальчук Н.М.;

секретар судового засідання Коробчук А.М.,

з участю представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду в м. Рівному цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю „Кредитні ініціативи" на рішення Костопільського районного суду від 12 квітня 2016 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю „Кредитні ініціативи" до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості,

в с т а н о в и л а :

У грудні 2015 року ТОВ „Кредитні ініціативи" звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення 166 810, 11 грн. кредитної заборгованості.

Рішенням Костопільського районного суду від 12 квітня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

В поданій на це рішення апеляційній скарзі позивач посилався на те, що в засіданні суду першої інстанції 13 січня 2016 року відповідачка його позовні вимоги визнала частково, а саме в частині заборгованості за кредитом у розмірі 69 501, 17 грн. та в частині заборгованості за відсотками за користування кредитом у розмірі 55 499, 15 грн., і не погодилася лише з розміром пені, що підтверджується звукозаписом судового засідання від 13 січня 2016 року.

Посилання Костопільського районного суду в оскаржуваному рішенні на те, що після направлення відповідачу письмового повідомлення з вимогою про дострокове погашення всієї суми заборгованості кредитний договір № 045/08, укладений 28 січня 2008 року між банком і ОСОБА_1, припинив свою дію, та що ПАТ „Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" і позивач ТОВ „Кредитні ініціативи", як правонаступник відповідно до договору відступлення прав вимоги, втратили можливість нарахування та стягнення з ОСОБА_1 відсотків за кредитним договором, оскільки нарахування процентів за користування кредитними коштами, комісійних, неустойки поза строком дії кредитного договору не передбачено, не відповідають вимогам закону.

Згідно зі ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Виходячи з системного аналізу ст. ст. 525, 526, 599 і 611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання і не позбавляє права на отримання відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій, передбачених умовами договору та Цивільним кодексом України.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15, яка згідно зі ст. 360-7 Цивільного-процесуального кодексу України є обов'язковою для всіх судів України.

Покликаючись на ці обставини, ТОВ „Кредитні ініціативи" рішення місцевого суду вважало незаконним та необґрунтованим і просило апеляційний суд його скасувати й ухвалити у справі нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі і з'явилися в судове засідання, перевіривши подані докази та доводи апелянта, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною 3 ст. 303 ЦПК України визначено, що апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

З матеріалів справи вбачається, що відмовляючи позивачу у задоволенні його позовних вимог до відповідачки про стягнення кредитної заборгованості за кредитним договором № 045/08 від 28 січня 2008 року у розмірі 166 810, 11 грн., місцевий суд виходив з того, що у 2012 році первісний кредитор ПАТ „Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" скористався своїм правом на дострокове повернення всього кредиту та що з метою дострокового погашення всієї кредитної заборгованості за кредитним договором № 045/08 від 28 січня 2008 року за рішенням суду мало місце стягнення усієї кредитної заборгованості, а відтак строк дії цього кредитного договору сторін закінчився, і між ними існують лише невиконані зобов'язальні правовідносини, а тому банк, використавши у 2012 році своє право на дострокове повернення всього кредиту, після рішення Костопільського районного суду від 3 липня 2012 року не має права на повторне стягнення з боржника тіла кредиту, відсотків за користування кредитом та пені.

Проте погодитися повністю з такими висновками суду колегія суду не може.

Судом установлено, що 28 січня 2008 року між ЗАТ „Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком", правонаступником якого у подальшому стало ПАТ „Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк", і ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 045/08, відповідно до якого відповідачка отримала у банку кредит у розмірі 80 000 грн. під 17 % річних строком до 26 січня 2018 року, до якого у подальшому сторонами неодноразово вносилися зміни (а. с. 5-16).

Як видно з матеріалів справи, у порушення вимог ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України відповідачка узятих на себе зобов'язань за цим кредитним договором не виконала і станом на 18 грудня 2011 року допустила перед банком заборгованість на загальну суму 90 106, 58 грн.

У зв'язку із цим ПАТ „Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" у 2012 році, скориставшись наданим законом та укладеним із відповідачкою кредитним правочином правом вимагати дострокового повернення всього кредиту, звернувся в суд із позовом до ОСОБА_1 про стягнення 90 106, 58 грн. заборгованості за кредитним договором № 045/08 від 28 січня 2008 року.

Рішенням Костопільського районного суду від 3 липня 2012 року цей позов було задоволено (а. с. 78-79).

20 грудня 2012 року кредитору ПАТ „Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" Костопільським районним судом було видано відповідний виконавчий лист, строк пред'явлення якого до виконання стягувач пропустив без поважних причин (а. с. 80-82).

Пунктом 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно з ч. 1 ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Статтею 1077 ЦК України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором. Зобов'язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов'язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Судом установлено, що 17 грудня 2012 року ПАТ „Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" уклало з ТОВ „Кредитні ініціативи" договір відступлення прав вимоги, за яким позивач отримав право вимоги за кредитним договором № 045/08 від 28 січня 2008 року, який був укладений між банком і ОСОБА_1, у розмірі 79 838, 31 грн. (56270+13231,17+10337,14 = 79 838, 31 грн.) (а. с. 19-29, 40).

На момент відступлення прав вимоги рішення Костопільського районного суду від 3 липня 2012 року 13 липня 2012 року вже набрало законної сили і підлягало виконанню (а. с. 80).

Проте незважаючи на відступлення 17 грудня 2012 року прав вимоги за кредитним договором ОСОБА_1 № 045/08 від 28 січня 2008 року у розмірі 79 838, 31 грн. товариству з обмеженою відповідальністю „Кредитні ініціативи", первісний кредитор (банк) після такого відступлення 20 грудня 2012 року відповідно до рішення Костопільського районного суду від 3 липня 2012 року отримав виконавчий лист про стягнення з позичальника 90 106, 58 грн. кредитної заборгованості.

Даних про те, що первісний кредитор ПАТ „Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" повідомив ТОВ „Кредитні ініціативи" про отриманий ним 20 грудня 2012 року виконавчий лист у справі немає. У подальшому банк заміну сторони у виконавчому провадження за отриманим виконавчим листом від 20 грудня 2012 року у порядку, визначному ст. 378 ЦПК України, не зініціював.

Як уже було зазначено вище, первісний кредитор ПАТ „Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" строк пред'явлення до виконання виконавчого листа, який був виданий йому 20 грудня 2012 року Костопільським районним судом відповідно до рішення цього суду від 3 липня 2012 року про стягнення із ОСОБА_1 90 106, 58 грн. заборгованості за кредитним договором № 045/08 від 28 січня 2008 року, пропустив без поважних причин і внаслідок цього втратив можливість його примусового виконання.

Відповідачка своїх боргових зобов'язань за кредитним договором № 045/08 від 28 січня 2008 року у добровільному порядку виконувати не бажає.

Згідно із законом права ТОВ „Кредитні ініціативи" є похідними від прав ПАТ „Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк".

Тому з урахуванням того, що ПАТ „Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" як первісний кредитор строк пред'явлення виконавчого листа від 20 грудня 2012 року про стягнення з відповідачки 90 106, 58 грн. кредитної заборгованості до виконання пропустив без поважних причин і внаслідок цього втратив можливість його примусового виконання, заміни боржника у виконавчому провадженні з виконання виконавчого листа від 20 грудня 2012 року у визначеному законом порядку проведено не було, відповідачка добровільно виконувати свої боргові зобов'язання за кредитним договором № 045/08 від 28 січня 2008 року не бажає, - вимоги позивача у даній справі ТОВ „Кредитні ініціативи" до відповідачки ОСОБА_1, на думку колегії суддів, не можуть ґрунтуватися на договорі про відступлення прав вимоги від 17 грудня 2012 року, який був укладений між ПАТ „Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" і ТОВ „Кредитні ініціативи", оскільки він викликає сумнів у своїй достовірності у частині відступленого банком на користь ТОВ „Кредитні ініціативи" розміру кредитної заборгованості відповідачки за кредитним договором № 045/08 від 28 січня 2008 року.

Крім того, пред'явивши до відповідачки ОСОБА_1 вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за користування кредитом та пені, первісний кредитор (ПАТ „Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк") відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання кредитного зобов'язання. Після зміни строку виконання зобов'язання за кредитним договором № 045/08 від 28 січня 2008 року всі наступні платежі, які були передбачені графіком сплати щомісячних платежів, не мали правового значення, оскільки позичальник уже був зобов'язаний повернути кредит не згідно із графіком, а у повному обсязі й усі наступні щомісячні платежі, які були передбачені графіком, після цього не підлягали виконанню (постанови Верховного Суду України у справах № 6-249цс15, № 6-1707цс15).

Системний аналіз ст.ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору дає підстави для висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

За змістом ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом (постанова Верховного Суду України у справі № 6-1206цс15).

Проте позивач у даній справі ТОВ „Кредитні ініціативи" зазначених позицій Верховного Суду не врахував і, визначаючи розмір кредитної заборгованості відповідачки ОСОБА_1 у даній справі, виходив саме зі щомісячних платежів, які були передбачені графіком погашення заборгованості за кредитним договором № 045/08 від 28 січня 2008 року (а. с. 9-10, 41).

Інших розрахунків кредитної заборгованості відповідачки позивачем суду не надано.

Частиною 1 статті 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 131 ЦПК України сторони зобов'язані подати свої докази суду до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті.

Доводи апелянта про визнання ОСОБА_1 заборгованості в частині заборгованості за відсотками за користування кредитом у розмірі 55, 499, 15 грн. не ґрунтуються на матеріалах справи.

Що ж стосується визнання представником відповідачки боргу за тілом кредиту у розмірі 69 501, 17 грн. у суді першої інстанції, то колегія суддів не приймає цього часткового визнання позову представником відповідачки, оскільки такі дії представника суперечать закону та інтересам особи, яку він представляє.

Тому зважаючи на все наведене вище, рішення місцевого суду не у повній мірі відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України, через що підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст. 512, 514, 516, 525, 526, 599, 611, 1048, 1077 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 303, 304, 307, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю „Кредитні ініціативи" задовольнити частково.

Рішення Костопільського районного суду від 12 квітня 2016 року скасувати.

Товариству з обмеженою відповідальністю „Кредитні ініціативи" у задоволенні позову до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості відмовити.

Рішення Апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення. Воно може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді: