Справа № 461/1679/16 Головуючий у 1 інстанції: Котельва К.О.
Провадження № 22-ц/783/4816/16 Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючої: Крайник Н.П.

суддів: Мельничук О. Я., Савуляка Р. В.

при секретарі: Куцику І.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду міста Львова від 16 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Державної інноваційної фінансово-кредитної установи про стягнення недонарахованої заробітної плати,-

в с т а н о в и л а:

10.03.2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до Державної інноваційної фінансово-кредитної установи, в якому просив стягнути з відповідача 111200,00 грн. недорахованої заробітної плати.

ОСОБА_2 позовні вимоги обгрунтовував тим, що відповідно до розділу 4 Положення про систему оплати праці та матеріального стимулювання працівників Української державної інноваційної компанії, затвердженого Постановою правління УДІК від 01 лютого 2006 року № 360, та п. 3 Додатку № 1 «Перелік надбавок, доплат, що встановлюються до посадових окладів працівників Української державної інноваційної компанії» за загальний трудовий стаж понад 20 років відповідач зобов»язаний був виплачувати йому щомісячну надбавку за вислугу років у розмірі 25% посадового окладу.

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2.

Вважає його незаконним, необгрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права та з неправильним встановленням обставин, які мають значення для справи.

Зокрема, в апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги те, що беззаперечною підставою для призначення працівникам додаткової заробітної плати у вигляді надбавки за трудовий стаж є наявність у Державній інноваційній фінансово-кредитній установі нормативних документів, а саме: Колективного договору та Положення «Про систему оплати праці та матеріального стимулювання працівників Установ», положеннями яких визначено право на встановлення працівникам додаткової заробітної плати за вислугу років, яка підтверджується записами у трудовій книжці, а не наказу посадової особи про встановлення такої надбавки. Судом необгрунтовано відхилено клопотання про витребування у відповідача розпорядчих документів (наказів) керівництва Установи за період 2006-2010 рр. про встановлення працівникам центрального апарату надбавки за трудовий стаж, оскільки дослідження зазначених документів дало б суду можливість встановити, що рішення керівництва Установи мали систематичний характер і були обов»язковими у відповідності до норм Колективних договорів та Положень «Про систему оплати праці та матеріального стимулювання працівників» та мали б стосуватися усіх без винятку працівників.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали та обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.ст. 11, 59, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно положень ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законим є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 15 Закону України «Про оплату праці» та ч. 2 ст. 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами. У разі, коли колективний договір на підприємстві не укладено, роботодавець зобов»язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво органом.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про колективні договори і угоди» колективний договір укладається на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форм власності і господарювання, які використовують найману працю і мають право юридичної особи.

Згідно ст. 13 КЗпП України зміст колективного договору визначається сторонами в межах їх компетенції, а в колективному договорі встановлюються взаємні зобов»язання сторін щодо регулювання виробничих, трудових, соціально-економічних відносин, зокрема нормування і оплати праці, встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати та інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій та ін.). Статтею 18 КЗпП України визначено, що положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємства, установи, організації незалежно від того, чи є вони членами професійної спілки, і є обов»язковими як для власника або уповноваженого ним органу, так і для працівників підприємства, установи, організації.

Відповідно до наказу Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5 «Про затвердження Інструкції зі статистики заробітної плати» фонд оплати праці складається з: фонду основної заробітної плати; фонду додаткової заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат. При цьому: фонд основної заробітної плати включає нарахування винагороди за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадових обов»язків), а до фонду додаткової заробітної плати включаються, зокрема, премії та винагороди, у тому числі за вислугу років, що мають систематичний характер, з яких, у разі їх встановлення сплачуються відповідні податки.

Перелік, умови встановлення і виплати, розмір і джерела коштів визначаються підприємством самостійно. При цьому надбавки і компенсаційні доплати, які передбачені законодавством, повинні бути не нижче розмірів, визначених законодавством. Інші надбавки і доплати регулюються локальними нормами права і встановлюються підприємством в межах наявних коштів. Розмір і умови їх виплат фіксуються в колективному договорі.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 згідно Наказу Української державної інноваційної компанії (УДІК) від 27 січня 2006 року № 07 був призначений на посаду голови Львівського регіонального відділення УДІК з 01 лютого 2006 року (а.с.12).

Постановою Кабінету Міністрів України від 08 серпня 2007 року № 1007 Українську державну інноваційну компанію перейменовано на Державну інноваційну фінансово-кредитну установу (ДІФКУ) (а.с.58).

28 грудня 2007 року позивача ОСОБА_2 було переведено на посаду директора Львівського регіонального відділення ДІФКУ згідно наказу Державної інноваційної фінансово-кредитної установи № 121 та встановлено оклад згідно з штатним розписом (а.с.13).

Судом встановлено, що в Українській державній інноваційній компанії, а в подальшому в Державній інноваційної фінансово-кредитній установі були укладені колективі договір між трудовим колективом та адміністрацією відповідача.

Умовами колективного договору, укладеного між трудовим колективом і адміністрацією Державної інноваційної фінансово-кредитної установи, на 2008-2010 роки передбачено проведення оплати праці працівників установи на основі схем посадових окладів, встановлених та затверджених дирекцією Установи (п.5.3.1). Пунктом 5.3.6. колективного договору передбачено застосування до посадових окладів працівникам установи додаткової заробітної плати у вигляді надбавок і доплат за результатами фінансово-господарської діяльності.

Встановлено, що з метою вирішення економічних, правових та організаційних засад оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах з УДІК (ДІФКУ), в Установі рішенням дирекції Державної інноваційної фінансово-кредитної установи від 14 грудня 2007 року № 3 затверджено Положення «Про систему оплату праці та матеріального стимулювання працівників Державної інноваційної фінансово-кредитної установи».

Згідно зазначеного положення, оплата праці працівників УДІК (ДІФКУ) поділяється на основну і додаткову заробітну плату та здійснюється (виплачується) відповідно до затверджених схем посадових окладів, визначених у додатках до Положення. Також положенням визначено перелік та граничний розмір як основної, так і додаткової заробітної плати (надбавки і доплати до посадових окладів працівників УДІК і ДІФКУ), серед яких є надбавка за вислугу років.

Посадові оклади головам (директорам) регіональних відділень та іншим працівникам УДІК (ДІФКУ) відповідно до схеми посадових окладів затверджуються головою правління (генеральним директором) УДІК (ДІФКУ).

Відповідно до Положення, затвердженого постановою правління УДІК від 24 вересня 2003 року № 264, надбавки та доплати (вид та граничний розмір яких визначено в додатку № 4 до Положення) до посадових окладів головам регіональних відділень встановлюються головою правління Компанії або за його дорученням одним із заступників голови правління.

З 17 грудня 2007 року рішенням дирекції ДІФКУ від 14 грудня 2007 року № 3 введено в дію нове Положення про оплату праці та матеріальне стимулювання працівників ДІФКУ, яким також передбачено, що надбавки і доплати до посадових окладів директорів регіональних відділень встановлюються генеральним директором Установи або за його дорученням одним із заступників генерального директора Установи.

Зазначеним Положенням визначено лише перелік і граничні розміри надбавок і доплат, які можуть встановлюватися до посадових окладів працівників ДІФКУ.

В той час як підставою для встановлення певного виду надбавки та доплати, в т.ч. і за вислугу років (трудовий стаж), для директора (голови) регіонального відділення є розпорядчий документ (наказ), виданий керівником Установи.

Відповідно до п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про працю» при вирішенні спорів про виплату премій, винагороди за підсумками роботи за рік чи за вислугу років, надбавок і доплат необхідно виходити з нормативно-правових актів, якими визначено умови та розмір цих виплат.

Позивачем ОСОБА_2 не надано жодного рішення ДІФКУ про встановлення йому додаткової заробітної плати у вигляді надбавки за стаж (вислугу років) у порядку та на умовах, визначених Положенням про систему оплати праці та матеріального стимулювання працівників Української державної інноваційної компанії, затвердженим постановою Правління УДІК від 24 вересня 2003 року № 264 та Положення про систему оплати праці та матеріального стимулювання працівників Державної інноваційної фінансово-кредитної установи, затвердженим рішенням Дирекції ДІФКУ від 14 грудня 2007 року № 3, за період роботи 2006-2010 рр., що було б підставою для нарахування йому надбавки за вислугу років.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення недонарахованої заробітної плати, оскільки судом не здобуто жодних доказів неправомірності нарахування та виплати йому заробітної плати за 2006-2010 рр., а позивачем не надано ні суду першої, ні суду апеляційної інстанцій належних доказів недонарахування йому заробітної плати, зокрема відповідних розпорядчих документів (наказів), виданих безпосередньо керівником Установи.

Доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують. Підстав для скасування рішення суду колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. 303, 307, 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Галицького районного суду міста Львова від 16 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Крайник Н. П.

Судді: Мельничук О. Я.

Савуляк Р. В.