Справа № 265/4686/14-ц
Провадження № 2-р/265/2/16
У Х В А Л А

26 травня 2016 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді - Козлова Д. О.,

при секретарі - Азаровій А. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду заяву представника ОСОБА_1, ОСОБА_2, по справі ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного сумісного майна подружжя про ухвалення додаткового рішення, -

В С Т А Н О В И В:

6 травня 2016 року представник ОСОБА_1, ОСОБА_2, звернувся до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного сумісного майна подружжя, треті особи: Публічне акціонерне товариство «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча», Орган опіки та піклування Орджонікідзевської районної адміністрації Маріупольської міської ради.

За вказаною справою судом 18 грудня 2014 року було ухвалено рішення, за яким було визнано квартиру АДРЕСА_1 обєктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 із проведенням її поділу шляхом визнання за ОСОБА_1 право власності на 3/10 частки АДРЕСА_2 та визнанням за ОСОБА_3 право власності на 7/10 частки такої квартири.

В цій частині рішення суду першої інстанції було залишено без змін ухвалою суду апеляційної інстанції від 19 лютого 2015 року.

У своїй заяві заявник посилається на те, що ОСОБА_1 подав до відділу державної реєстрації речових прав рішення суду від 18 гудня 2014 року для реєстрації за ним права власності на 3/10 частки АДРЕСА_2, однак йому було у цьому відмовлено на підставі того, шо на вказану квартиру накладено заборону на відчуження. У теперішній час ОСОБА_1 не має змоги розпорядитися своєю власністю. На підставі того, що йому було відмовлено представниками ПАТ «ММК імені Ілліча» у зняті заборони на спірну квартиру, то він просив суд ухвалити додаткове рішення про зняття заборони з 3/10 АДРЕСА_2.

Від представника ОСОБА_1, який діє на підставі довіреності, ОСОБА_2, надійшла заява з проханням вирішити подану ним заяву за його відсутності.

Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що заява про ухвалення додаткового рішення є такою, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного вмотивування.

Згідно із ст. 220 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної суми грошових коштів, які підлягають стягненню, майно, яке підлягає передачі, або які дії треба виконати; 3) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 367 цього Кодексу; 4) судом не вирішено питання про судові витрати.

На підставі п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» вказано, що додаткове рішення може бути ухвалено лише у випадках і за умов, передбачених статтею 220 ЦПК, та воно не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов'язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. При порушенні ж питання про ухвалення додаткового рішення з інших підстав суд ухвалою відмовляє в задоволенні заяви.

З огляду на це суд встановив, що рішенням суду від 18 грудня 2014 року було вирішено по суті вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання обєктом права спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_3 та визначення заборгованість перед «ММК імені Ілліча» за договором купівлі-продажу від 16 травня 2005 року за період з 14 серпня 2013 року по жовтень 2019 року.

Також суд зазначає, що в рамках наявної справи ухвал про забезпечення позову, в тому числі шляхом накладення арешту та заборони на відчуження спірної квартири, судом не виносилось.

Суд зауважує натомість, що АДРЕСА_2 перебуває у заставі ПАТ «ММК імені Ілліча» на підставі договору купівлі-продажу від 16 травня 2005 року із забороню відчуження такої квартири, на підставі чого ОСОБА_1 було відмовлено у проведенні державної реєстрації його права власності на цю квартиру за рішенням від 18 грудня 2014 року.

З урахуванням переліченого суд вказує, що за ст. 23 Закону України «Про іпотеку» в разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Таким чином за відсутності вимог про зняття заборони на відчуження АДРЕСА_2 при розгляді позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного сумісного майна подружжя, а також за відсутності проведення повної сплати за договором купівлі-продажу від 16 травня 2005 року, заява ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення задоволенню не підлягає, тому необхідним буде відмовити в ухваленні додаткового рішення за такою заявою представнику ОСОБА_1

Керуючись ст. 220 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

В задоволенні заяви представника ОСОБА_1, ОСОБА_2, по справі ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного сумісного майна подружжя про ухвалення додаткового рішення відмовити.

Ухвала суду може бути оскаржена у апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області через Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя шляхом подачі апеляційної скарги протягом 5 днів з дня отримання її копії.

Суддя