РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2016 року Приморський районний суд м. Одеси

у складі: головуючого судді Загороднюка В.І.

при секретарі Міневич Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

07 липня 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 в якому просить стягнути з відповідачки на користь: ОСОБА_1 борг за договором позики у розмірі 5000,00 дол. США, що згідно курсу НБУ станом на 07.07.2015 року (21,02 грн. за 1 дол. США) становить суму у розмірі 105100,00 грн., три процента річних з простроченої суми, у розмірі 150,00 дол. США 3153,00 грн., а всього 108253,00 грн., а також судові витрати у сумі 1082,53 грн.; на користь ОСОБА_2 борг за договором позики у розмірі 1000,00 дол. США, що згідно курсу НБУ станом на 07.07.2015 року (21,02 грн. за 1 дол. США) становить суму у розмірі 21020,00 грн., три процента річних з простроченої суми, у розмірі 90,00 дол. США 1891,80 грн., а всього 22911,80 грн., а також судові витрати у сумі 243,60 грн.

При цьому позивачі посилаються на те, що 25 грудня 2013 року за усним договором позики, ОСОБА_1 передала ОСОБА_3 у позику 5000,00 дол. США. При фактичному одержані вказаної суми відповідачка надала розписку від 25.12.2013 року, яка була складена у присутності свідка - ОСОБА_4. Згідно зазначеної розписки ОСОБА_3 зобовязувалася повернути отримані кошти до 2015 року на дату продажі квартири, яка досталася їй у спадок.

04 листопада 2014 року за усним договором позики, ОСОБА_2 передала ОСОБА_3 у позику 1000,00 дол. США. При фактичному одержані вказаної суми відповідачка надала розписку від 04.11.2014 року, згідно зазначеної розписки ОСОБА_3 зобовязувалася повернути отримані кошти до 2015 року на дату продажі квартири, яка досталася їй у спадок.

До теперішнього часу відповідачка отримані суми позики позивачам не повернула, чим взяті на себе зобовязання не виконує. У звязку з зазначеним позивачі звернулися до суду та вважають, що мають право на повернення сум позики наданих відповідно до вищезазначених договорів позики, а також отримання трьох процентів річних з прострочених сум.

В судове засідання позивачка ОСОБА_5 позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила задовольнити.

Позивачка ОСОБА_2 в судове засідання не зявилася, про час та місце проведення судового засідання судом повідомлялася належним чином.

Представник відповідачки в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що відповідачка свої зобовязання перед позивачами не порушувала оскільки, як це вбачається зі змісту розписки від 25 грудня 2013 року та 04 листопада 2014 року, строк повернення сум позики визначений днем продажу квартири АДРЕСА_1. На даний час зазначена квартира відповідачкою не продана.

Вислухавши пояснення присутніх у судовому засіданні сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що 25 грудня 2013 року ОСОБА_3 позичила у ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 5000 (пять тисяч) доларів США, які зобовязувалась повернути при укладанні угоди купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_2, про що відповідачкою була власноручно написана розписка.

04 листопада 2014 року ОСОБА_3 позичила у ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 1000 (однієї тисячі) доларів США, які зобовязувалась повернути в день продажу квартири за адресою: АДРЕСА_2, про що відповідачкою була власноручно написана розписка.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18 вересня 2013 року по справі № 6-63 цс 13, зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Зобовязання перестає діяти в разі його припинення з підстав, передбачених договором або законом ( ч. 1 ст. 598 ЦК України).

Стаття 610 ЦК України визначає, що порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання.

Частиною 1 статті 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Зі змісту розписки від 25 грудня 2013 року вбачається, що ОСОБА_3 зобовязувалася повернути ОСОБА_1 суми позику при укладанні угоди купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_2. Зі змісту розписки від 04 листопада 2014 року вбачається, що ОСОБА_3 зобовязувалася повернути ОСОБА_6 суми позику в день продажу квартири за адресою: АДРЕСА_2.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно ч. 1 ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Всупереч зазначеним нормам цивільного процесуального законодавства України, позивачами жодного доказу здійснення ОСОБА_3 продажу квартири за адресою: АДРЕСА_2, суду надано не було, тому всі сумніви щодо виконання нею своїх зобовязань за договором позики від 25 грудня 2013 року та 04 листопада 2014 року суд трактує на користь відповідачки та не вбачає порушення нею умов зазначених зобовязань.

Враховуючи вищевикладене суд вважає позовні вимоги ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики безпідставними та недоведеними.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 526, 530, 610, 1046, 1049 ЦК України ст.ст. 3, 10, 11, 60, 88, 213 - 215 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики - відмовити.

Рішення може бути оскаржено, про що протягом десяти днів з дня проголошення подається апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу потягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя

10 березня 2016 року