Справа № 130/2844/15-ц Провадження № 22-ц/772/1031/2016Головуючий в суді першої інстанції Порощук П. П.
Категорія 30Доповідач Медяний В. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Вінницької області в складі:

головуючого Медяного В.М.,

суддів: Ковальчука О.В., Пащенко Л.В.,

при секретарі Агеєвій Г.В.,

розглянувши у відкритому засіданні в залі судових засідань апеляційного суду Вінницької області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 28 січня 2016 року,

встановила:

У жовтні 2015 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди.

Зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 поблизу с. Рів Жмеринського району в дорожньо-транспортній пригоді загинув її батько - ОСОБА_4.

Вироком Жмеринського міськрайонного суду від 23 січня 2014 року ОСОБА_3 визнано винним у скоєні злочину, передбаченого ч.3 ст. 286 КК України. При розгляді кримінального провадження цивільний позов не заявлявся.

На час проведення досудового розслідування ОСОБА_2 була неповнолітньою, а мати з невідомих їй причин потерпілою визнано не було. Разом з тим, обов'язок щодо визнання особи потерпілою покладається на особу, яка проводить досудове розслідування.

Вважає, що вона, як дочка померлого ОСОБА_4, має право на відшкодування моральної шкоди, заподіяної вказаним злочином. Завдана їй моральна шкода полягає в тяжких і непоправних душевних стражданнях, яких вона зазнала у зв'язку з загибеллю батька, її назавжди позбавлено батьківської підтримки, опіки та любові в її молодому віці. Просила стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду в сумі 50000 грн.

Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 28 січня 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в сумі 25000 грн. та витрати на правову допомогу в сумі 750 грн., а всього 2570 грн. В решті позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави 487,20 грн. судового збору (а.с.58).

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції від 28.01.2016 року в частині задоволення позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити ОСОБА_5 в задоволенні її позовних вимог. В іншій частині залишити рішення без змін. Посилається на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування судом норм матеріального права.

Відповідач ОСОБА_3 до суду апеляційної інстанції не з'явився, хоча належним чином повідомлявся про час і місце розгляду справи, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, а тому відповідно до вимог ч.2 ст.305 ЦПК України дана справа розглянута у його відсутність.

Позивач ОСОБА_2 в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції апеляційну скаргу не визнала та заперечила проти її задоволення, посилаючись на її безпідставність та необґрунтованість, просила рішення залишити без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, заслухавши пояснення позивача, що з'явилася до суду, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Згідно ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст.214 ЦПК України, при ухваленні рішення суд зобов'язаний прийняти рішення, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.ст.10, 57, 60 ЦПК України суд вирішує цивільно-правовий спір на засадах змагальності, кожна сторона зобов'язана доказами довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, що мають значення для справи.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції встановив та виходив з того, що відповідно до копії свідоцтва про смерть ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Жмеринка Вінницької області.

Згідно з копією вироку Жмеринського міськрайонного суду від 23 січня 2014 року, який набрав законної сили 13 травня 2014 року, винним в чиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 286 КК України, наслідком якого була смерть ОСОБА_4 визнано відповідача ОСОБА_3. Останнього було засуджено до 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки. Відповідно до ст.75 КК України ОСОБА_3 звільнено від відбування призначеного основного покарання у виді позбавлення волі, якщо він протягом іспитового строку терміном 3 роки не вчинить нового злочину.

Дані обставини встановлені вироком суду, який набрав законної сили, а тому суд першої інстанції прийшов до висновку, що вони не підлягають доказуванню відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України.

Відповідно до копії свідоцтва про народження позивача ОСОБА_2, остання є дочкою померлого ОСОБА_4 і дійсно, на час досудового розслідування була неповнолітньою.

В судовому засіданні було досліджено кримінальне провадження №1-кп/130/14/2014 справа №130/3901/13-к по обвинуваченню ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 286 КК України. Зокрема, в обвинувальному акті зазначено, що потерпілі по даному кримінальному провадженні відсутні у зв'язку з тим, що особи, яким завдано матеріальну та моральну шкоду не звернулись у встановленому порядку до органу досудового розслідування із відповідними заявами та під час допиту заперечили проти визнання їх потерпілими (кримінальне провадження №1-кп/130/14/2014 справа №130/3901/13-к).

В даному випадку наявність моральної шкоди, протиправність діяння відповідача та причинний зв'язок між діянням відповідача і настанням моральної шкоди позивачу підтверджені вироком Жмеринського міськрайонного суду від 23 січня 2014 року.

Що стосується заперечень відповідача в частині того, що вчинений ним злочин є необережним, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до ст.1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Таким чином, навіть за відсутності умислу в діях ОСОБА_3 настає юридична відповідальність за заподіяння ним, зокрема, моральної шкоди.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд першої інстанції визначив залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

При цьому, враховуючи покази свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7 та вимоги ст. ст. 23, 1167, 1168 ЦК України, суд першої інстанції, керуючись принципами розумності та справедливості, дійшов висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню на суму 25000 грн.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, встановивши такі обставини, правильно застосувавши норми матеріального права та не порушивши при цьому норми процесуального права, прийшов до вірного, обґрунтованого та справедливого висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2

Так, частиною 1 статті 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Суд залучає відповідний орган чи особу, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, якщо дії законного представника суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Відповідно до частини 1 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до п. 9 ст.16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів особи може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Встановлено та підтверджується вироком Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 23 січня 2014 року те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 о 08 годині 45 хвилин ОСОБА_3 керуючи технічно справним автомобілем "Rover-416", державний номерний знак НОМЕР_1, на ділянці автомобільної дороги Т 02-18 Лука - Барська Ямпіль поблизу с.Рів Жмеринського району Вінницької області порушив п.п.14.2-в, 14.6-г Правил дорожнього руху України, якими передбачено, що перед початком обгону водій повинен переконатися в тому, що смуга зустрічного руху, на яку він буде виїжджати, вільна від транспортних засобів на достатній для обгону відстані; та обгін заборонено у кінці підйому, на мостах, естакадах, шляхопроводах, крутих поворотах та інших ділянках доріг з обмеженою оглядовістю чи в умовах недостатньої видимості, внаслідок чого допустив зіткнення керованого ним автомобіля із автомобілем ВАЗ - 2106, державний номерний знак НОМЕР_2.

Внаслідок зіткнення водій автомобіля ВАЗ 2106, державний номерний знак НОМЕР_2 ОСОБА_9 та пасажир ОСОБА_4 загинули,

- пасажир ОСОБА_10, яка в момент зіткнення знаходилася на задньому сидінні автомобіля ВАЗ 2106, державний номерний знак НОМЕР_2, зліва, згідно висновка експерта №167 розпочатого 27.08.2013 року та закінченого 17.10.2013 року отримала ушкодження у вигляді перелому лобної кістки, кісток носа, верхньої щелепи з забоєм головного мозку та контузією обох очей; перелом правого стегна - наслідок дії тупих твердих предметів та належать до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння;

пасажир автомобіля ВАЗ 2106, державний номерний знак НОМЕР_2, ОСОБА_11, яка на момент зіткнення знаходилась на задньому сидінні автомобіля справа, згідно висновку експерта №168 розпочатого 27.08.2013 року та закінченого 17.10.2013 року, отримала ушкодження у вигляді перелом кісток тазу, розриву брижжі тонкої кишки з внутрішньо-черевною кровотечею, рани лівої гомілки, садна в ділянці правого ліктьового суглобу та правого кульшового суглобів, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень з ознакою небезпеки життя в момент заподіяння;

- пасажир автомобіля ВАЗ 2106, державний номерний знак НОМЕР_2 ОСОБА_12, яка в момент зіткнення знаходилась на задньому сидінні посередині, згідно висновка експерта №169 розпочатого 27.08.2013 року та закінченого 17.10.2013 року отримала ушкодження у вигляді перелому променевої кістки правого передпліччя, садна правої кисті та обличчя - наслідок дії тупих твердих предметів, які відносяться до середнього ступеня тяжкості, які спричинили тривалий розлад здоров'я понад 21 добу.

Порушення вимог п.п.14.2-в, 14.6-г Правил дорожнього руху України ОСОБА_3 знаходяться в причинному зв'язку з наслідками.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди смерть ОСОБА_9 настала від розтрощення тулуба: множинних переломів ребер грудини та хребта з розривом серця, внутрішньо-плевральної кровотечі, розрив та розчавлення правої частки печінки; а також виявлена присутність забійних ран потилиці множинних саден та подряпин обличчя, відповідно до висновку судово-медичної експертизи №165 розпочатої 27.08.2013 року та закінченої 17.10.2013 р.

Смерть ОСОБА_4 настала від розтрощення числених ділянок тіла, множинних переломів ребер з ушкодженням пристінкової плеври та тканини легенів, внутрішньо - плевральної кровотечі, розрив та розчавлення правої частини печінки, внутрішньо - черевна кровотеча; перелом правого стегна в нижній третині; множинні садна та подряпини обличчя, нижніх та верхніх кінцівок, відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 166 розпочатої 27.08.2013 року та закінченої 17.10.2013 року.

Також у вироку зазначено, що потерпілі у даному кримінальному провадженні відсутні у зв'язку із тим, що особи, яким завдано матеріальну та моральну шкоду не звернулись у встановленому порядку до органу досудового розслідування із відповідними заявами та під час допиту заперечили про визнання їх потерпілими. Крім того, під час проведення судового засідання вказані особи також відмовилися від визнання їх потерпілими та просили застосувати до обвинуваченого ОСОБА_3 міру покарання не пов'язану з позбавленням волі.

Таким чином вироком Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 23 січня 2014 року ОСОБА_3 визнано винуватим і призначено покарання за ч.3 ст.286 КК України у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки. Відповідно до ст.75, п.2,3,4 ст.76 КК України ОСОБА_3 звільнено від відбування призначеного основного покарання у виді позбавлення волі, якщо він протягом іспитового строку терміном 3 роки не вчинить нового злочину.

Цивільний позов не заявлявся.

Вирок набув законної сили 13.05.2014 року.

Згідно свідоцтва про народження серія НОМЕР_3 позивач у справі ОСОБА_2 є донькою померлого ОСОБА_4.

Згідно ч. 1, п. 2 ч. 2, 3, 4 ст.ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає у: душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Частиною 2 ст.1168 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім'єю.

Відповідно до ч. 2, 5 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, тощо)володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Колегія суддів переконана, що за таких встановлених судом обставин справи, наявність моральної шкоди, протиправність діяння відповідача та причинний зв'язок між діянням відповідача і завданням позивачу моральної шкоди підтверджені вироком Жмеринського міськрайонного суду від 23 січня 2014 року.

При визначенні розміру морального відшкодування, суд першої інстанції правильно виходив з принципів розумності і справедливості, глибини душевних страждань позивача, з усіх обставин справи, про що мотивовано зазначено в рішенні суду і заявлена моральна шкода задоволена частково.

Посилання апелянта на ту обставину, що суд не дав належної оцінки діям та поведінці відповідача ОСОБА_3 після ДТП, а також не врахував при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди те, що на час досудового слідства та розгляду кримінального провадження позивач була неповнолітньою та проживала з матір'ю, яка являлась її законним представником, цивільний позов не заявлявся, є безпідставними, оскільки суд першої інстанції в повній мірі врахував обсяг заподіяних позивачеві моральних страждань, з урахуванням ступеня вини відповідача, врахувавши при цьому також і роз'яснення, викладені в п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. № 4 «Про судову практику по справам про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», оскільки смерть ОСОБА_4 - батька позивача в наслідок неправомірних дій ОСОБА_3 вже свідчить про спричинення позивачці моральних страждань. При цьому, судом враховано характер та обсяг заподіяних позивачеві моральних страждань, з урахуванням ступеня вини відповідача та інших обставин, тяжкість заподіяної позивачу травми. Зокрема враховано, що ОСОБА_3 вчинив неумисний злочин, однак який спричинив загибель батька позивача.

В результаті ДТП загинув ОСОБА_4, який відповідно являвся для позивача батьком, тобто близьким родичем і ця втрата є незворотною. Як вбачається із позовної заяви, вимоги про відшкодування моральної шкоди обґрунтовувались душевними стражданнями, яких дочка зазнала внаслідок смерті батька та тим, що відповідач не відшкодував завдану їй моральну шкоду.

Також колегія суддів не може погодитись з доводам скарги щодо невірного визначення судом розміру витрат понесених позивачем на правову допомогу.

Так, статтею 79 ЦПК України передбачено, що витрати на правову допомогу входять до витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Виходячи зі змісту ст.ст.56, 84 ЦПК України ці витрати мають бути пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які допускаються до участі в розгляді справи ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь в розгляді справи.

Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.

Граничний розмір компенсації витрат на правовому допомогу встановлюється законом.

Пунктами 47, 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» роз'яснено, що право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013).

Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Порядок надання безоплатної правової допомоги у цивільних справах передбачений у розділі III Закону України від 02 червня 2011 року № 3460-VI «Про безоплатну правову допомогу», положення якого забезпечуватимуться поетапно, починаючи з 01 січня 2015 року.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст. 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (ст. ст. 12, 42, 56 ЦПК України).

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» (далі - Закон).

Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, визначені у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК.

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Статтею 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20.12.2011 року, який набрав чинності з 1 січня 2012 року розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Склад та розміри витрат, пов'язаних оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Як вбачається з матеріалів справи згідно квитанції № 40 від 10.12.2015 року адвокатом Чаленко Н.В. прийнято від ОСОБА_2 гонорар в сумі 1500 грн. Також адвокатом Чаленко Н.В. надано до справи розрахунок гонорару, проведений згідно ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20.12.2011 року, який складає 2021 грн. Таким чином суд першої інстанції, стягнувши згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідача 750 грн. витрат понесених позивачем на правову допомогу адвоката пропорційно до задоволених позовних вимог, не вийшов за межі даного розміру.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки судом першої інстанції повно з'ясовані фактичні обставини справи, які мають істотне значення для справи в межах наданих сторонами доказів, правильно визначені правовідносини, що склалися між сторонами, їх об'єктивний склад, права та обов'язки сторін, вірно застосовані норми матеріального права та не порушені норми процесуального права, а основні доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають достатніх підстав для скасування рішення суду.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 28 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий : /підпис/ В.М. Медяний

Судді : /підпис/ О.В. Ковальчук

/підпис/ Л.В. Пащенко

Згідно з оригіналом: