Категорія 54 Доповідач Оніщук В. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Вінницької області у складі:

головуючого: Оніщука В.В.

суддів: Медвецького С.К., Панасюка О.С.,

при секретарях: Маркевич Я.С., Куленко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14.07.2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Київського національного торговельно-економічного університету в особі Вінницького торговельно-економічного інституту про визнання трудового договору та наказу недійсними, визнання незаконним наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а :

В липні 2015 року позивач звернувся в суд з вказаним позовом, посилаючись на те, що з 2007 року він працював у Вінницькому торговельно-економічному інституті Київського національного торговельно-економічного університету. 01.09.2011 між ним та відповідачем було укладено трудовий договір №606 зі строком його дії до 14.10.2011 року. 13.10.2011 року він пройшов конкурс на посаду доцента, але керівництво запропонувало йому роботу лише на 0,5 ставки, на що він не погодився та продовжував працювати і 16.11.2011 року його було відсторонено від роботи за відмову укласти контракт на 0,5 ставки. Рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 28.12.2011 року його відсторонення від роботи визнано незаконним і в грудні 2011 року йому було запропоновано укласти трудовий договір на повну ставку, проте дату у трудовий договір №760 та наказ про призначення №404к відповідач вніс жовтнем 2011 року. Так, відповідно до наказу №404к і трудового договору його призначено на посаду доцента кафедри психології, соціології та права строком до 14.10.2012 року. Позивач вважає, що наказ №404к від 14.10.2011 року та трудовий договір №760 від 15.10.2011 року є недійсними в частині строку їх дії, оскільки по закінченні строку попереднього трудового договору №606, укладеного по 14.10.2011 року, його не було звільнено і він продовжив роботу, а тому трудовий договір вважається продовженим на невизначений строк, однак з ним був переоформлений строковий трудовий договір, що суперечить Указу Президії Верховної Ради СРСР №311-09 від 24.09.1974 року. В обґрунтування недійсності зазначеного трудового договору, також посилається на ст. 231 ЦК України, якою встановлено, що правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Наказом №340к від 15.10.2012 року його було звільнено з роботи у зв'язку із закінченням строкового трудового договору №760 від 15.10.2011 року, а тому з урахуванням уточнених позовних вимог просив поновити строк звернення до суду, визнати трудовий договір №760 від 15.10.2011 року та наказ №404к від 14.10.2011 року недійсними в частині строку; визнати незаконним наказ №340к від 15.10.2012 року про звільнення з роботи та поновити його на роботі на посаді доцента Вінницького торговельно-економічного інституту з 15.10.2012 року; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 644 200,20 грн., 100 000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди та 10 000,00 грн. витрат на правову допомогу.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 14.07.2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на неповноту з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та порушення норм матеріального права.

В судовому засіданні ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав з посиланням на викладені в ній обставини.

Представник Київського національного торговельно-економічного університету в особі Вінницького торговельно-економічного інституту в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував, вказавши на її безпідставність і законність та обґрунтованість рішення суду.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позову, районний суд виходив з того, що при звільненні позивача з роботи норми чинного законодавства не були порушені, оскільки трудовий договір було припинено на підставі закінчення строку його дії відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, а також зроблено посилання на те, що позивачем не надано доказів того, що трудовий договір укладено проти його волі внаслідок застосування до нього психічного тиску з боку відповідача і що положення ЦК України щодо умов дійсності правочину не підлягають застосуванню для регулювання суспільних відносин, які виникають у звязку з укладенням трудового договору (контракту).

Однак повністю погодитись з такими висновками районного суду не можна, оскільки висновки суду не в повній мірі відповідають обставинам справи, суд неправильно застосував норми матеріального та процесуального права.

Судова колегія вважає, що вказані порушення призвели до неправильного вирішення справи, тому суд апеляційної інстанції на підставі п. п. 3,4 ст.309 ЦПК України рішення суду першої інстанції скасовує та ухвалює нове рішення з наступних підстав.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що наказом Вінницького торговельного-економічного інституту №305к від 01.09.2011 року ОСОБА_2 поновлено на посаді доцента кафедри психології, соціології та права на 0,5 ставки з 29.08.2008 року за рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 14.06.2011 року (справа №2-472/11).

Продовжено трудові відносини з ОСОБА_2 з 01.09.2011 року на умовах укладання строкового трудового договору до проведення конкурсу на заміщення посад науково-педагогічних працівників по 14.10.2011 року.

01.09.2011 року між сторонами було укладено трудовий договір №606 зі строком його дії по 14.10.2011 року.

Матеріалами справи підтверджено, що 13.10.2011 року ОСОБА_2 пройшов конкурс на посаду доцента, однак продовжував працювати без укладення контракту.

Наказом Вінницького торговельного-економічного інституту №450к від 16.11.2011 року ОСОБА_2 відсторонено від виконання обовязків доцента кафедри психології, соціології та права у звязку з відмовою укласти контракт на 0,5 ставки.

Наказом Вінницького торговельного-економічного інституту №460к від 25.11.2011 року відмінено зазначений вище наказ про відсторонення ОСОБА_2 від виконання обовязків доцента кафедри психології, соціології та права.

Наказом Вінницького торговельного-економічного інституту №404к від 14.10.2011 року ОСОБА_2 призначено за строковим трудовим договором на посаду доцента кафедри психології, соціології та права з 15.10.2011 року по 14.10.2012 року.

15.10.2011 року між сторонами укладено трудовий договір №760 з науково-педагогічним працівником на строк з 15.10.2011 року по 14.10.2012 року.

Наказом Вінницького торговельного-економічного інституту №340к від 15.10.2012 року ОСОБА_2 було звільнено з роботи у зв'язку із закінченням строкового трудового договору згідно п.2 ст.36 КЗпП України.

Звернувшись в суд з позовом, ОСОБА_2 заявив вимогу про визнання наказу і трудового договору недійсними в частині строку його дії, обґрунтовуючи вимогу тим, що після закінчення строку дії трудового договору, укладеного 01.09.2011 року, він продовжував працювати, що є підставою для укладення з ним безстрокового трудового договору, а також даний правочин було ним підписано внаслідок застосування до нього тиску з боку другої сторони.

Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Статтею 23 КЗпП України передбачено, що трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» визначено, що згідно з ч. 2 ст. 23 КЗпП (в редакції від 19 січня 1995 року) трудовий договір на визначений строк укладається лише у разі, коли трудові відносини на невизначений строк не може бути встановлено з урахуванням характеру роботи або умов її виконання, або інтересів працівника (наприклад, його бажання), або в інших випадках, передбачених законодавчими актами, укладення трудового договору на визначений строк при відсутності зазначених умов є підставою для визнання його недійсним у частині визначення строку.

Крім того, відповідно до п. 10 «Положення про обрання та прийняття на роботу науково-педагогічних працівників вищих навчальних закладів третього і четвертого рівнів акредитації», затвердженого наказом Міністерства освіти України від 24.12.2002 року №744 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 15.07.2003 року за N600/7921), відповідно до чинного законодавства при прийнятті на роботу науково-педагогічних працівників може укладатися безстроковий, строковий трудовий договір, у тому числі контракт. Термін строкового трудового договору встановлюється за погодженням сторін. Вносити пропозиції щодо терміну трудового договору має право кожна із сторін.

Судова колегія погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що посилання ОСОБА_2 на недійсність трудового договору №760 від 15.10.2011 року в розумінні ст. 231 ЦК України, а саме щодо його підписання проти справжньої волі позивача внаслідок застосування до нього психічного тиску з боку відповідача, не підтверджені належними доказами.

Крім того, у правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у постанові від 24.06.2015 року у справі №6-530цс15 визначено, що відповідно до статті 21 КЗпП України предметом трудового договору (контракту) є праця (трудова функція) особи, яка є обєктом саме трудових правовідносин, які повною мірою врегульовані трудовим законодавством (зокрема статтями 3, 7, 9, 9-1 , 44 КЗпП України), положення ЦК України щодо умов дійсності правочину та правових наслідків недійсності правочину не підлягають застосуванню для регулювання суспільних відносин, які виникають у звязку з укладенням трудового договору (контракту).

Установивши наявність між сторонами договору трудових правовідносин, які регулюються нормами трудового й спеціального законодавства, та факт укладення цього договору саме у зв'язку з існуванням трудових правовідносин, укладений договір не є правочином у розумінні статті 202 ЦК України, на який поширюються передбачені нормами статей 203, 215 цього Кодексу загальні вимоги щодо чинності правочину та який може бути визнаний недійсним із передбачених ЦК України підстав із застосуванням наслідків недійсності правочину.

В той же час, суд першої інстанції дослідивши підстави припинення, укладеного між сторонами 15.10.2011 року трудового договору, залишив поза своєю увагою інші підстави позовної заяви, не надавши їм відповідної правової оцінки.

Так, судом апеляційної інстанції встановлено, що 01.09.2011 року між сторонами було укладено трудовий договір №606 зі строком його дії до 14.10.2011 року, тобто на 44 дні, однак по закінченню зазначеного терміну, ОСОБА_2 не був звільнений і продовжував працювати без укладення контракту.

Укладення між сторонами трудового договору №760 від 15.10.2011 року не спростовує факту виконання позивачем роботи без укладення контракту, оскільки наявними в матеріалах справи доказами достовірно підтверджено, що договір від 15.10.2011 року було укладено у інший час, ніж у ньому зазначено.

Відповідно до Указу Президії Верховної Ради СРСР від 24.09.1974 року №311-09 «Про умови праці тимчасових робітників та службовців» (чинного на момент виникнення правовідносин) трудовий договір з тимчасовими робітниками і службовцями вважається продовженим на невизначений строк, коли тимчасовий робітник або службовець пропрацював відповідно зверх строків, зазначених у статті 1 цього Указу, і ні одна з сторін не зажадала припинення трудових відносин.

Наведені обставини свідчать про наявність підстав вважати укладений між сторонами трудовий договір №606 від 01.09.2011 року продовженим на невизначений строк і тому укладення в подальшому строкового трудового договору, не відповідало вимогам закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Початок перебігу строку звернення до суду законодавець повязує з одним з моментів: або з дня, коли особа дізналась про порушення своїх прав, або ж, якщо особа не знала, але з певної дати повинна була про це дізнатись, перебіг строку обчислюється саме з моменту, коли особа повинна була дізнатись про відповідне порушення її прав.

Судова колегія звертає увагу на те, що позивачу було достовірно відомо про існуючі між ним та відповідачем правовідносини і укладені договори, в тому числі і укладення строкового трудового договору №760 від 15.10.2011 року, дія якого закінчилась 14.10.2012 року, у звязку з чим було видано наказ №340к від 15.10.2012 року про звільнення з роботи, однак із позовною заявою ОСОБА_2 звернувся в суд лише у липні 2015 року, чим було порушено вимоги ст. 233 КЗпП України щодо строку звернення.

Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» передбачено, що встановлені статтями 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

Посилання ОСОБА_2 на ту обставину, що про існування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 24.09.1974 року №311-09 «Про умови праці тимчасових робітників та службовців» йому стало відомо лише при перегляді справи за нововиявленими обставинами у липні 2015 року, не може бути визнано поважною причиною для поновлення пропущеного строку, оскільки позивач, маючи намір захистити свої права, не був позбавлений можливості ознайомитись з діючим законодавством, при цьому слід звернути увагу на кількість спорів між сторонами, що перебували в провадженні судів. Інших причин поважності пропуску строку на звернення до суду, позивачем не наведено.

Оцінюючи в сукупності зібрані у справі докази, судова колегія приходить до висновку, що позивачем без поважних причин пропущено, передбачений ст. 233 КЗпП України, строк на звернення до суду за захистом свого порушеного права, тому відсутні підстави для його поновлення.

На підставі наведеного, судова колегія приходить до висновку, що рішеннясуду першої інстанції, яке ухвалене без повного зясування обставин справи, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову з підстав пропуску строку звернення до суду.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14.07.2016 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до Київського національного торговельно-економічного університету в особі Вінницького торговельно-економічного інституту про визнання трудового договору та наказу недійсними, визнання незаконним наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди відмовити.

Рішення Апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: /підпис/ ОСОБА_3

Судді: /підпис/ ОСОБА_4

/підпис/ ОСОБА_5

Згідно з оригіналом: