У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 травня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Кадєтової О.В.,

Мостової Г.І., НаумчукаМ.І.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Харківської міської ради, Фонду державного майна України в особі регіонального відділення Харківської області, ОСОБА_4 про визнання права власності в порядку спадкування та за набувальною давністю, за касаційною скаргою ОСОБА_5, який діє від імені ОСОБА_3, на рішення Київського районного суду м. Харкова від 17 серпня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 10 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом. Зазначав, що він більше 38 років відкрито, добросовісно та безперервно користується будинком із господарськими спорудами по АДРЕСА_1. Вказаний будинок у 1950 році було збудовано його батьком ОСОБА_6 на виділеній останньому земельній ділянці. У вказаному будинку разом із ОСОБА_6 проживала його дружина і мати позивача - ОСОБА_7 Після смерті ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 року остання 21 березня 1980 року відчужила 39/100 частин домоволодіння по АДРЕСА_1 ОСОБА_8, а 16/100 частин - ОСОБА_9 за договорами купівлі-продажу. Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 21 грудня 1984 року вказані договори купівлі-продажу було визнано недійсними із зверненням майна та коштів у дохід держави. Після смерті матері ІНФОРМАЦІЯ_2 року він продовжував проживати у вказаному будинку та здійснює витрати на його утримання. Посилаючись на вказані обставини, просив визнати за ним право власності 45/100 частин будинок із господарськими спорудами по АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом, а на 55/100 його частин - за набувальною давністю.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 17 серпня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 10 листопада 2015 року, в задоволенні позову відмовлено.

ОСОБА_5, який діє від імені ОСОБА_3, звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив із того, що збудований батьком позивача у 1950 році будинок по АДРЕСА_1 є самочинним будівництвом у розумінні ст. 105 ЦК Української РСР, що унеможливлює спадкування частини цього будинку. Ця ж обставина унеможливлює визнання за позивачем права власності на іншу частину вказаного будинку за набувальною давністю. Крім того, 55/100 будинку по АДРЕСА_1 є комунальною власністю територіальної громади м. Харкова, оскільки рішенням Київського районного суду м. Харкова від 21 грудня 1984 року 39/100 частин та 16/100 частин цього будинку були звернуті в дохід держави. Таким чином, із 1991 року 55/100 частин будинку мали законного власника.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд погодився з такими висновками та залишив ухвалене ним рішення без змін.

Проте погодитись із такими висновками судів не можна.

Судами встановлено, що відповідно до довідки сільськогосподарської артілі «Червоний партизан» від 17 листопада 1950 року батьку ОСОБА_3 - ОСОБА_6 було наділено присадибну земельну ділянку площею 0,23 га по АДРЕСА_1, адреса місцезнаходження якої згодом була змінена на АДРЕСА_1.

Рішенням виконавчого комітету Харківської районної ради від 13 вересня 1950 року № 24 йому дозволено будівництво житлового будинку на земельній ділянці колгоспу «Червоний партизан», строк закінчення будівництва - жовтень 1951 року. Забудовник зобов'язаний додержуватися затвердженого проекту, плану садиби, протипожежних та санітарно-гігієнічних правил, виконати будівництво із встановлених матеріалів, провести озеленення та благоустрій садиби.

Відповідно до довідки районної ради депутатів Сталінського району м. Харкова, в 1950 році ОСОБА_6 було збудовано житловий будинок за цією адресою.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_6 помер.

Згідно з копією паспорта ОСОБА_3, з 20 грудня 1976 року його місце проживання було зареєстроване у АДРЕСА_1.

Відповідно до нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу від 21 березня 1980 року мати ОСОБА_3 - ОСОБА_7 відчужила 39/100 частин будинку АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_8, а 16/100 частин - ОСОБА_9

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 21 грудня 1984 року договори купівлі-продажу від 21 березня 1980 року щодо відчуження 39/100 частин та 16/100 частин будинку АДРЕСА_1 визнано недійсними; 39/100 частин вказаного домоволодіння (частина будівництва літ. «А-1») та 16/100 частин (літня кухня літ. «Б-1») звернуто в дохід Держави.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_7 померла.

За життя ОСОБА_7 склала заповіт від 17 березня 1995 року, відповідно до якого заповіла житловий будинок із надвірними спорудами по АДРЕСА_1 у рівних частинах синові ОСОБА_3 та онуці ОСОБА_4

Як встановлено судами, будинок по АДРЕСА_1 було збудовано ОСОБА_6 у 1950 році.

У 1950 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.

Згідно із ст. 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом.

Пунктом 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначено, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

Відповідно до п. 6 Постанови від 26 серпня 1948 року будівництво індивідуальних житлових будинків повинно здійснюватись за типовими та індивідуальними проектами.

Відповідно до п. 10 Постанови від 26 серпня 1948 року, у разі самочинного будівництва чи грубого порушення будівельно-технічних правил і норм, виконавчим комітетам міських (районних) рад депутатів трудящих надано право зобов'язувати забудовника припинити будівництво та в місячний строк власними силами та за власний рахунок знести всі зведені ним побудови чи частини побудови із приведенням земельної ділянки в порядок.

Таким чином, за змістом Указу від 26 серпня 1948 року та Постанови від 26 серпня 1948 року, вказані нормативні акти не пов'язували виникнення права власності на збудований у період їх дії будинок із реєстрацією права на нього, чи прийняттям такого в експлуатацію на підставі акта відповідної комісії. Якщо збудований у 1950 році будинок відповідав типовому чи індивідуальному проекту, особа, яка його збудувала на виділеній їй для цього земельній ділянці, вважалась власником такого будинку і він міг входити до спадкової маси.

Як убачається із дозволу № 24, виданого 13 вересня 1950 року виконавчим комітетом Харківської районної ради депутатів трудящих Харківської області, будівництво здійснюється за типовим проектом Б-110 Діпросільбуду 1949 року (а. с. 90).

Відповідно до довідки, виданої ОСОБА_6, у 1950 році він збудував будинок по АДРЕСА_1 (а. с. 10).

Доказів про те, що при будівництві будинку були грубо порушені будівельно-технічні правила і норми, а виконавчий комітет зобов'язував забудовника припинити будівництво та знести побудови не подано.

З огляду на викладене, не можна погодитись із висновком судів про те, що будинок АДРЕСА_1 є самочинним будівництвом, а відтак він є передчасним, а наведені підстави для відмови в позові неможливо визнати обґрунтованими.

Норми ЦК Української РСР не ставили у залежність проведення реєстрації будинку від того, чи буде вважатись його будівництво самовільним.

Самовільність будівництва пов'язувалась з іншими обставинами, зазначеними у ст. 105 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 524 ЦК Української РСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави.

Згідно із ст. 527 ЦК Української РСР спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті.

Частиною 1 ст. 529 ЦК Української РСР визначено, що при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.

Відповідно до ст. 548 ЦК Української РСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв.

Згідно із ст. 549 ЦК Української РСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 обґрунтовував свої вимоги про визнання права власності на 45/100 частин будинку у порядку спадкування тим, що після смерті його батька ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 року, він та його мати успадкували будинок у рівних частках, а після смерті матері він успадкував і її частку, фактично вступивши в управління та володіння спадковим майном. Оскільки рішенням Київського районного суду м. Харкова від 21 грудня 1984 року 39/100 частин АДРЕСА_1 (що становить частину будівництва літ. «А-1») та 16/100 частин вказаного домоволодіння (що становить літню кухня літ. «Б-1») звернуто в дохід Держави, то він має право на 45/100 частин вказаного домоволодіння у порядку спадкування.

Вирішуючи спір у цій частині, суди не з'ясували, хто прийняв спадщину у вигляді будинку АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_6 та які дії ОСОБА_3 свідчать про прийняття ним спадщини після смерті батьків.

Сама по собі прописка позивача за однією адресою із спадкодавцями не свідчить про вчинення дій по прийняттю спадщини. Чинним на момент смерті ОСОБА_6, ОСОБА_7 законодавством не було передбачено, що особа вважається такою, що прийняла спадщину, якщо вона проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Обгрунтовуючи свої вимоги про визнання права власності на 55/100 частин будинку АДРЕСА_1, ОСОБА_3 посилався на те, що з 1976 року він відкрито та безперервно володіє вказаним нерухомим майном, у тому числі і його частиною у розмірі 55/100, яку було звернуто в дохід держави рішенням суду від 21 грудня 1984 року, що є підставою для визнання права власності на цю частину майна згідно із ст. 344 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Із змісту ст. 344 ЦК України випливає, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).

Вирішуючи спір у цій частині, суди не дали належної оцінки доводам позивача про те, що він є давнісним володільцем 55/100 частин будинку АДРЕСА_1, фактично обмежились висновком про те, що спірний житловий будинок є самочинним будівництвом, право власності на який за набувальною давністю не може бути визнано судом, не перевірили його доводів та передчасно відмовили в задоволенні цієї частини вимог.

Оскільки вказана частка звернута в дохід держави, то суди мали з'ясувати, чи є відповідачі, до яких подано позов у цій частині, належними.

Наведені порушення норм процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК України) унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, тому судові рішення не можна визнати законними та обґрунтованими, в зв'язку з чим вони підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_5, який діє від імені ОСОБА_3, задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 17 серпня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 10 листопада 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ.О. Кузнєцов
Судді:Т.Л. Ізмайлова О.В. Кадєтова Г.І. Мостова М.І. Наумчук