Справа № 359/9487/15- Головуючий у І інстанції Журавський В. В.
Провадження № 22-ц/780/2538/16 Доповідач у 2 інстанції Фінагєєв В. О.
Категорія 4 31.05.2016
УХВАЛА

Іменем України

31 травня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді Фінагєєва В.О.,

Суддів Антоненко В.І., Кашперської Т.Ц.,

за участю секретаря Волинець Я.В.

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно, -

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом та просив визнати за ним право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1, яка придбана за договором купівлі-продажу квартири від 24 липня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Дудкою О.С., реєстровий № 1337.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 11 липня 2009 року між позивачем та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб. До реєстрації шлюбу позивачу на праві особистої власності належав незавершений будівництвом житловий будинок (73% готовності) по АДРЕСА_1 та земельна ділянка площею 0,12 га за вказаною адресою з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку. Маючи намір одружитись з ОСОБА_2 позивач продав належне йому на праві власності нерухоме майно та отримав за це грошові кошти у розмірі 185 785 грн. У зв'язку з тим, що на час відчуження майна не було можливості одночасно оформити договір купівлі-продажу квартири, отримані від продажу нерухомості грошові кошти були передані позивачем на зберігання своїм батькам. 24 липня 2009 року за грошові кошти, отримані від продажу будинку та земельної ділянки, ОСОБА_3 придбав квартиру АДРЕСА_2. Вартість даної квартири становила 48 597 грн. Тобто для придбання квартири були використані не всі грошові кошти, отримані від попереднього продажу. Враховуючи ту обставину, що договір купівлі-продажу квартири був оформлений вже після реєстрації шлюбу, ОСОБА_2 надавала письмову згоду на її придбання і вважає, що дана квартира є об'єктом спільного майна подружжя. Однак, ОСОБА_3 зазначає, що квартира була придбана за його особисті кошти.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 лютого 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано за ОСОБА_3 право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_3, яка придбана за договором купівлі-продажу квартири від 24 липня 2009 року, посвідченим приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Дудкою О.С. за реєстровим №1337. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції через невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що спірна квартира є об'єктом права спільної сумісної власності, оскільки була придбана сторонами під час шлюбу. Позивач зазначає, що за кошти, які він отримав від реалізації недобудованого будинку та земельної ділянки придбав квартиру і, водночас, зазначає, що він віддав вказані кошти своїм батькам. Таким чином, позивач не надав безспірних доказів того, що квартира була придбана за його особисті кошти. Суд першої інстанції безпідставно не застосував строк позовної давності.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 11 червня 2009 року на підставі договорів купівлі-продажу ОСОБА_3 продав незавершений будівництвом житловий будинок (73% готовності) по АДРЕСА_1 та земельну ділянку, яка розташована в с. Артемівка Бориспільського району площею 0,12 га з кадастровим номером НОМЕР_1.

Продаж вказаного нерухомого майна було здійснено за грошову суму у загальному розмірі 185 785 грн.

11 липня 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб.

24 липня 2009 року ОСОБА_3 придбав за договором купівлі-продажу квартиру АДРЕСА_4, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири, посвідченим приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Дудкою О.С., реєстровий №1337. Вартість квартири становить 48 597 грн.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не було надано належних доказів того, що спірна квартира була придбана за спільні кошти подружжя. Сам по собі факт укладення договору купівлі-продажу квартири не свідчить про порушення права позивача та про початок перебігу позовної давності.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали йому, їй особисто.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, надати суду докази, якими вона обґрунтовує свої вимоги та заперечення, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України.

Звертаючись до суду з позовом про визнання квартири особистою приватною власністю ОСОБА_3 надав належні та допустимі докази того, що спірна квартира придбана за його кошти. Так, з матеріалів справи вбачається, що за місяць до реєстрації шлюбу з відповідачем позивач відчужив належне йому на праві власності нерухоме майно на загальну суму 185 785 грн. Через 13 днів після реєстрації шлюбу ОСОБА_3 придбав квартиру вартістю 48 597 грн. Тобто між відчуженням належного позивачу нерухомого майна та придбанням у власність спірної квартири пройшов незначний проміжок часу.

Заперечуючи проти позову відповідач ОСОБА_2 зазначає, що спірна квартира є спільною сумісною власністю, оскільки придбана під час перебування сторін у шлюбі. Однак такі доводи відповідача є безпідставними, виходячи з наступного. Відповідно до вимог ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено судам, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин 2, 3 статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири; садові будинки; земельні ділянки та насадження на них; продуктивна і робоча худоба; засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери; паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

За змістом норм ст. 60 СК України належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

Виходячи з наведеного для правильного застосування ст. 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд має повинен установити не лише факт набуття цього майна в період шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

ОСОБА_2 не надала жодних доказів того, що квартира, право особистої власності на яку просить визнати позивач, придбана за спільні кошти, за рахунок спільної праці подружжя, а також, що в розпорядженні сім»ї були інші кошти, необхідні для здійснення придбання квартири.

Доводи апеляційної скарги в частині пропуску строку позовної давності є безпідставними і суд першої інстанції належним чином мотивував своє рішення в частині відмови у застосуванні строку позовної давності.

Так, сторони по справі як на момент звернення до суду позивача так і ухвалення рішення у справі перебували в зареєстрованому шлюбі. А тому доводи відповідача щодо початку перебігу строку позовної давності з моменту укладення договору купівлі-продажу спірної квартири є безпідставними, оскільки, як вірно зазначив суд першої інстанції, укладення зазначеного договору не свідчить про обізнаність позивача про порушення його прав.

Будь-яких інших доказів, які б підтверджували обізнаність позивача про порушення його прав до його звернення до суду, матеріали справи не містять, а отже і підстав до застосування строку позовної давності до вимог позивача не вбачається.

Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи, рішення суду є законним та обґрунтованим, ґрунтується на наявних у матеріалах справи доказах, а тому підстави для його скасування відсутні.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-316 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Фінагєєв В.О.

Судді: Антоненко В.І.

Кашперська Т.Ц.