У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Закропивного О.В., Мазур Л.М.,

МартинюкаВ.І., Нагорняка В.А.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення процентів за користування грошовими коштами та втрат від інфляції, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Вінницької області від 29 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 18 березня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області 13 травня 2013 року, стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 борг за договором позики від 4 листопада 2009 року в сумі 174 247 грн 40 коп. та борг за договором позики від 5 листопада 2009 року в сумі 739 743 грн 68 коп., всього 913 991 грн 08 коп.

Розпорядженням державного виконавця від 14 червня 2013 року на розрахунковий рахунок позивача перераховано кошти в сумі 6 400 грн. Також внаслідок виконавчих дій та реалізації майна боржника згідно із розпорядженням державного виконавця від 25 листопада 2013 року на розрахунковий рахунок позивача перераховано отримані внаслідок реалізації майна кошти в сумі 16 650 грн 34 коп.

Таким чином, у період з 13 травня 2013 року по червень 2015 року відповідач у примусовому порядку погасив борг частково. Залишок грошових коштів після часткового погашення становив 896 346 грн 21 коп.

27 червня 2015 року ОСОБА_4 з метою повного погашення наявного боргу перед позивачем перерахував всі належні грошові кошти на спеціальний рахунок державної виконавчої служби. Станом на 27 червня 2015 року боржник розрахувався в повному обсязі за даним грошовим зобов'язанням.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 18 березня 2013 року визначено повну суму грошового зобов'язання з урахуванням процентів та інших штрафних санкції за період з настання моменту повернення грошових коштів і до дати винесення судом відповідного рішення. Вказане судове рішення набрало законної сили з 13 травня 2013 року, а отже, враховуючи ту обставину, що до цього часу боржник не повернув борг, позивач стверджував, що весь цей час боржник продовжував користуватись належними позивачу грошовими коштами і мав сплатити відповідні проценти за користування.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області 27 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 8 січня 2015 року, задоволено позов до ОСОБА_4 про стягнення відсотків за користування коштами та інфляційні витрати за період з 13 травня 2013 року по 16 вересня 2014 року. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 травня 2015 року судові рішення залишено без змін.

Посилаючись на те, що в період з 16 вересня 2014 року по 27 червня 2015 року ОСОБА_4 продовжував користуватись грошовими коштами позивача, просив задовольнити позов.

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 23 жовтня 2015 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість з процентів за користування коштами за період з 16 вересня 2014 року по 27 червня 2015 року в розмірі 20 922 грн 93 коп, витрати від інфляції за період з 16 вересня 2014 року по 27 червня 2015 року в розмірі 453 765 грн 47 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 29 січня 2016 року заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 жовтня 2015 року в частині стягнення втрат від інфляції за період з 16 вересня 2014 року по 27 червня 2015 року у розмірі 453 765 грн 47 коп. скасовано і ухвалено нове рішення, яким у цій частині вимог відмовлено. В іншій частині рішення залишено без змін.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив із того, що оскільки відповідач свої грошові зобов'язання з повернення отриманої позики не виконав, стягненню у судовому порядку підлягають кошти з витрат від інфляції за період з 6 вересня 2014 року по 27 червня 2015 року у розмірі 453 765 грн 47 коп. та 3 % річних за період з 17 вересня 2014 року по 27 червня 2015 року у розмірі 20 922 грн 93 коп.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення міського суду в частині стягнення втрат від інфляції за період з 16 вересня 2014 року по 27 червня 2015 року у розмірі 453 765 грн 47 коп., та ухвалюючи в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову, виходив із того, що індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, визначеного у гривнях.

Проте погодитися з такими висновками суду апеляційної інстанції не можна.

Судами установлено, що 4 листопада 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір позики грошей у формі розписки, згідно якої ОСОБА_4 позичив у ОСОБА_3 20 тис. доларів США строком один місяць - до 5 грудня 2009 року. 5 листопада 2009 року між сторонами укладено договір позики коштів у формі розписки, за умовами якої ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_3 64 тис. доларів США та 17 500 Євро у якості позики на один рік -до 5 листопада 2010 року, з правом дострокового повернення.

Зобов'язань щодо повернення отриманих коштів відповідач не виконав. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 18 березня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 13 травня 2013 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 травня 2015 року, стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 за договором позики (розпискою) від 4 листопада 2009 року кошти у розмірі 174 247 грн 40 коп., з яких: 159 860 грн основного боргу та 14 387 грн 40 коп. - 3 % річних; за договором позики (розпискою) від 5 листопада 2009 року кошти у розмірі в сумі 739 743 грн 68 коп., з яких: 694 595 грн - основний борг та 45 148 грн 68 коп. - 3 % річних, а всього 913 991 грн 08 коп.; та судовий збір у розмірі 5 405 грн 47 коп.

Відповідно до довідки Головного управління юстиції у Вінницькій області від 2 липня 2015 року № 5179/02.2-27/8 станом на 2 липня 2015 року під час примусового виконання зведеного виконавчого провадження на користь стягувача фактично перераховано 23 050 грн 34 коп. Разом із цим станом на 2 липня 2015 року на депозитному рахунку у відділу примусового виконання рішення управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області знаходяться кошти в розмірі 994 340 грн 84 коп., які надійшли від боржника 30 червня 2015 року, розподіл яких в порядку ст. ст. 43, 44 Закону України «Про виконавче провадження» станом на 2 липня 2015 року не проводився.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, то сума, що підлягає оплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Інфляція це знецінювання грошей і безготівкових коштів, що супроводжується ростом цін на товари і послуги (п. 2 Методологічних положень щодо організації статистичних спостережень за змінами цін (тарифів) на спожиті товари (послуги) і розрахунку індексу споживчих цін, що затверджені наказом Державного комітету статистики України від 14 листопада 2006 року № 519). Показником, який характеризує рівень інфляції, є індекс споживчих цін. Індекс споживчих цін характеризує зміни у часі загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Він є показником зміни вартості фіксованого набору споживчих товарів та послуг у поточному періоді у порівнянні з базовим.

Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті гривні, тому норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням установленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення виконання грошового зобов'язання, яке визначене договором у гривні, а не в іноземній валюті.

Після ухвалення рішення Вінницьким міським судом Вінницької області 18 березня 2013 року, яке набрало законної сили, правовідносини між сторонами визначені у національній валюті - гривні, оскільки стягнуто суму боргу у гривні. Предметом даного позову є стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 втрат від інфляції за користування грошовими коштами відповідно до ст. 625 ЦК України за період з 16 вересня 2014 року по 27 червня 2015 року - періоду користування коштами після ухвалення судового рішення Вінницьким міським судом Вінницької області 18 березня 2013 року, а також після визначення наявного між сторонами грошового зобов'язання у гривні.

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст. ст. 526, 599 ЦК України.

За таких обставин висновок суду апеляційної інстанції про те, що предметом договору є іноземна валюта, тому до спірних правовідносин норми ч. 2 ст. 625 ЦК України не застосовуються, є помилковим.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

З урахуванням наведеного оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції відповідно до приписів ст. 339 ЦПК України підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Вінницької області від 29 січня 2016 року скасувати, заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 жовтня 2015 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: О.В. Закропивний

Л.М. Мазур

В.І. Мартинюк

В.А. Нагорняк