Провадження №2/760/1828/16
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
02 березня 2016 року Солом'янський районний суд м. Києва в складі:
головуючого судді - Усатової І.А.
при секретарі - Здорик Л.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3 про визнання особою такою, що втратила право користування жилим приміщенням, -
Позивач звернувся до суду з позовом в якому просить визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування жилим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1.
Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що він є уповноваженим власником (власником особового рахунку) квартири АДРЕСА_1.
Вказує, що разом з ним у вказаній вище квартирі зареєстровані та проживають члени його сім'ї: дружина - ОСОБА_3 (зареєстрована з 27.11.2001 р.), дочка - ОСОБА_4 (зареєстрована з 20.01.2004 р.).
Крім того, в казаній квартирі зареєстрована його рідна сестра ОСОБА_2 (відповідачка), яка набула право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 з 02 листопада 1993 року, що підтверджується довідкою за формою № 3, виданою структурним підрозділом ЖЕД № 901 Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом'янського району м. Києва» 19 жовтня 2015 року за № 4038.
Зазначає, що ОСОБА_2, з вересня 2013 року, не проживає у спірній квартирі, не сплачує платежі за житлово-комунальні послуги. Особистих речей її в квартирі немає і, взагалі, квартирою вона не цікавиться, на підтвердження чого надано Акт про непроживання особи за місцем реєстрації від 03.09.2015 р., складеним за участю мешканців будинку АДРЕСА_1 та завіреним печаткою Житлово-експлуатаційної дільниці №109.
Таким чином, позивач вважає, що відповідачка хоча і зареєстрована в АДРЕСА_1, але вже тривалий час не проживає в ній, що дає йому підстави вважати, що вона втратила право користування цим приміщенням.
Виходячи з того, що відповідачка в спірному жилому приміщенні не проживає понад встановлений законом строк, залишивши його добровільно, забрав особисті речі та виїхав з квартири, витрат по утриманню квартири не несе, житлово-комунальні послуги також не сплачує, просить задовольнити позов.
09.12.2015 року ухвалою судді відкрито провадження в справі та призначено справу до судового розгляду.
Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовну заяву, просив суд її задовольнити.
03.02.2016 року, 02.03.2016 року відповідач в судове засідання не з'явився, повноважного представника в судове засідання не направив, про причини неявки суд не повідомив, не зважаючи на те, що був повідомлений про час та місце розгляду справи належним чином відповідно до вимог ст. 74, 75, 76, 77 Цивільного процесуального кодексу України.
Виходячи з цього та вимог ст. 77 ЦПК України суд вважає повідомлення відповідача про час розгляду справи належним.
Третя особа, ОСОБА_3, в судове засідання не з'явилась, подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Позовні вимоги заявлені позивачем підтримала.
Заслухавши пояснення представника позивача, свідка, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.
Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.
Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в гарантії збереження житла в державному та комунальному житловому фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК України).
Судом встановлено, що є уповноваженим власником (власником особового рахунку) квартири АДРЕСА_1, що підтверджується Довідкою форми №3 від 19.10.2015 року (а.с. 6).
Згідно довідки форми №3 від 19.10.2015 року, виданої структурним підрозділом ЖЕД № 901 Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом'янського району м. Києва» за № 4038 в квартирі АДРЕСА_2, зареєстровані: ОСОБА_1 (власник особового рахунку), члени його сім'ї: дружина - ОСОБА_3 (зареєстрована з 27.11.2001 р.), дочка - ОСОБА_4 (зареєстрована з 20.01.2004 р.), сестра - ОСОБА_2 (відповідачка).
Позивач звернулася до суду з позовом про визнання відповідачку такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, посилаючись на те, що вона не проживає в квартирі з вересня 2013 року, своїх речей в квартирі не має, участі в оплаті за комунальні послуги не приймає та не виявляє бажання проживати за своїм місцем реєстрації з власного бажання.
В обґрунтування своїх вимог позивач надав суду акт про непроживання особи за місцем реєстрації від 03.09.2015 р., складеним за участю мешканців будинку АДРЕСА_1, підписаний комісією у складі майстра технічної дільниці та сусідами за місцем проживання позивача, засвідчені начальником та майстром т/д ЖЕД - 601, з яких вбачається, що дані особи підтвердили, що відповідачка в спірній квартирі з вересня 2013 року не проживає.
Статті 61-70 ЖК України передбачають і встановлюють порядок користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду.
Поряд з цим нормами глави 59 ЦК України встановлюється порядок користування житлом за договором найму (оренди).
Особливим інститутом житлового права є збереження житла за тимчасово відсутніми. Порядок збереження житла за тимчасово відсутніми членами сім'ї наймача житла державного, комунального житлового фонду визначено ст. 71 ЖК України, а їхні права та обов'язки - ст. 78 ЖК України, які встановлюють випадки збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадинами.
Судом вказана позиція позивача приймається до уваги з огляду на наступне.
Обставини не проживання відповідачки в спірній квартирі з вересня 2013 року за власним бажанням підтвердив в судовому засіданні свідок ОСОБА_5, у суду не має підстав ставити їх під сумнів.
Так, свідок ОСОБА_5 пояснила, що проживає в тому ж будинку вже багато років, що і позивач, є його сусідкою. Зазначила, що відповідачка є рідною сестрою позивача, однак проживає в спірній квартирі з вересня 2013 року, за власним бажанням.
Відповідно до ст. 71 ЖК України за тимчасової відсутності наймача або членів сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк, за заявою відсутнього, може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Тимчасова відсутність особи може бути безперервною, але не повинна перевищувати шести місяців.
Суд звертає увагу на те, що предметом доказування у справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням є добровільність виїзду громадянина в інше місце проживання та не проживання у жилому приміщенні понад шести місяців, такі данні підтверджуються належними та допустимими доказами, які відповідно до ст. 57 ЦПК України є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, що мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних у судовому засіданні як свідків, письмових доказів, речових доказів, висновків експерті.
Крім даних встановлених на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, пояснень свідків, серед допустимих письмових доказів слід відокремити належним чином завірений акт про не проживання особи за місцем реєстрації протягом певного періоду часу.
Як вбачається з матеріалів справи позивач надав суду два акти від 16.09.2015 року, на підтвердження не проживання, відповідачки в спірній квартирі з 2009 року.
Таким чином, акти від 16.09.2015 року належним чином завірені начальником та майстром т/д ЖЕД - 902, доводять факт не проживання відповідачки в спірній квартирі понад шести місяців, тому відповідають вимогам їх належності та допустимості, як це зазначено в ст.ст.57-59 ЦПК України, що дає суду підстави дійти висновку про відсутність відповідача за первісним позовом в спірному жилому приміщенні понад шести місяців без поважних на те причин.
Разом з тим, суд звертає увагу на те що в межах розгляду даної справи та оцінюванні доказів наданих сторонами у справі, суд враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція), яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).
Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції.
Отже, відповідачка, будучи зареєстрованою в спірному жилому приміщенні, там не проживає, не маючи перешкод в користуванні ним, своїх речей там не зберігає, жилою площею не цікавиться, витрат по її утриманню не несе, дій, які б свідчили про намір та бажання зберегти за нею право користування жилим приміщенням, не вчиняє.
В постанові Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.03.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» /з наступними змінами / роз'яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім»ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України ) необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк
Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що відповідно до вимог ст. 71 ЖК України у суду є всі підстави визнати відповідачку такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_3
Керуючись ст.ст. 15 ч.1,16, ч. 1 ст.20 ЦК України, ст.ст. 71, 72 ЖК Української РСР, ст.ст. 3,4,ч.1 ст.10,ч.ч.1,2 ст.11,57-60, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд,-
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3 про визнання особою такою, що втратила право користування жилим приміщенням - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 487,20 грн.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, який його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 10 днів з дня його отримання.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду м. Києва через суд першої інстанції.

Суддя: І. А. Усатова