Номер провадження: 22-ц/785/548/16
Головуючий у першій інстанції Смирнов В. В.
Доповідач Громік Р. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.08.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Громіка Р.Д.,

суддів - Парапана В.Ф., Панасенкова В.О.,

при секретарі - Томашевській К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Іллічівського міськрайонного суду Одеської області від 05 листопада 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно одержаних коштів, процентів, інфляційних витрат та моральної шкоди,

встановила:

У червні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно одержаних коштів процентів, інфляційних витрат та моральної шкоди.

Даний позов мотивує тим, що 03 квітня 2014 року вона (позивачка) мала укласти із ОСОБА_2 договір купівлі-продажу однокімнатної квартири АДРЕСА_1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 31,2 кв.м., яка належить відповідачу на праві власності, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 08.04.2014р. №20144677.

На виконання договору купівлі-продажу позивач, за згодою відповідачки провела експертну оцінку вищевказаної квартири.

Однак, після того, як позивач через банківську установу перерахувала гроші відповідачу, остання стала ухилятись від нотаріального посвідчення купівлі-продажу квартири.

У зв'язку з цим позивачка звернулася до суду з даним позовом та просила суд:

- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 600 082 (шістсот тисяч вісімдесят дві гривні), яка складається з суми безпідставно отриманих коштів у розмірі 346 000 (триста сорок шість тисяч) гривень; 3 % річних - 12 228 (дванадцять тисяч двісті двадцять вісім) гривень; індексу інфляції у розмірі 241 854 (двісті сорок одна тисяча вісімсот п'ятдесят чотири) гривні та судовий збір у розмірі 3 836,7 (три тисячі вісімсот тридцять шість гривень 70 копійок;

- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 моральну шкоду в розмірі 7000 грн. та судові витрати.

У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали. Позивач суду пояснила, що відповідачка неодноразово пропонувала їй купити квартиру розташовану за адресою: АДРЕСА_1, та належить ОСОБА_2

Вони з відповідачкою домовились щодо усіх істотних умов договору і відбулось повне його виконання з її (позивачки) сторони, а саме: проведена експертна оцінка вартості квартири, відповідно до звіту про оцінку майна №ШЛ40331-001 вартість квартири складає 346 000 грн., у присутності відповідача були перераховані грошові кошти на розрахунковий рахунок ОСОБА_2.

03.04.2014р. відповідач одержав вищевказані грошові кошти.

Однак, відповідач відмовилась підписувати договір купівлі-продажу, мотивуючи це тим, що вона хоче укласти не договір купівлі-продажу, а наприклад, договір дарування чи якісь інший. Таким чином, відповідач ухилилась від підписання та нотаріального оформлення договору купівлі-продажу квартири. Відповідач і надалі залишається власником квартири, а кошти, які вона отримала є такими, що набуті без достатньої правової підстави.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову в повному обсязі, посилаючи на безпідставність позову.

Відповідачка ОСОБА_2 у судовому засіданні, у своїх непослідовних поясненнях, спочатку зазначала, що вона дійсно була в банківській установі разом з позивачем, але в силу похилого віку про отримання грошових коштів за продаж своєї квартири нічого не пам'ятає.

Після вступу у справу представника відповідача, відповідачка ОСОБА_2 свої пояснення змінила і пояснила суду, що взагалі в банківській установі не була, ніяких грошових коштів зі свого рахунку не отримувала, позов не визнає, підпис під квитанцією про отримання грошей їй не належить, клопотання про проведення експертизи вона та її представник мають намір заявити, однак, зараз його заявити не готові.

Рішенням суду позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 600 082, що складається з суми безпідставно отриманих коштів у розмірі 346 000 (триста сорок шість тисяч) гривень; 3 % річних - 12 228 (дванадцять тисяч двісті двадцять вісім) гривень; індексу інфляції у розмір 241 854 ( двісті сорок одна тисяча вісімсот п'ятдесят чотири) гривні та судовий збір у розмірі 3 836,7 (три тисячі вісімсот тридцять шість гривень 70 копійок.

В інший частині вимог відмовлено за необґрунтованістю.

На вказане рішення суду ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та постановити нове рішення, яким в позові відмовити, посилаючись при цьому на те, що відповідачка взагалі ніякі кошти не отримувала, в установі Банка не була, на документах стоїть не її підпис.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, дослідивши показання свідка та надані матеріали кримінального провадження, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає у зв'язку з тим, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази згідно ст.ст. 10, 60, 212 ЦПК України, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин та застосував необхідні норми матеріального права.

Згідно ч. 1 статті 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав.

Апеляційна скарга містить лише доводи щодо того, що відповідачка взагалі ніякі кошти не отримувала, в установі Банка не була, на документах стоїть не її підпис. В частині зробленого розрахунку суми стягнення рішення суду не було оскаржено, а тому перегляду підлягає рішення лише в частині встановлення фактичних обставин по справі, а саме, факт отримання відповідачем ОСОБА_2 грошових коштів.

Судом першої інстанції в цій частині правильно були встановлені наступні обставини.

ОСОБА_2 на праві власності належить однокімнатна квартира АДРЕСА_1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 31,2 кв.м., що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 08.04.2014р. №20144677 (а.с.14).

Згідно копії звіту про оцінку майна №ШЛ40331-001 (а.с.8-11), вартість однокімнатної квартири АДРЕСА_1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 31,2 кв.м. складає 346 000 грн.

Відповідно до копії меморіального ордеру №1 від 03.04.2014р. ОСОБА_3 перерахувала на розрахунковий рахунок відповідача кошти у розмірі 346 000 грн. за придбання нерухомості за адресою: АДРЕСА_1.11 (а.с.16).

03.04.2014р. відповідач одержав вищевказані кошти, що підтверджується квитанцією НОМЕР_1 від 03.04.2014р. (а.с.17).

Відповідно до ч.1 ст.1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Згідно ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст.657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно ч.3 ст.640 ЦК України, договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Зважаючи на те, що продавцем однокімнатної квартири АДРЕСА_1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 31,2 кв.м. ОСОБА_2 не було підписано договір купівлі-продажу квартири, вказаний договір, в силу вимог ч.3 статті 640 ЦК України, є неукладеним.

Оскільки, договір купівлі-продажу однокімнатної квартири АДРЕСА_1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 31,2 кв.м. є неукладеним, в розумінні ст. 1212 ЦК України, перерахована сума по договору купівлі - продажу в розмірі 346 000 грн. набута відповідачем без достатньої правової підстави та має бути стягнута на користь позивача.

Доказом відмови відповідача від укладання договору купівлі-продажу квартири є подання державного нотаріуса ОСОБА_4 до ГУ ДКС України в Одеській області від 15.04.2014р. №599/01-16 про повернення зарахованих коштів за сплату збору за договір купівлі-продажу в розмірі 1% в сумі 3 458,81 грн. за квитанцією НОМЕР_2 від 11.04.2014р., сплаченою ОСОБА_3 та подання №1 від 30.05.2014р. УПФ України в м. Іллічівську Одеської області про зарахування вказаної суми на розрахунковий рахунок ОСОБА_3 (а.с.20).

Згідно ч.2 ст.1214 ЦК України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу).

Відповідно до статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до правової позиції Верховного суду України викладеної в постанови від 15.04.2015р. по справі №3-39гс15, до правовідносин щодо стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами (ст. 1212 ЦК України), не застосовується стаття 1048 ЦК України.

Стаття 1048 ЦК України регулює правовідносини, які виникають між сторонами по договору позики. Такий договір між позивачем та відповідачем не укладався, а вказана норма не застосовується до спірних правовідносин. (Ухвала ВССУ 01.04.2015р. по справі б-734св15).

Згідно ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З урахуванням правової позиції Верховного суду України викладеної у справі №3- 39гс15 та аналізу ч.2 ст.625 ЦК України до спірних правовідносин застосовується ч.2 ст.625 ЦК України.

Відповідно до п.18 постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних страв "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" № 5 від 30 березня 2012р. за змістом статті 552, частини другої статті 625 ЦК інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому суд має виходити з того, що ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язання.

В судовому засіданні апеляційного суду була допитана в якості свідка ОСОБА_5 - працівник відділення УКРСОЦБАНКУ, яка пояснила, що у відповідності до своєї інструкції особисто видавала ОСОБА_2 грошові кошти зазначені у квитанції НОМЕР_1 від 03.04.2014р., отримувач при цьому пред'явила свій паспорт.

Посилання відповідачки на те, що вона з позивачкою нікуди не ходила, нічого не оформлювала, не отримувала та не підписувала, спростовуються також дослідженими колегією суддів матеріалами кримінального провадження №00000437 за заявою ОСОБА_2, з яких вбачається, що допитана 09.06.2015р. в якості потерпілої ОСОБА_2 (а.м.9) пояснила, що вона дійсно збиралася продати свою квартиру ОСОБА_3, так як їй не було на що жити та лікуватись, вона разом з ОСОБА_3 робили оцінку квартири, за цю оцінку експерту платила ОСОБА_3, по інстанціям щодо переоформлення також ходили разом, також були разом у відділенні банку УКРСОЦБАНК. Щодо отримання грошових коштів нічого не пам'ятає, посилаючись на часткову втрату пам'яті після інсульту.

При таких обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з діючими нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин та дійшов до правильного висновку що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Апелянт не довела обставини, на які посилалася як на підставу своєї апеляційної скарги.

Твердження апелянта в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону, є неспроможними.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Тому, на думку колегії суддів, справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

Керуючись ст. ст. 303-304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 315, 317, 319, 324-325 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, рішення Іллічівського міськрайонного суду Одеської області від 05 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції може бути оскаржена в касаційному порядку до касаційного суду протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді В.Ф. Парапан

В.О. Панасенков