АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-3802 Головуючий у1-й інстанції - Арапіна Н.Є.
Доповідач - Пікуль А.А
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 березня 2016 року. Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого Пікуль А.А.

суддів Невідомої Т.О.

СоколовоїВ.В.

секретар Ільченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк" на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 30 грудня 2015 року у справі за заявою Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк", заінтересовані особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду,-

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 30 грудня 2015 року відмовлено у задоволенні заяви Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк", заінтересовані особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду.

Не погодившись з таким вирішенням питання, ПАТ "Укрсоцбанк" подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до постановлення незаконної ухвали, просить ухвалу скасувати та передати справу до суду першої інстанції для вирішення питання про видачу виконавчих листів (а.с.31-33).

Заслухавши доповідь судді Пікуль А.А., пояснення представника заявника ОСОБА_5, який підтримав подану ним апеляційну скаргу та просив суд її задовольнити, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

Відмовляючи у задоволені заяви про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду, суд першої інстанції, керуючись п.2, ч.1 ст.389-10 ЦПК України виходив з того, що справа, у якій ухвалене рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків не підвідомча третейському суду відповідно до п.14 ч.1 ст.6 Закону України "Про третейські суди". При цьому, районний суд керувався, зокрема, правовими позиціями Верховного Суду України, висловленими при розгляді справ №6-856цс15 та №6-2074цс15.

У своїй апеляційній представник ПАТ "Укрсоцбанк" вказує на помилковість висновків районного суду про те, що третейським судом розглянутий спір про захист прав споживачів, який виключено з підвідомчості цього суду пунктом 14 ч.1 ст.6 Закону України "Про третейські суди", оскільки пред'явлений ПАТ "Укрсоцбанк" позов направлений на захист порушених прав Банку, а не прав відповідача - споживача банківських послуг.

Указані доводи апеляційної скарги не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції в якості підстав для скасування оскаржуваної ухвали враховуючи наступне.

Як убачається з матеріалів справи, 9 жовтня 2006 року між АКБ СР "Укрсоцбанк", правонаступником якого є ПАТ "Укрсоцбанк", та ОСОБА_3 було укладено Договір кредиту №810/4-27/2/1-6-138, відповідно до п.1.1. якого АКБ СР "Укрсоцбанк" надав ОСОБА_3 у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 23 300 доларів США, зі сплатою 13,5% річних з кінцевим терміном погашення заборгованості за кредитом до 8 жовтня 2016 року.

В п.6.2 вищевказаного кредитного договору сторонами було визначено третейське застереження, за змістом якого у випадку неможливості вирішення спору шляхом переговорів, сторони, керуючись ст.5 Закону "Про третейські суди", домовились про те, що спір розглядається третейськими суддями Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків.

3 вересня 2015 року Постійно діючим Третейським судом при Асоціації українських банків в особі третейського судді Ярошовця В.М. було ухвалено рішення про стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ "Укрсоцбанк" заборгованості за кредитним договором у розмірі 166 377 грн. 14 коп та третейський збір у сумі 2063 грн. 77 коп.

Частиною 1 ст.3607 ЦПК України встановлено, що висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Рішення третейського суду ухвалене у справі за позовом ПАТ "Укрсоцбанк" до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - ОСОБА_4, про стягнення заборгованості.

Цей позов за своїм характером не є позовом про захист прав споживача послуг банку (кредитної спілки), оскільки характер спору визначається не колом осіб, які беруть участь у справі, а змістом позовних вимог.

Водночас, ураховуючи правову позицію, висловлену Верховним Судом України в постанові від 2 вересня 2015 року у справі № 6-856цс15, відповідно до якої, оскільки боржник є споживачем послуг банку, спір виник щодо заборгованості за кредитом, третейському суду в силу положень пункту 14 частини 1 статті 6 Закону України "Про третейські суди" така справа не підвідомча, апеляційний суд в силу вимог ч.1 ст.3607 ЦПК України вважає правильними висновки районного суду про відсутність підстав для видачі виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду.

З огляду на викладене, підстав для скасування оскаржуваної ухвали з мотивів, наведених у апеляційній скарзі, немає.

Разом з тим, суд першої інстанції, постановлюючи оскаржувану ухвалу у справі за заявою про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду, помилково зазначив у вступній та резолютивній частинах ухвали процесуальний статус ОСОБА_4 як боржника у третейській справі.

Порядок здійснення провадження у справах про видачу виконавчих листів на примусове виконання рішень третейських судів урегульований Главою 2 Цивільного процесуального кодексу України.

За правилом п.2 ч.2 ст.389-11 ЦПК України в ухвалі суду мають бути зазначені, зокрема, ім'я (найменування) сторін третейського розгляду.

Відповідно до положень ст.34 Закону України "Про третейські суди", учасниками третейського розгляду є сторони та треті особи.

Зі змісту рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 3 вересня 2015 року убачається, що останній у третейській справі №1450/15 є третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог (а.с.2-4).

За правилом ч.3 ст.303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

За змістом п.2 ч.1 ст.312 ЦПК України, розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд змінює або скасовує ухвалу суду першої інстанції і постановляє ухвалу з цього питання, якщо воно було вирішено судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржувана ухвала - зміні шляхом виключення зі вступної та резолютивної частин ухвали вказівки, що ОСОБА_4 є боржником.

Керуючись ст.303, 307, 312-315 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк" задовольнити частково.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 30 грудня 2015 року змінити.

Виключити зі вступної та резолютивної частин ухвали вказівку, що ОСОБА_4 є боржником.

В решті ухвалу суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий: А.А. Пікуль

Судді: Т.О. Невідома

В.В. Соколова