Номер провадження: 22-ц/785/605/16
Головуючий у першій інстанції Фабіжевський С. А.
Доповідач Громік Р. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.03.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Громіка Р.Д.,

суддів - Драгомерецького М.М., Панасенкова В.О.,

при секретарі - Томашевській К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Державного підприємства «Котовське лісове господарство» на рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 02 грудня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Котовське лісове господарство» про визнання наказу № 41 від 18 березня 2013 року незаконним, поновлення на роботі та стягнення коштів за вимушений прогул, третя особа - ОСОБА_3,

встановила:

Позивач звернувшись з позовом до суду, остаточно наполягав на поновленні його на посаді майстра лісу обходу №1 Красноокнянського лісництва Державного підприємства «Котовське лісове господарство»; на стягненні з відповідача на свою користь весь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 18 березня 2015 року по день поновлення на роботі. Свої вимоги стосовно зазначених ним наказів від 08 травня 2012 року № 36, від 18 червня 2012 року № 153, від 20 серпня 2012 року № 208 просив не розглядати, але при цьому - скасувати наказ від 18 березня 2013 року № 41-к яким було його звільнено з роботи. Вважав своє звільнення підсумком особистого ставлення до себе з боку адміністрації відповідача. Стверджував, що реально виконував свої трудові обов'язки, у період з 15 лютого 2013 року по 15 березня 2013 року перебував на робочому місці.

Представник відповідача позов не визнав, вважаючи, що звільнення позивача було здійснено з дотриманням всіх норм КЗпП України за скоєння позивачем дійсного прогулу у період у період з 15 лютого 2013 року по 15 березня 2013 року та за неналежне виконання ним своїх службових обов'язків.

Представник третьої особи, в судовому засіданні, підтримала позицію представника відповідача.

Рішенням суду позов був задоволений. Був визнаний незаконним та скасований наказ №41 від 18 березня 2013 року про звільнення ОСОБА_2 з займаної посади майстра лісу обходу №1 Красноокнянського лісництва Державного підприємства «Котовське лісове господарство». Поновлено ОСОБА_2 на посаді майстра лісу обходу №1 Красноокнянського лісництва Державного підприємства «Котовське лісове господарство» з 18 березня 2013 року. Стягнуто з Державного підприємства «Котовське лісове господарство» на користь ОСОБА_2 60167 грн. 90 коп. заробітної плати за весь час вимушеного прогулу, тобто за період з 18 березня 2013 року по 02 грудня 2015 року та 2000 грн. судових витрат за надання юридичної допомоги, а всього 62167 (шістдесят дві тисячі сто шістдесят сім) грн. 90 коп.

На підставі ст. 237 КЗпП України, покладено на ОСОБА_3 обов'язок відшкодувати Державному підприємству «Котовське лісове господарство», заподіяну шкоду у підсумку незаконного звільнення ОСОБА_2 з займаної посади майстра лісу обходу №1 Красноокнянського лісництва Державного підприємства «Котовське лісове господарство».

Стягнуто з Державного підприємства «Котовське лісове господарство» на користь Держави судовий збір у розмірі 602 (шістсот дві) грн.

На вказане рішення суду ДП «Котовське лісове господарство» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та постановити нове, яким привести наказ №41-К від 18.03.2013 року у відповідність з чинним законодавством про працю, а саме скасувати зазначений наказ в частині звільнення ОСОБА_2 за ч.1 п. 3 ст. 40 КЗпП України та залишивши в силі звільнення ОСОБА_2 за ч. 1 п. 3 ст. 40 КЗпП України, тобто за прогул без поважних причин, посилаючись при цьому на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, доводи скарг, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню за таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.2 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 статті 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав.

Судом першої інстанції на підставі дослідження письмових доказів та пояснень свідків правильно були встановлені наступні обставини.

Рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області від 31 січня 2013 року позивача поновлено на посаді майстра лісу обходу №1 Красноокнянського лісництва ДП «Котовське лісове господарство» (а.с. 9-10).

На виконання рішення суду було видано відповідний наказ № 18-к від 07 лютого 2013 року, з цією ж датою поновлення.

Акт прийому-передачі лісового масиву обходу № 1 урочища «Капріон» станом на 15 лютого 2013 року з 01 по 08 квартали площею 452 га позивач не підписав, зазначивши у ньому 18 лютого 2013 року причину неприйняття лісового масиву - не надання йому житла (а.с. 56).

22 лютого 2013 року лісничим Красноокнянського лісництва ОСОБА_4 було складено рапорт про відсутність позивача на роботі з 18 по 22 лютого 2013 року (а.с.50).

Згідно щоденника № 10 про приймання робіт по заготівлі (вивезенню) лісопродукції з 10 березня по 29 березня 2013 року посадові обов'язки ОСОБА_2 з 15 березня 2013 року виконував ОСОБА_5, що вбачається з табеля обліку робочого часу (а.с.53-55).

Згідно протоколу засідання профкому ДП «Котовське лісове господарство» від 13 березня 2013 року № 2 було надано згоду адміністрації ДП «Котовське лісове господарство» на звільнення позивача із займаної посади майстра лісу обходу №1 Красноокнянського лісництва з 18 березня 2013 року за п.п. 3,4 ст. 40 КЗпП України (а.с.128-130).

Наказом від 18 березня 2013 року № 41-к його було звільнено з займаної посади за зазначеними нормами КЗпП України, тобто неналежне невиконання виконання своїх обов'язків та прогул.

20 березня 2013 року складено акт про відмову ОСОБА_2 ознайомитись з наказом про звільнення від 18 березня 2013 року № 41-к під підпис, який позивач забрав із собою з метою отримання поради адвоката (а.с.51).

Тоді ж було складено акт про відмову ОСОБА_2 від отримання своєї трудової книжки (а.с.52).

Саме ці обставини і були підставою для звільнення позивача за п.п. 3,4 ст. 40 КЗпП України з 18 березня 2013 року.

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір може бути розірвано у разі систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо раніше до нього вже застосовувалися заходи дисциплінарного стягнення.

Частиною 1 ст. 147 КЗпП України встановлено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути засновано тільки один із заходів стягнення: або догана або звільнення.

Як встановлено та підтверджено матеріалами справи 12 вересня 2012 року позивача вже звільняли за п.3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України на підставі тих самих наказів від 08 травня 2012 року № 136 та від 18 червня 2012 року № 153. Але, рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області від 31 січня 2013 року його було поновлено на роботі на цій же посаді. Тобто, суд не дійшов до висновку про обґрунтованість звільнення. Дана обставина встановлена судовим рішенням, що має чинну силу.

Частиною 2 ст. 149 КЗпП України встановлено, що за кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення.

А тому, звільнення позивача за п. 3 ч. 1 ст. 40 ККЗпП України на підставі тих ж самих наказів та за ті ж самі дисциплінарні проступки, які вже були підставою для звільнення та за якими у подальшому ОСОБА_2 було поновлено на посаді, неможливо вважати обґрунтованим та законним.

Суд також не розглядав позовні вимоги стосовно скасування наказів від 08 травня 2012 року № 136, від 18 червня 2012 року № 153, від 20 серпня 2012 року № 208, враховуючи власну заяву позивача.

Відповідно до п.4 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений термін, а також строковий трудовий договір до закінчення терміну його дії можуть бути розірвані власником або уповноваженим органом лише у випадку прогулу, тобто, відсутності на роботі більше 3-х годин протягом робочого дня без поважних причин. Відповідач, пов'язав звільнення позивача з роботи та застосував до нього крайній захід дисциплінарного стягнення у зв'язку із систематичним невиконанням без поважних причин своїх трудових обов'язків та прогулом одночасно, що є взаємовиключним.

Свідки ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 зазначили, що позивач спочатку підписав акт прийому-передачі обходу урочища «Капріон» ДП «Котовське лісове господарство», але, не погодившись з тим, що йому не дають житла на території «кордону лісника», знищив акт, а складений повторний акт про прийняття лісу взагалі не підписував. При цьому, свідок ОСОБА_10 пояснив, що не підписавши акт прийому-передачі лісового масиву, позивач фактично не приступив до роботи. Після не підписання акту особисто він бачив кілька разів позивача на урочищі «Каприон» на велосипеді.

Таким чином, відповідач не надав суду належних та допустимих доказів того, що позивач здійснив прогул з неповажних причин.

В той же час, колегія суддів не може погодитись з висновком суду про зобов'язання третьої особи ОСОБА_3 відшкодувати підприємству заподіяну шкоду та стягнення витрат на правову допомогу у сумі 2000 грн.

Так, дійсно, ст. 237 КЗпП України, суд у разі встановлення обставин неправильного звільнення працівника з роботи, повинен зобов'язати посадову особу, що винна у незаконному звільненні працівника, відшкодувати підприємству, установі, організації заподіяну шкоду.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував вказану норму права, так як не встановив розмір заподіяної шкоди, чи була заподіяна і ким саме була заподіяна така шкода, чим це доказується, а тому в цій частині рішення підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог.

Також підлягає скасування рішення суду в частині стягнення витрат на правову допомогу в сумі 2000 грн., виходячи з наступного.

Задовольняючи позов в цій частині, суд першої інстанції взагалі не обґрунтував своє рішення в цій частині, не дав належної оцінки відсутності жодного належного та допустимого доказу з цього приводу.

Відповідно до вимог ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать:

Пункт 1 частини третьої статті 79 виключено на підставі Закону № 3674-VI від 08.07.2011\

2) витрати на правову допомогу;

3) витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду;

4) витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз;

5) витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи;

6) витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача.

Вказаний перелік є вичерпним.

Позивачем не було надано жодної квитанції про сплату ним 2000 грн. за надану йому юридичну допомогу адвокатом.

В той же час, в матеріалах справи міститься Договір про надання правової допомоги між адвокатом ОСОБА_11 та позивачем, однак, з п.3 тексту цього договору вбачається, що оплата за надані послуги проводиться відповідно до додатків до договору, який є частиною цього договору. (а.с.13).

Матеріали справи не містять жодного додатку, розрахунку або квитанції про отримання коштів.

Відповідно до ст. 87 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюються законом.

Постановою КМУ від 27 квітня 2006 року № 590 «Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави» затверджено Граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, відповідно до яких в цивільних справах граничний розмір компенсації витрат, пов'язаних з правовою допомогою сторін, на користь якої ухвалено судове рішення, якщо компенсація сплачується іншою стороною, не перевищує суму, що обчислюється, виходячи з того, що зазначеній особі, виплачується 40 відсотків розміру мінімальної заробітної плати за годину її роботи.

Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Суд першої інстанції на зазначені обставини своєї уваги не звернув та стягуючи на користь позивача 2000 грн. на відшкодування йому витрат по оплаті правової допомоги, не обґрунтував її розмір та не перевірив чи не перевищує така сума граничного розміру компенсації витрат, встановленого постановою КМУ від 27 квітня 2006 року за № 590, мотивів з цього приводу також не навів.

Таким чином висновок суду про те, що позивачем фактично були сплачені 2000 гривень, тому понесені позивачем витрати на оплату правової допомоги підлягають відшкодуванню у розмірі саме 2000 гривень, не знайшов свого підтвердження в матеріалах справи.

На підставі ч.ч.1 та 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції не повно з'ясував обставини справи в частині зобов'язання третьої особи ОСОБА_3 відшкодувати підприємству заподіяну шкоду та стягнення витрат на правову допомогу в сумі 2000 грн., не довів обставини, що мають значення для справи та які суд вважав встановленими в цій частині, висновки районного суду в цій частині не відповідають обставинам справи, суд неправильно застосував норми матеріального та процесуального права в цій частині, у зв'язку з чим, є підстави для скасування рішення суду першої інстанції в цій частині та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні цієї частини позову в повному обсязі.

В іншій частині рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, так як апелянт не довів інші обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги.

Твердження апелянта в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції повністю не відповідає вимогам закону, є неспроможними.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи саме в частині вирішення вимог щодо визнання незаконним та скасування наказ №41 від 18 березня 2013 року про звільнення позивача та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309 ч. 1 п. 1-4; ст.313-314, 316, 317, 319, 324, 325 ЦПК України судова колегія,

вирішила:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Котовське лісове господарство» задовольнити частково.

Рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 02 грудня 2015 року скасувати в частині зобов'язання третьої особи ОСОБА_3 відшкодувати підприємству заподіяну шкоду та стягнення витрат на правову допомогу в сумі 2000 грн.

Постановити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Державного підприємства «Котовське лісове господарство» щодо зобов'язання третьої особи ОСОБА_3 відшкодувати підприємству заподіяну шкоду та стягнення витрат на правову допомогу в сумі 2000 грн. відмовити в повному обсязі.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення вступає в законну силу з моменту проголошення. На рішення може бути подана касаційна скарга протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішення апеляційного суду.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді М.М. Драгомерецький

В.О. Панасенков