Справа № 465/1442/15 Головуючий у 1 інстанції: Кузь В.Я.
Провадження № 22-ц/783/1670/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Кабаля І.І., Шандри М.М.,

секретаря Юзефович Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 08 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Франківської районної адміністрації Львівської міської ради та ЛКП «Навколо базару», третя особа без самостійних вимог - ОСОБА_3, про заборону Франківській районній адміністрації Львівської міської ради, ЛКП «Навколо базару», їх структурним підрозділам, службовим та посадовим особам з власної ініціативи, за заявами/запитами фізичних та юридичних осіб, вчинення без особистої участі ОСОБА_2 дій, підготовку та прийняття рішень (обстежень, засідань, нарад, розпоряджень, вказівок, актів, протоколів, витягів з протоколів, висновків, листів, заперечень, відповідей) щодо визначення місця проживання, відібрання малолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрованого та проживаючого разом із батьком ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1, для забезпечення права ОСОБА_2 на захист від свавільного/незаконного втручання в його особисте і сімейне життя, до набуття законної сили судовим рішенням у цивільній справі № 1309/6735/12, що знаходиться у провадженні Залізничного району м. Львова, -

в с т а н о в и л а:

02 березня 2015 року ОСОБА_2 звернувся в суд з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилається на те, що висновком органу опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради від 10.12.2010 року визначено місце проживання його малолітнього сина ОСОБА_4 із ним за адресою: АДРЕСА_2. Однак, в ході судового розгляду справи про визначення місця проживання його сина, відповідачами складались акти обстеження умов проживання дитини за адресою: АДРЕСА_3, проте ні він ні його син ніколи там не проживали. Не зважаючи на це, впродовж 2010-2014 років Франківською районною адміністрацією Львівської міської ради, ЛКП «Навколо базару», їх структурними підрозділами, службовими та посадовими особами вчинялись дії та приймались рішення по свавільному чи незаконному втручанню в його особисте та сімейне життя, що стало підставою для його подальших звернень за захистом своїх прав та інтересів до суду та правоохоронних органів. Стверджує, що на сьогоднішній день виникла нова загроза вчинення вищевказаних дій та прийняття рішень щодо визначення місця проживання, відібрання його малолітнього сина - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрованого та проживаючого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, без його особистої участі. Просить позовні вимоги задовольнити.

Оскаржуваним рішенням відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Франківської районної адміністрації Львівської міської ради та ЛКП «Навколо базару», третя особа без самостійних вимог - ОСОБА_3, про заборону Франківській районній адміністрації Львівської міської ради, ЛКП «Навколо базару», їх структурним підрозділам, службовим та посадовим особам з власної ініціативи, за заявами/запитами фізичних та юридичних осіб, вчинення без особистої участі ОСОБА_2, дій, підготовку та прийняття рішень (обстежень, засідань, нарад, розпоряджень, вказівок, актів, протоколів, витягів з протоколів, висновків, листів, заперечень, відповідей) щодо визначення місця проживання, відібрання малолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрованого та проживаючого разом із батьком ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1, для забезпечення права ОСОБА_2 на захист від свавільного/незаконного втручання в його особисте і сімейне життя, до набуття законної сили судовим рішенням у цивільній справі № 1309/6735/12, що знаходиться у провадженні Залізничного району м. Львова, за безпідставністю таких.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2, вважає його незаконним, необґрунтованим, таким що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, із неправильним та неповним зясуванням обставин справи, що мають істотне значення. Зазначає, що при ухваленні оскаржуваного рішення, суд не врахував норми матеріального права, на які він посилався у позовній заяві ст. ст. 269, 270, 271, 301 Цивільного кодексу України, а саме права на недоторканість особистого і сімейного життя як одного із видів особистих немайнових прав, що призвело до ухвалення рішення не по суті позовних вимог. Суд не дотримався норм абзацу другого ч. 3 ст. 19 СК України, визнаючи за відповідачами компетенцію й повноваження на дії, що є предметом судового розгляду позову до ОСОБА_3 про визначення місця проживання дитини, що перебуває у провадженні Залізничного районного суду м. Львова. Суд обґрунтував свою позицію лише ст. 144 Конституції України та ст. 73 Закону України «Про місцеве самоврядування» щодо обовязковості актів органів місцевого самоврядування, однак не вказав на право громадян на звернення до суду для оскарження актів, яким він скористався. Посилання на вищезазначені норми суперечить фактичним обставинам справи, зокрема встановленому факту наявності висновку Залізничної РА ЛМР, як органу опіки та піклування від 10 грудня 2010 року, про визначення місця проживання сина ОСОБА_4 разом з ним за адресою: АДРЕСА_4. Більше того, вони ніколи не проживали на території Франківського району м. Львова. Крім того, посилання суду на те, що позовні вимоги є абстрактними, спрямованими в майбутнє, суперечать висновкам, яких дійшов сам суд постановляючи ухвалу про відкриття провадження у справі, оскільки нею він підтвердив що форма і зміст заяви відповідає вимогам ст. ст. 119 120 ЦПК України. Судом не допитано свідків, яких заявляв він у своєму клопотанні від 29 вересня 2015 року та не надано жодної оцінки доказам, які долучались до позовної заяви. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги.

Учасники цивільного процесу двічі повідомлені належним чином (а.с. 192, 193, 194, 195, 201-202, 203, 204, 205, 206-207), в судове засідання апеляційної інстанції не зявилися, причину своєї неявки в останнє судове засідання суду не повідомили, тому відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розглядові справи, який згідно ч. 2 ст. 197 ЦПК України здійснюється судом без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно відхилити.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обовязки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Пунктом 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» роз'яснено, що, перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права. При перегляді судових рішень необхідно виходити з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 307 ЦПК, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених статтями 308-311 ЦПК. При цьому апеляційний суд керується статтею 307 ЦПК (відповідним пунктом) та нормою ЦПК, що визначає підстави перегляду судового рішення в такому разі, і відповідно до неї та наданих суду апеляційної інстанції повноважень формулює резолютивну частину своєї ухвали чи рішення.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Частинами першою та другою ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Колегія суддів приходить до переконання, що дане рішення суду відповідає зазначеним вимогам закону.

Згідно ст. ст. 28, 32, 34 Конституції України, ст. ст. 201, 270, 271, 297, 301, 302 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності; ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України, не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини, кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сімї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації; право особи вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію може бути обмежене, зокрема, для захисту репутації або прав інших людей.

Відповідно до ст. ст. 273 ч. 3, 275, 277 ч. 3, 301 ч. 4 ЦК України діяльність фізичних та юридичних осіб не може порушувати особисті немайнові права; фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб, який може здійснюватися способом відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення; обставини особистого життя фізичної особи можуть бути розголошені іншими особами лише за умови, що вони містять ознаки правопорушення, що підтверджено рішенням суду, а також за її згодою; негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного.

Забороняється збирання відомостей про особу без її попередньої згоди, за винятком випадків, передбачених законом; порушення законодавства про інформацію тягне за собою, зокрема, цивільно-правову відповідальність (ст. ст. 23, 47, 48, 49 Закону України «Про інформацію»).

Конституційний Суд України у рішенні від 30.10.1997 р. № 5-зп у справі № 18/203-97 щодо офіційного тлумачення статей 3, 23, 31, 47, 48 Закону України «Про інформацію» та статті 12 Закону України «Про прокуратуру» розтлумачив, що до конфіденційної інформації, зокрема, належать свідчення про особу (освіта, сімейний стан, релігійність, стан здоровя, дата і місце народження, майновий стан та інші персональні дані). Цей перелік не є вичерпним.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з наступних обставин та відповідних їм правовідносин.

Судом встановлено, що 10.12.2010 року органом опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради дано висновок № 32/Вих 6057 про визначення проживання малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, із батьком ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.12).

Як вбачається із поданих позивачем ОСОБА_5: Львівського апеляційного адміністративного суду від 13.11.2014 року та ухвали Залізничного районного суду м. Львова від 09.02.2015 року, у провадженні Залізничного районного суду м. Львова перебуває цивільна справа № 2-716/11 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, за участю третьої особи: органу опіки та піклування Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Відповідно до вимог ст. 19 СК України, орган опіки та піклування надає висновок щодо розвязання спорів на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, що стосуються справи.

ОСОБА_2 у своїх позовних вимогах просить заборонити Франківській районній адміністрації Львівської міської ради, ЛКП «Навколо базару», їх структурним підрозділам, службовим та посадовим особам з власної ініціативи, за заявами/запитами фізичних та юридичних осіб, вчинення без його - ОСОБА_2 особистої участі, дій, підготовку та прийняття рішень (обстежень, засідань, нарад, розпоряджень, вказівок, актів, протоколів, витягів з протоколів, висновків, листів, заперечень, відповідей) щодо визначення місця проживання, відібрання малолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, тобто - заборонити вчиняти дії, що відносяться до їх компетенції та визначені їх повноваженнями відповідно до вимог Законів України «Про місцеве самоврядування в Україні», «Про охорону дитинства», Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, повязаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою КМУ від 24 вересня 2008 року № 866.

Згідно ст. 144 Конституції України, ст. 73 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», акти органів місцевого самоврядування, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обов'язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об'єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території.

За наведених обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність в суду підстав зобовязати Франківську районну адміністрацію Львівської міської ради та Львівське комунальне підприємство «Навколо базару» не приймати будь-які рішення, що приймаються ними в межах наданих їм повноважень.

Крім того, як встановлено районним судом, остаточне рішення по цивільній справі № 2-716/11, на яке посилається ОСОБА_2 як на підставу заявлених ним вимог, судом не ухвалене, відтак передчасними є вимоги позивача про заборону відповідачам вчинення будь-яких дій щодо реєстрації його неповнолітнього сина.

Відповідно до вимог ст. 1 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є захист порушених, невизнаних чи оспорюваних прав.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач не навів жодного доказу на порушення його прав згідно даної норми закону.

Більше того, вимоги ОСОБА_2 є абстрактними, стосуються майбутнього та не настали.

Крім того, позивачем не оспорюється жодні рішення відповідачів, які б торкалися його прав, свобод чи інтересів, а покликання на наявність іншого провадження у даному випадку є безпідставними .

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що у суду відсутні підстави для задоволення позову, оскільки зазначені позовні вимоги фактично є вимогами на майбутнє, що виникнуть після прийняття рішення по цивільній справі № 2-716/11, на рішення якої покликається позивач.

Колегія суддів погоджується з такими висновками районного суду, оскільки суд вірно застосував правові норми та ухвалив правильне по суті і справедливе рішення, дійшовши його на основі повно зясованих обставин, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами.

Доводи, наведені в апеляційній скарзі, були належним чином досліджені судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача ОСОБА_2 з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою.

Будь яких інших належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, апелянтом не представлено як у суді першої, так і апеляційної інстанцій.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Рішення відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам, доводи апеляційної скарги, матеріали справи, зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішення, тому підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314 ч. 1 п. 1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 08 грудня 2015 рокузалишити без змін.

ОСОБА_5 набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Монастирецький Д.І.

Судді: Кабаль І.І.

ОСОБА_6