Справа № 497/108/16-ц
Провадження № 2/497/125/16
14.03.2016 року Болградський районний суд Одеської області
в складі: головуючого судді Раца В.А.
секретаря Божевої І.Д.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Болграді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданою дорожньо-транспортною пригодою,
Позивач надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності позов підтримав в повному обсязі та наполягає на його задоволенні.
Відповідач ОСОБА_2 до суду жодного разу не зявився, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. До суду по електронній пошті надходили заяви про перенесення розгляду справи та заперечення на позов від імені відповідача, але без будь-яких підтверджень що направлені вони були відповідачем, тому суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів відповідно до ч.1 ст. 224 ЦПК України за відсутності заперечень до того позивача.
Всебічно та повно дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і такими що підлягають частковому задоволенню з наступних обставин.
Відповідно до ст.ст. 3,4 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Як вбачається зі змісту ст.ст. 10,60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом встановлено, що відповідно до постанови Болградського районного суду Одеської області від 21.12.2015 року ОСОБА_2 було визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, а саме за те, що 28.11.2015 року, керуючи автомобілем НОМЕР_1 в м. Ізмаїлі по вул. Некрасова кут пр. Суворова, рухаючись по другорядній дорозі, на перехресті не надав переваги у русі автомобілю НОМЕР_2, в результаті чого зазначені автомобілі та внаслідок ДТП, автомобіль НОМЕР_3 отримали механічні пошкодження.
Позивач під час ДТП керував автомобілем НОМЕР_3 відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії ОІС № 611473 від 11.06.2004 року на імя ОСОБА_3
Відповідно до ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
На підставі ч.ч.1 та 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.
Крім цього, судом встановлено, що позивач працює на посаді продавця у ФОП ОСОБА_4, що підтверджено довідкою від 19.12.2016 року за № 14, має на утриманні малолітню дитину ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1, і за час відсутності можливості користування автомобілем, вимушений був користуватися послугами таксі, в результаті чого через ДТП, зазнав додаткових матеріальних витрат в сумі 4960,00 грн.
Відповідно до п.4 Постанови Пленуму ВСУ № 6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену імовірність заподіяння шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність по використанню, транспортуванню, зберіганню предметів, речовин і інших об'єктів виробничого, господарського чи іншого призначення, які мають такі ж властивості. Майнова відповідальність за шкоду, заподіяну діями таких джерел, має наставати як при цілеспрямованому їх використанні, так і при мимовільному прояву їх шкідливих властивостей (наприклад, у випадку заподіяння шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля).
Під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо).
Згідно з вимогами ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у принижені честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Ст.1167 ЦК України передбачає, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч.2 ст.1167 ЦК України.
Відмовляючи позивачу у позові в частині стягнення шкоди за борговою розпискою, суд виходить з того, що позивачем не надано доказів, що наявність зазначеного боргу виникла саме через ДТП.
Крім цього, суд відмовляє позивачу у стягненні з відповідача витрат на надання правової допомоги в розмірі 3000,00 грн. оскільки позивачем не надано до суду доказів сплати зазначеної суми.
Відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 562,45 грн.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10,60,88,125,213-215,224 ЦПК України, ст.ст. 15,16,22,23,1166,1167 ЦК України, суд,
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданою дорожньо-транспортною пригодою задовольнити частково.
В решті позовних вимогах відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача протягом десяти днів з дня отримання копії рішення
Рішення суду може бути оскаржено шляхом подання в десятиденний строк апеляційної скарги, або в порядку ст. 294 ЦПК України. Апеляційна скарга подається до апеляційного суду Одеської області через Болградський районний суд Одеської області.

Суддя В.А. Раца