Справа № 676/7056/15-ц
Номер провадження 2/676/278/16
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
02 серпня 2016 року.

Кам`янець- Подільський міськрайонний суд Хмельницької області

в складі : головуючої судді - Семенюк В.В.

при секретарі - Бандурі І.М.

з участю представника позивача - ОСОБА_1

представника відповідача Гуменюка О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кам`янці-Подільському цивільну справу за позовом ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача : Кам`янець- Подільський об`єднаний міський військовий комісаріат, до командира військової частини НОМЕР_1 , про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу ,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до командира військової частини НОМЕР_1 про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Представник позивача ОСОБА_1 в суді, підтримуючи і обгрунтовуючи позовні вимоги, вказує, що ОСОБА_2 в жовтні 2012 року був прийнятий на роботу у військову частину НОМЕР_1 у м.Кам`янець-Подільський на посаду провідного інженера. Відповідно до Указу Президента України від 14.01.2015 року «Про часткову мобілізацію» та на підставі наказу Міністра оборони України (по особовому складу) від 22.09.2015 року

№ 713 ОСОБА_2 , як офіцера запасу, відповідно до ст.ст.20, 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», прийнято на військову службу за контрактом та призначено на посаду старшого офіцера відділу протимінної діяльності Управління екологічної безпеки та протимінної діяльності. На підставі наказу Міністра оборони України між ОСОБА_2 та Міністерством оборони України був укладений контракт на проходження військової служби до закінчення особливого періоду або оголошення рішення про демобілізацію.

Наказом командира частини (по стройовій частині) від 13.10.2015 № 214 ОСОБА_2 , провідного інженера відділення контролю загону якості проведення робіт з розмінування, звільнено з роботи з 13 жовтня 2015 року, відповідно до пункту 3 статті 36 Кодексу законів про працю України, у зв`язку із вступом на військову службу.

Зі звільненням з роботи ОСОБА_2 не погодився, вважає його незаконним, мотивуючи тим, що оскільки з ним укладено контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України на посадах офіцерського складу строком до закінчення особливого періоду, то на нього поширюються гарантії передбачені ч.3 ст.119 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП), а саме за ним мало зберігатись робоче місце та посада провідного інженера і компенсуватися з Державного бюджету середньомісячний заробіток, про що і просить в суді представник позивача.

Представник відповідача у суді проти позову заперечує, мотивуючи тим, що сторона позивача не довела жодної з обставин, на які вона посилалась в позові, а навпаки, досліджені в судових засіданнях докази свідчать про безпідставність та надуманість претензій позивача ОСОБА_2 на предмет спору, оскільки на осіб, які прийняті на військову службу за контрактом у період проведення мобілізації, поширюється дія частини 3 статті 119 КЗпП України, проте, на момент укладення контракту Міністерством оборони України з ОСОБА_2 мобілізація не проводилась, так як закінчилась 17 серпня 2015 року. Крім того, відповідно до ч.2 ст.39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ч.3 ст.119 КЗпП, для збереження робочого місця, посади і відшкодування середнього заробітку є саме факт призову громадянина на військову службу, тобто примусове покладення на працівника виконання обов`язків військової служби, оскільки держава в примусовому (поза його волею) порядку увільнила працівника від звичного повсякденного роду занять, виконання трудових обов`язків абовступу на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стан, тому, представник відповідачавважає поданий позов безпідставним, а заявлені позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, звернувся до суду із заявою про розгляд справи у його відсутності. Проти задоволення позову заперечують, при вирішенні справи по суті покладаються на думку суду. Суд вирішує справу у відсутності сторони на підставі наявних матеріалів справи.
Заслухав представників позивача та відповідача, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з слідуючих підстав.
Судом встановлено, що в жовтні 2012 року ОСОБА_2 був прийнятий на роботу у військову частину НОМЕР_1 на посаду провідного інженера.

Відповідно до Наказу Міністра оборони України (по особовому складу) від 22.09.2015 № 713 з офіцером запасу ОСОБА_2 було укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб офіцерського складу строком до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію та призначено на посаду старшим офіцером відділу протимінної діяльності управління екологічної безпеки та протимінної діяльності.

Відповідно до Наказу командира частини (по стройовій частині) від 13.10.2015 № 214 ОСОБА_2 , провідного інженера відділення контролю загону якості проведення робіт з розмінування, звільнено з роботи з 13 жовтня 2015 року, відповідно до пункту 3 статті 36 Кодексу законів про працю України, у зв`язку із вступом на військову службу.

Зі звільненням з роботи ОСОБА_2 не погодився, вважає його незаконним та звернувся із позовом до командира військової частини НОМЕР_1 про поновлення його на роботі та стягнення середнього заробітку, так як з ним укладено контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України на посадах офіцерського складу строком до закінчення особливого періоду, тому на нього поширюються гарантії передбачені ч.3 ст.119 Кодексу законів про працю України, а саме за ним мало зберігатись робоче місце та посада провідного інженера і компенсуватися з Державного бюджету середньомісячний заробіток.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Частиною 1 ст.119 КЗпП визначено, що на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку. Частина 2 цієї статті визначає, що працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України"Про військовий обов`язок і військову службу" і "Про альтернативну (невійськову) службу","Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.

Відповідно до Закону України від 15.01.2015 року № 116-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби та питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду» було внесено зміни до ст.39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», відповідно до яких за громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, місце навчання у навчальному закладі, незалежно від підпорядкування та форми власності та незалежно від форми навчання.
Законом України від 14.05.2015 року № 433-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду» повторно внесено зміни до

ч.2 ст.39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», яку викладено в новій редакції: громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України "Про освіту".

Відповідно до ч.3 ст.119 КЗпП (в редакції від 11.06.2015 року, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
З приписів частини 2 статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та частини 3 статті 119 КЗпП вбачається, що гарантії щодо збереження роботи, посади та середнього заробітку застосовуються по відношенню до працівників, які були призвані під час мобілізації, на особливий період.
Частина 2 статті 39 Закону та частина 3 статті 119 КЗпП визначають обовязкові умови збереження визначених гарантій у випадку прийняття на військову службу за контрактом, а саме: у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану.
Статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» визначено, що мобілізація це комплекс заходів, які здійснюються в мирний час з метою підготовки національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, підприємств організацій установ на функціонування в умовах особливого періоду.
Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу від 25.03.1992 № 2231 ХІІ для військовослужбовців встановлено два види проходження військової служби: у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом. Видами військової служби за призовом є: строкова військова служба, військова служба під час мобілізації на особливий період та військова служба за призовом осіб офіцерського складу. З наведеної норми вбачається, що призовом є примусове, у випадках передбачених законами України, залучення громадян до військової служби із виконання військового обов`язку щодо захисту держави, її територіальної цілісності та недоторканості, а прийняття громадян на військову службу за контрактом є добровільним вступом громадян на військову службу.
Як зазначалось вище частинами 2 статті 39 Закону та 3 статті 119 КЗпП закріплено обов`язкові умови для поширення пільг на громадян, які в добровільному порядку вступають на військову службу за контрактом, а саме прийняття на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану.
Указом Президента України від 14 січня 2015 року «Про часткову мобілізацію», який затверджено Законом України № 113-VІІІ від 15 січня 2015 року, ВВР 2015 року №6, з метою підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань України на рівні, що гарантує адекватне реагування на загрози національній безпеці держави, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пунктів 1, 17, 20 частини першої статті 106 Конституції України постановлено: «Оголосити та провести протягом 2015 року часткову мобілізацію у три черги протягом 210 діб із дня набрання чинності цим Указом».
З Указу вбачається, що ним встановлюються підстави і період проведення мобілізації. Тому на осіб, які прийняті на військову службу за контрактом у цей період (період проведення мобілізації), поширюється дія частини 3 статті 119 КЗпП України.
Проте, як вбачається із матеріалів справи, на момент укладення контракту Міністерством оборони України з ОСОБА_2 22 вересня 2015 року мобілізація не проводилась, так як закінчилась 17 серпня 2015 року.
Постановою Кабінету Міністрів України Про затвердження Порядку виплати компенсації підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період від 04.03.2015 № 105 роз`яснено ч.3 ст. 119 КЗпП України, а саме - бюджетні кошти спрямовуються підприємствам, установам, організаціям на компенсацію витрат на виплату середнього заробітку працівникам, які працювали на таких підприємствах, в установах, організаціях на час призову на військову службу. Частиною четвертою вказаної постанови вимагається від підприємств, установ та організацій щомісяця до 15 числа подавати до органу соціального захисту населення звіт про фактичні витрати на виплату середнього заробітку працівникам, погоджений районним (міським) військовим комісаріатом, який здійснював призов працівника на військову службу, в частині підтвердження призову та проходження військової служби.
Крім того, слід зазначити, що до зазначеного Порядку постановою Кабінету Міністрів України Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів від 4 березня 2015 року №105 від 04.11.2015 № 911 внесено ряд змін, однак, вимоги щодо виплати компенсації мобілізованій категорії працівників залишено без змін, зокрема її назву викладено в новій редакції, а норми щодо компенсації середнього заробітку підприємствам, установам та організаціям поширено з 08.02.2015 року щодо працівників, які були прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану.
Тому, зважаючи на викладене, а також шляхом системного аналізу вказаних законодавчих актів, суд вважає, що зберігається робоче місце і компенсується середній заробіток з бюджету - за мобілізованими (призваними на військову службу) на час дії особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, за працівниками, які були прийняті на військову службу за контрактом, у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану.
Тобто, принциповим щодо визначення працівників, які мають право, відповідно до ч.2 ст.39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ч.3 ст.119 КЗпП, на збереження робочого місця, посади і відшкодування середнього заробітку - є саме факт призову громадянина на військову службу примусове покладення на працівника виконання обов`язків військової служби, оскільки держава в примусовому (поза його волею) порядку увільнила працівника від звичного повсякденного роду занять, виконання трудових обов`язків абовступу на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану.
Як зазначено вище, на час виникнення спірних правовідносин мобілізація, оголошена Указом Президента України від 14 січня 2015 року «Про часткову мобілізацію», який затверджено Законом № 113-VІІІ від 15 січня 2015 року, закінчилась 17 серпня 2015 року, а з вказаного Указу вбачається, що підставами оголошення мобілізації стало підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань України на рівні, що гарантує адекватне реагування на загрози національній безпеці держави, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України.
Тобто, на час укладення позивачем контракту про проходження військової служби у Збройних Силах України на офіцерських посадах в державі мобілізація не оголошувалась, кризової ситуації, що загрожувала національній безпеці, не було.
Отже, враховуючи викладене та керуючись вищевказаними законодавчими актами суд вважає, що на час укладання контракту про проходження військової служби у Збройних Силах України, позивач права на пільги та гарантії, передбачені для працівників ч.2 ст.39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ч.3 ст. 119 КЗпП - не мав, оскільки на час виникнення спірних правовідносин були відсутні такі основні підстави, а саме відсутність кризової ситуації, мобілізація в державі не оголошувалась, як і не запроваджувався воєнний стан, тому позов задоволенню не підлягає.
Керуючись ст.ст.213-215 ЦПК України ,-
В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача : Кам`янець- Подільський об`єднаний міський військовий комісаріат, до командира військової частини НОМЕР_1 , про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу -

відмовити.

На рішення може бути подано апеляційну скаргу до апеляційного суду Хмельницької області через Камянець-Подільський міськрайонний суд на протязі

10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Кам`янець-Подільського

міськрайонного суду : Семенюк В.В