АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/3883/16 Головуючий 1 інстанції Алфьорова Т.М.
Справа № 645/6386/15-ц Доповідач: Коровін С.Г.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 серпня 2016 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого - Коровіна С.Г.

суддів - Коваленко І.П., Довгаль А.П.,

при секретарі - Личак А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 27 квітня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_1, яка діє в інтересах малолітніх ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, третя особа: Управління служби у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про визнання права власності у порядку спадкування за заповітом, за зустрічними позовами ОСОБА_3 до ОСОБА_2 та ОСОБА_1, яка діє в інтересах малолітніх ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, третя особа Управління служби у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про визнання права власності у порядку спадкування за законом та ОСОБА_1, яка діє в інтересах малолітніх ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 до ОСОБА_2, третя особа, що не заявляє самостійних вимог Управління служби у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради та державний нотаріус Дванадцятої Державної Харківської нотаріальної контора Азімова М.Ч. про визнання заповіту недійсним, -

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2015 рокуОСОБА_2 звернулася до суду з позовом про визнання права на майно у порядку спадкування за заповітом, посилаючись на те, що її батьку ОСОБА_8 та бабці ОСОБА_9 на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 31 березня 1998 року № 8-98-128248 належить АДРЕСА_1, а також ОСОБА_8 належить, на підставі договору - дарування, домоволодіння АДРЕСА_2. Після смерті ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_4 р. відкрилася спадщина, що складається з 1/2 частини спірної квартири та домоволодіння за вказаною адресою. Заповіту ОСОБА_8 не залишив. Після смерті ОСОБА_8 відповідно до ст. 1261 ЦК України спадкоємці першої черги були мати: ОСОБА_9 та діти: ОСОБА_2, ОСОБА_3 ОСОБА_4, ОСОБА_8 та ОСОБА_6 Всі спадкоємці відразу після його смерті звернулися до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини, а ОСОБА_2 в порядку передбаченому ст. 1274 ЦК України, відмовилася від прийняття спадщини на користь бабусі - ОСОБА_9 і тому по квартирі ОСОБА_9 буде належить 8/12 частин, а іншим спадкоємцям по 1/12 кожному; а по домоволодінню ОСОБА_9 буде належить 2/6 частки, а іншим спадкоємцям по 1/6 частині кожному. ІНФОРМАЦІЯ_5 померла бабуся ОСОБА_9, яка за життя склала заповіт від 13 вересня 2011 року, яким все своє майно заповіла онуці ОСОБА_2 Спадкоємців за законом, які мають право на обов'язкову частку у спадщині, згідно ст. 1241 ЦК України, після смерті бабусі не залишилось. 07.08.2014р. ОСОБА_2 звернулася до Дванадцятої Харківської державної нотаріальної конторі із заявою про прийняття спадщини, у зв'язку з чим була заведена спадкова справа. За життя ОСОБА_9 не отримала свідоцтво про право на спадщину. Просила визнати за нею право власності в порядку спадкування за заповітом на 8/12 частин квартири АДРЕСА_1 та 1/3 частини домоволодіння АДРЕСА_2 після смерті ОСОБА_9, померлої ІНФОРМАЦІЯ_5 р. У зв'язку з втратою оригіналів документів, а також у зв'язку з тим, що ОСОБА_9 свідоцтво про право власності не отримала, ОСОБА_2 була вимушена звертатися до суду з цим позовом.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_10 підтримав позовні вимоги в повному обсязі і дав пояснення про обставини викладені вище.

Відповідач ОСОБА_3 позов визнав та пред'явив зустрічний позов про визнання права власності в порядку спадкування за законом і просить визнати за ним право власності на 1/12 частин АДРЕСА_1 та 1/6 частину домоволодіння АДРЕСА_2 після смерті батька ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4. Вказав, що він спадщину прийняв, звернувшись 10.12.2011року до Дванадцятої Державної Харківської нотаріальної контора з заявою про прийняття спадщини.

Відповідач ОСОБА_1, яка представляє інтереси неповнолітніх дітей, з поданими позовами про визнання права власності у порядку спадкування не була згодна і вважала, що позивачі пропустили строк звернення для оформлення спадщини і не зверталися до суду з заявою про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини, не надано доказів стосовно що квартира АДРЕСА_1 зареєстрована за ОСОБА_3 та ОСОБА_8, позивачі без поважних причин не оформили свої спадкові права через нотаріальну контору. Неповнолітні діти: ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, опікуном яких є вона, після смерті батька ОСОБА_8 є спадкоємцями першої черги відповідно до ст. 1261 ЦК України.

ОСОБА_1 пред'явила зустрічний позов про визнання заповіту недійсним, посилаючись на те, що 13.09.2011р. ОСОБА_9 склала заповіт у Дванадцятій Харківській державній нотаріальній конторі, згідно якого усе своє майно на випадок власної смерті заповіла ОСОБА_2, але складений заповіт містить наступні порушення форми правочину: заповіт та виправлення, вчинені у тексті заповіту, не підписані неналежним чином. В порушені Інструкції «Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» в заповіті не вказано місце народження ОСОБА_9, а в графі «Підпис» заповіту ОСОБА_9 записано: «ОСОБА_9» і не зроблено жодних інших позначок. Просте перерахування прізвища, імені та по батькові (навіть і, можливо, написаних власноруч) не відповідає поняттю підпису, адже за своєю суттю підпис має відрізнятися від імені особи і становити окремий засіб індивідуалізації. Основною ціллю використання підпису є засвідчення того, що правочин містить волю саме цієї особи. ОСОБА_1 має сумніви щодо того, чи належав підпис заповідачу дійсно, і чи не був фальсифікований. Крім цього, у заповіті було неналежним чином виконано виправлення. Так, текст заповіту містить наступну фразу: «Виправлено! (підписаний) ОСОБА_3». Жодних інших позначок, підписів та печаток зроблено на заповіті не було. Таким чином, виправлення мало бути зрозумілим (незрозуміло, що саме було виправлено). Окрім цього, слід звернути увагу на те, що якщо навіть вважати напис «ОСОБА_9» її підписом, то теж саме не можна сказати про напис «ОСОБА_9» біля виправлення. Адже при цьому так звані «підписи» є явно нетотожними, що робить один з них недійсним, а заповіт в цілому - таким, що не викликає виникнення будь-яких правовідносин. Таким чином, заповіт ОСОБА_9 є недійсним через недодержання вимог форми правочину і не тягне за собою жодних юридичних наслідків. Просить відмовити в задоволенні позовних вимог.

Представник позивача ОСОБА_2 зустрічний позов ОСОБА_1, не визнав, вказував на те, що він є необґрунтованим і тому не підлягає задоволенню. Зустрічний позов ОСОБА_3 про визнання права власності у порядку спадкування за законом визнає в повному обсязі.

Третя особа - Управління служби у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради та державний нотаріус 12-ої Державної Харківської нотаріальної контора Азімова М.Ч. про день і час слухання справи сповіщалися належним чином, їх не явка не перешкоджає слуханню справи по суті.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 27 квітня 2016 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_1, яка діє в інтересах малолітніх ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, третя особа: Управління служби у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про визнання права власності у порядку спадкування за заповітом задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 8/12 частин квартири АДРЕСА_1 ( загальною площею 45,8 кв. м., ) та 1/3 частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 ( загальною площею 53,4 кв. м. та житловою площею -38,7 кв. м.) після смерті ОСОБА_9 у порядку спадкування за заповітом.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 та ОСОБА_1, яка діє в інтересах малолітніх ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, третя особа: Управління служби у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про визнання права власності порядку спадкування за законом задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/12 частин квартири АДРЕСА_1 ( загальною площею 45,8 кв. м.) та на 1/6 частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 ( загальною площею 53,4 кв. м. та житловою площею -38,7 кв.) після смерті ОСОБА_8 в порядку спадкування за законом.

Залишено відкритими 3/12 частини спадщини у квартирі АДРЕСА_1 та 3/6 частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1, яка діє в інтересах малолітніх ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 до ОСОБА_2, третя особа, що не заявляє самостійних вимог Управління служби у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, державний нотаріус 12- ої Державної Харківської нотаріальної контора Азімова М.Ч. про визнання заповіту недійсним відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала на нього апеляційну скаргу, в якій просить рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 27 квітня 2016 рокускасувати, та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про визнання права власності у порядку спадкування за законом та позовних вимог ОСОБА_2 про визнання права власності у порядку спадкування за заповітом. Просить звільнити її від сплати судового збору.

В обґрунтування скарги зазначено, що суд при ухваленні рішення не з'ясував всіх обставин по справі, які мали значення, а саме те, що на момент звернення до суду фактично був відсутній спір про право. Також зазначила, що втрачені документи посвідчували право власності інших осіб, а не ОСОБА_2 та ОСОБА_9

Колегія суддів, вислухавши суддю доповідача, пояснення з'явившихся осіб, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено наступне.

Позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом про визнання права на майно у порядку спадкування за заповітом, посилаючись на те, що її батьку ОСОБА_8 та бабці ОСОБА_9 на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 31 березня 1998 року № 8-98-128248 належить квартира АДРЕСА_1, а також ОСОБА_8 належить, на підставі договору - дарування, домоволодіння АДРЕСА_2. Після смерті ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_4 року відкрилася спадщина, що складається з ? частини спірної квартири та домоволодіння за вказаною адресою. Заповіту ОСОБА_8 не залишив. Після смерті ОСОБА_8 відповідно до ст. 1261 ЦК України спадкоємці першої черги є мати: ОСОБА_9 та діти спадкодавця: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_6 Всі спадкоємці відразу після його смерті звернулися до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини, а ОСОБА_2 в порядку передбаченому ст. 1274 ЦК України, відмовилася від прийняття спадщини на користь бабці ОСОБА_9 і тому по квартирі ОСОБА_9 буде належить 8/12 частин, а іншим спадкоємцям по 1/12 кожному; а по домоволодінню ОСОБА_9 буде належати 2/6 частки, а іншим спадкоємцям по 1/6 частині кожному. ІНФОРМАЦІЯ_5 року померла бабуся ОСОБА_9, яка за життя склала заповіт від 13 вересня 2011 року, згідно якого все своє майно заповіла онуці ОСОБА_2 Спадкоємців за законом, які мають право на обов'язкову частку у спадщині, згідно ст. 1241 ЦК України, після її смерті не залишилось.

07.08.2014р. вона звернулася до Дванадцятої Харківської державної нотаріальної конторі із заявою про прийняття спадщини, у зв'язку з чим була заведена спадкова справа. За життя ОСОБА_9 не отримала свідоцтво про право на спадщину. Позивач просила визнати за нею право власності в порядку спадкування за заповітом на 8/12 частин квартири АДРЕСА_1 та 1/3 частину домоволодіння по АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_9, померлої ІНФОРМАЦІЯ_5 року. У зв'язку з втратою оригіналів документів, а також у зв'язку з тим, що ОСОБА_9 свідоцтво про право власності не отримала, тому вимушена звертатися до суду з цим позовом.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з наступного.

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_4 року помер ОСОБА_8, про що відділом РАЦС по м. Харкову ХМУЮ зроблено актовий запис № 9554.

Після смерті ОСОБА_8 відкрилася спадщина, що складається із квартири АДРЕСА_1 , яка зареєстрована на праві спільної сумісної власності в рівних частках за ОСОБА_8 та його матір'ю ОСОБА_9 Зазначене підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 31.03.1998р.№ 8-98-128248, а також договором - дарування від 16.01.2009 року, посвідченого, нотаріусом ХМНО Горбатюк І.В. та зареєстрованого в електронному реєстрації прав власності на нерухоме майно 21.05.2002 р., що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Заповіту ОСОБА_8 не залишив.

Відповідно до положень ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно ч. 2 ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст. ст. 1261-1265 цього Кодексу.

Відповідно до приписів ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України, спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_8 є п'ять дітей: ОСОБА_2, ОСОБА_3 та малолітні діти: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, а також мати ОСОБА_9. Частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними.

Відповідно до ч.1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який бажає прийнятті спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має право подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

Згідно ч. 1 ст. 1270 ЦК України - для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, що починається з моменту відкриття спадщини.

Згідно ч. 1 ст.1272 ЦК України - якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

Згідно п.п. 3, 4 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину.

З матеріалів справи вбачається, що згідно відповіді 12-ої Харківської державною нотаріальної контори від 20.11.2015 року за №3445 /01-16 після смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 року ОСОБА_8 заведено спадкову справу за № 616/2011, що містить: заяву від 16.09.2011 року ОСОБА_12, яка діє в інтересах малолітніх дітей; заяву від 05.10.2011 року ОСОБА_2 , про відмову від спадщини на користь ОСОБА_3; заяву від 10.12.2011року ОСОБА_3 про прийняття спадщини. Заповіт від імені ОСОБА_8 не посвідчувався.

Мати померлого ОСОБА_3 на день смерті спадкоємця ОСОБА_3 проживала разом з ним в в квартирі АДРЕСА_1, що належало їм на праві спільної сумісної власності і тому спадщину прийняла фактично.

Таким чином, після смерті сина ОСОБА_9 набула право власності на 2/12 частки квартири, що разом з її 1/2 часткою в цілому складає 8/12 часток квартири (2/12 + 6/12 = 8/12), інші 4/12 часток належить дітям померлого ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_6 по 1/12 частині кожному.

По житловому будинку АДРЕСА_2 - ОСОБА_9 набула право власності на 2/6 (1/3) частки, а ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_6 по 1/6 частині кожному.

ІНФОРМАЦІЯ_5 року померла ОСОБА_9 що підтверджується свідоцтвом про смерть (актовий запис №6210 видано відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову).

Встановлено, що за життя ОСОБА_9 склала заповіт від 13 вересня 2011 року, який був посвідчений державним нотаріусом Дванадцятої Харківської державної нотаріальної конторі Азімовою М.Ч., реєстровий №2-732. Відповідно до цього заповіту ОСОБА_9 на випадок своєї смерті заповідала все своє майно, яке їй належить та повинно належати онуці - ОСОБА_2, тобто, позивач ОСОБА_2 є єдиним спадкоємцем за заповітом. Спадкоємців за законом, які мають право на обов'язкову частку у спадщині, згідно статті 1241 ЦК України, після смерті спадкодавця не встановлено.

Згідно відповіді Дванадцятої Харківської державною нотаріальної контори від 20.11.2015 року за №3445 /01-16 після смерті ОСОБА_8 заведено спадкову справу № 635/2014, що містить тільки заяву від 07.08.2014 року ОСОБА_2 про прийняття спадщини, інших заяв не надходило.

Враховуючи зазначені обставини суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги обґрунтовані і підлягають задоволенню.

Оспорюваний заповіт складено за життя 13 вересня 2011 року. Він був посвідчений державним нотаріусом Дванадцятої Харківської державної нотаріальної конторі Азімовою М.Ч., реєстровий №2-732. Відповідно до заповіту ОСОБА_9 на випадок своєї смерті заповідала все своє майно яке їй належить та повинно належати ОСОБА_2

Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Законодавцем встановлено ряд вимог до форми заповіту (ст. 1247 ЦК України). Серед них вимога письмової форми заповіту із зазначенням місця та часу складання, а також необхідність, щоб заповідач самостійно підписав односторонній правочин. Також вимога письмової форми заповіту із зазначенням місця та часу складання, а також необхідність, щоб заповідач самостійно підписав односторонній правочин.

Відповідно до ч.2 ст.207 ЦК України Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Заповіт відповідає вимогам ст. ст. 34, 58 Закону України «Про нотаріат»

Доводи позивача стосовно того, що в заповіті не вказане місце народження не відповідає дійсності, так як в заповіті зазначено місце народження спадкодавця, а саме: « м. Харків».

У графі «Підпис» заповіту ОСОБА_9 записано власноруч: «ОСОБА_9». Чинним законодавством України не встановлюється поняття підпису.

Позивач ОСОБА_1 стверджувала, що в заповіті вказане про виправлення, але незрозуміло, що саме було виправлено. При дослідженні заповіту встановлено, що, виправлення є в слові «підписаний», про що зазначила ОСОБА_13, вказавши « виправлене».

Заповіт є одним з різновидів односторонніх правочинів. Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, у тому числі, і щодо форми правочину. У даному випадку, форма правочину було дотримана при складанні заповіту

До посвідчення заповіту державним нотаріусом було встановлено особи сторін та перевірено їх дієздатність. При цьому нотаріус виконав вимоги діючої на момент посвідчення заповіту Інструкції. На момент посвідчення заповіту (13 вересня 2011 року) діяв Наказ Міністерства юстиції України від 03.03.2004 року № 20/5 «Про затвердження інструкції Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» Розділ 17 Інструкції регулює посвідчення заповітів. Відповідно до п. 157 Інструкції, заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем.

Підстав для визнання заповіту недійсним судом першої інстанції не встановлено. Відсутні підстави визнання заповіту недійсним і в апеляційній скарзі.

Згідно свідоцтва про право власності на житло в порядку приватизації від 31.03.1998 року квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_9 та ОСОБА_8 Згідно договору дарування від 16.01.2009 року ОСОБА_14 подарувала ОСОБА_8 будинок АДРЕСА_2. Зазначені правовстановлюючі документи не спростовані, договори не розірвані і не визнані недійсними.

Апелянтом не спростовано, що спірне майно не належало спадкодавцям. ОСОБА_1 не надано належних доказів на підтвердження того, що спірне майно належало або належить іншим особам.

Суд першої інстанції дав належну оцінку усім доводам сторін. Підстав до скасування судового рішення доводи апеляційної скарги не містять.

Колегія погоджується з рішенням суду і відхиляє апеляційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 27 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді -