Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 310/476/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Троценко Т.А.
Провадження № 22-ц/778/1312/16 Суддя-доповідач: Пільщик Л.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«09» березня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Пільщик Л.В.

суддів: Сапун О.А.

Краснокутської О.М.

за участю секретаря: Евальд Д.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4

на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 24 грудня 2015 року по справі

за позовом ОСОБА_3, який діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_5, до ОСОБА_6, третя особа: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Бердянської міської ради, про вселення, встановлення порядку користування житловим приміщенням, зобов'язання не чинити перешкоди у користуванні житлом, за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про припинення права на частку у спільному майні, визнання права власності на 1/3 частку квартири, -

ВСТАНОВИЛА:

В січні 2015 року ОСОБА_3, який діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_5, звернувся до суду з позовом, який протягом розгляду справи уточнив, до ОСОБА_6, третя особа: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Бердянської міської ради, про вселення, встановлення порядку користування житловим приміщенням, зобов'язання не чинити перешкоди у користуванні житлом.

В обґрунтування вимог зазначив, що з 1988 року та по 24 травня 2011 року перебував у шлюбі з відповідачем.

З 2014 року сторони є власниками квартири АДРЕСА_1, загальною площею 52,4 кв.м, житловою площею 30,3 кв.м, яка належить їм на праві спільної часткової власності. Йому належить на праві власності 1/3 частки, а відповідачу - 2/3 частки вказаної квартири.

З 18 липня 2011 року по 24 серпня 2013 року він не проживав у спірній квартирі, оскільки перебував у місцях позбавлення волі. Після повернення вселився у вказану квартиру та зареєстрував місце проживання, але відповідач змінила замок у вхідних дверях та перешкоджає йому користуватися спірною квартирою.

Окрім нього, у вказаній квартирі зареєстрована його малолітня дитина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, від другого шлюбу з ОСОБА_7

Через протиправні дії відповідача він, ОСОБА_7 та їх малолітня дитина ОСОБА_5 позбавлені можливості користуватися вказаною квартирою, змушені проживати у орендованому житлі та нести додаткові витрати.

Крім того після звільнення з місць позбавлення волі він зобов'язаний обліковуватися в органах МВ ГУМВС України за місцем реєстрації, проте змушений постійно пояснювати причини фактичного проживання за іншою адресою.

Також, не проживання малолітньої дитини за місцем реєстрації викликає складнощі при влаштуванні її до дитячих дошкільних закладів та при звернення за медичною допомогою.

На підставі зазначеного остаточно просив вселити його та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, до квартири АДРЕСА_1; встановити порядок користування вказаним житловим приміщенням, виділити йому та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, кімнату площею 11,4 кв.м, ОСОБА_6 - кімнату площею 18,9 кв.м, підсобні приміщення - коридор, кухню вбиральню, ванну, шафу - залишити у спільному користуванні; зобов'язати ОСОБА_6 не чинити йому та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, перешкод в користуванні вказаними приміщеннями.

В квітні 2015 року ОСОБА_6 подала до суду зустрічну позовну заяву до ОСОБА_3 про припинення права на частку у спільному майні, визнання права власності на 1/3 частку квартири, яку протягом розгляду справи уточнювала.

В обґрунтування вимог зазначала, що їй належить на праві власності 2/3 частки квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 10 грудня 1999 року (1/3 частка) та свідоцтва про право на спадщину за законом від 11 лютого 2014 року після смерті сина ОСОБА_8 (1/3 частка). На підставі свідоцтва про право на спадщину від 04 серпня 2014 року 1/3 частка спірної квартири належить ОСОБА_3

Оскільки частка ОСОБА_3 є незначною та складає 10,1 кв.м, житлової площі, не є можливим виділити її в натурі. Спільне володіння та користування неможливе. Після повернення з місць позбавлення волі ОСОБА_3 створює неможливі для спільного проживання умови.

ОСОБА_3 має іншу сім'ю, забезпечений іншим житлом.

На підставі зазначеного просила припинити право власності ОСОБА_3 на1/3 частку квартири АДРЕСА_1, виплатити ОСОБА_3 компенсацію вартості частки у розмірі 117630 грн., яка знаходиться на депозитному рахунку Державної судової адміністрації України у Запорізькій області, визнати за нею право власності на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1, стягнути з ОСОБА_3 на її користь судові витрати по сплаті судового збору, на правову допомогу, по проведенню судової оціночної експертизи.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 24 грудня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_6 задоволено.

Припинено право власності ОСОБА_3 на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 з виплатою йому грошової компенсації вартості 1/3 частки цієї квартири в розмірі 117 630 грн., яка внесена ОСОБА_6 на депозитний рахунок ТУ Державної судової адміністрації України у Запорізькій області за квитанцією 0.0.442175301.1 від 01.10.2015 року у Бердянському відділенні ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК».

Визнано за ОСОБА_6 право власності на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 в порядку сплати ОСОБА_3 компенсації вартості його частки.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 судові витрати в розмірі 7309 грн. 38 коп.

Апеляційне провадження відкрито за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм ст.ст. 9, 156 ЖК України, невірну оцінку показань свідків, наявність в ОСОБА_3 та ОСОБА_5 права користування вказаною квартирою, помилковість висновку суду про можливість його проживання в іншому житловому приміщенні, яке належить сторонам на праві спільної власності, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити, в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 відмовити.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3 та задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_6 про припинення права власності на частку у спірній квартирі,суд виходив з того, спірна квартира є неподільною, через характер взаємовідносин спільне володіння і користування квартирою є неможливим, частка ОСОБА_3 у цій квартирі є незначною, на депозитний рахунок Територіального управління державної судової адміністрації у Запорізькій області внесено суму, еквівалентну вартості частки ОСОБА_3 у спірній квартирі і припинення права власності ОСОБА_3 на його частку не завдасть істотної шкоди його інтересам.

Колегія суддів погоджується із наведеним висновками суду як такими, що відповідають вимогам закону та обставинам, установленим по справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, визначено у ст. 317 ЦК України.

Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності.

Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому.

Відповідно до ч. 1 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Згідно з ст. 382 ЦК України квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання.

Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Разом з тим, у випадках і в порядку, встановлених законом, особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні (ч.2 ст.321 ЦК України).

Згідно зі ст. 365 ЦПК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Зі змісту вищевказаної статті вбачається, що припинення права особи на частку в спільному майні поза її волею за рішенням суду на підставі позову інших співвласників (співвласника) можливий за наявності хоча б однієї з чотирьох передбачених ч. 1 ст. 365 ЦК України підстав, проте таке припинення в будь-якому випадку не повинно завдати істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї, і за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суд.

Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та об'єкта, який є спільним майном.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 16 січня 2012 року № 6 - 81 цс 11,від 2 липня 2014 року № 6-68 цс14 та від 13 травня 2015 року № 6-93цс15, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для судів.

Судом установлено, що сторони у справі є співвласниками квартири АДРЕСА_1.

Із матеріалів справи вбачається, що після смерті сина сторін - ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_5 відкрилася спадщина на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1. 1/3 частини квартири належала ОСОБА_6, яку вона набула в порядку приватизації.

З копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 04 серпня 2014 року та свідоцтва про право на спадщину за законом від 11 лютого 2014 року вбачається, що ОСОБА_3 та ОСОБА_6 після смерті сина успадкували по 1/3 частині від 2/3 частин квартири( а.с.3,43).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 04 серпня 2014 року за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на 1/3 частини вказаної квартири у спільній частковій власності з ОСОБА_6 ,який належить згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 04 серпня 2014 р. року 2/3 квартири ( а.с.42,44,45 ).

Посилання ОСОБА_3 в апеляційній скарзі на те, що він перебував у шлюбі з ОСОБА_6 з 1988 р. по 2011 р., наявність спору про поділ майна подружжя та на норми сімейного права є такими, що не мають значення для вирішення даного спору.

Спірна квартира не відноситься до майна, що підлягає поділу в порядку, передбаченому ст. ст. 69, 70 СК України. Предмет відносин, на який посилається ОСОБА_3 в апеляційній скарзі, та предмет спору даної цивільної справи є різними. Право власності по 1/3 частини квартири ОСОБА_6 та ОСОБА_3 набули в порядку приватизації в 1999 році (а.с.42), тому регулюються нормами КпШС України, які не передбачали віднесення квартири, набутої внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя шляхом приватизації, до об'єктів спільної сумісної власності подружжя. ОСОБА_3 здійснив відчуження своєї частки ОСОБА_8 за договором купівлі- продажу. Після смерті ОСОБА_8 право на 1/3 частку у квартирі ОСОБА_3 набув у порядку спадкування. Отже,спірна квартира є об'єктом спільної часткової власності.

Спадкоємець ОСОБА_3 не був разом із спадкодавцем співвласниками майна, в квартирі не проживав. Отже, спір про припинення права на частку у спільному майні за вимогою іншого співвласника правильно вирішено судом із застосуванням ст. 365 ЦК України.

Судом встановлено,що відсутня технічна можливість поділити квартиру між співвласниками в натурі.

У п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» судам роз'яснено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири.

Згідно п.п.2.24, 2.27 ДБН України площа загальної кімнати в однокімнатній квартирі повинна бути не меншою 15 кв.м, в інших квартирах - не менше 17 кв.м. Мінімальна площа спальні на одну особу - 10 кв.м, на дві - 14 кв.м. Мінімальна площа кухні в однокімнатній квартирі - 7 кв.м, у дво- та більше кімнатних - 8 кв.м.

Із копії технічного паспорту вбачається, що загальна площа спірної квартири становить 52.4 кв. м, квартира складається з 2 жилих кімнат площею 30.3 кв.м, кухні 7.7 кв.м., за своїм типовим проектом призначена для проживання однієї сім'ї.

На 1/3 частку квартири приходиться жилої площі 10,1 кв.м., при вселенні ОСОБА_3 з членами сім'ї вона не може забезпечити навіть мінімальний розмір житлової площі, яка на кожного члена сім'ї на території Запорізької області встановлена в розмірі 6 кв. м.

Відповідно до висновку судово-технічної будівельної експертизи №194/37 від 21 серпня 2015 р., яка призначалася ухвалою суду від 30.06.2015 р., неможливо виділити 1/3 частку квартири в натурі, як і неможливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири з самостійними виходами (а.с. 132-138).

Наведене свідчить про те, що квартиру неможливо використовувати для проживання двох окремих сімей з додержанням санітарних і технічних умов.

Вищевикладені обставини спростовують доводи скарги про те, що ОСОБА_3 має значну частку в квартирі.

Як встановлено судом, інші способи використання квартири за об'єктивними обставинами, що склалися між сторонами, виключаються.

Між сторонами фактично склалися стійкі неприязні стосунки, з приводу конфліктів ОСОБА_6 неодноразово зверталася до Бердянського МВ ГУМВС України в Запорізькій області ( а.с.49-54).

ОСОБА_3 перебуває у шлюбі з ОСОБА_7 з 27.05.2011 р., мають від шлюбу малолітню дитину ОСОБА_5,ІНФОРМАЦІЯ_2. ( а.с. 97, 98).

Отже, проживання ОСОБА_3 з новою сім'єю у даній квартирі неможливо і з морально-етичних міркувань .

Посилання ОСОБА_3, що припинення права власності завдасть йому та членам його сім'ї істотної шкоди, колегія суддів не може прийняти до уваги.

В даній квартирі ОСОБА_6 зареєстрована та проживає з 17.08.1995 р, витрати по утриманню квартири несе ОСОБА_6

Спірна квартира не була місцем проживання ОСОБА_3 Шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 розірвано 24.05.2011 р. Після закінчення відбування покарання в установі Державної пенітенціарної служби України він зазначав, що прямує до місця проживання АДРЕСА_4, де, за твердженням ОСОБА_3, він проживає з сім'єю і в даний час ( а.с.93,129).

1/3 частки ОСОБА_3 у спірній квартирі не є його єдиною власністю, йому належить на праві власності 1/2 частини трикімнатної квартири АДРЕСА_3 загальною площею 68,3 кв.м, жилою площею 40.1 кв.м., він має можливість повноцінно проживати у м. Бердянськ. Посилання ОСОБА_3 на те, що він не користується квартирою через перешкоди, які чинить ОСОБА_6, не може бути прийнято до уваги. Захист порушеного права може здійснюватися судом лише при зверненні з позовом. ОСОБА_3 не заявляв вимоги про захист права власності щодо даної квартири. Суд розглядає справи відповідно до ст.11 ЦПК України в межах позовних вимог.

Доводи про те, що рішення порушує права малолітньої дитини, є теж неприйнятними. У спірній квартирі дитина не має права власності, в цій квартирі не проживала, була зареєстрована за адресою АДРЕСА_5. У спірну квартиру ОСОБА_3 зареєстрував дитину під час розгляду справи у суді - у квітні 2015 р. ( а.с.130).

Відповідно до положення статті 365 ЦК України вимога про попереднє внесення на депозитний рахунок суду вартості частки в спільному майні в разі припинення права власності за вимогою інших співвласників є однією з основних умов ухвалення рішення про позбавлення особи майна без її згоди.

Припинення права власності ОСОБА_3 на частку у квартирі здійснено з дотриманням зазначеної умови - кошти ОСОБА_6 внесла на депозитний рахунок територіального управління Державної судової адміністрації у Запорізькій області, що підтверджується банківською квитанцією від 01.10.2015 року (а.с.143).

Сума компенсації визначена судом із врахуванням висновку судової будівельно-технічної експертизи, яким було встановлено ринкову вартість спірного майна (а.с.144-156).

В силу ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

З урахуванням зазначеної норми, оскільки ОСОБА_3 не було представлено суду першої інстанції інших доказів про вартість оспорюваного майна, суд визначив вартість частки ОСОБА_3 у квартирі на підставі наявного у справі доказу - висновку експертизи. Апеляційна скарга доводів з цього питання не містить.

Оцінивши в сукупності всі чинники, зважаючи на обставини цієї конкретної справи, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для припинення права ОСОБА_3 на частку у квартирі. Оскільки дотримані вимоги, передбачені ст.365 ЦК України, припинення права власності в даному випадку не суперечить ст. 321 ЦК України, ст. ст. 41, 92 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_3 не був визнаний таким,що втратив право користування жилим приміщенням, а тому відсутні підстави для відмови у вселенні в квартиру, є безпідставними. Оскільки суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність передбачених законом підстав для припинення права власності ОСОБА_3, з припиненням прав власності він втрачає права володіти, розпоряджатися та користуватися власністю.

Суд повно та всебічно встановив обставини справи, дав оцінку доказам відповідно до вимог ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, ухвалив законне й обґрунтоване рішення,

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 307,308 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 24 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: