УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Мазур Л.М., Нагорняка В.А.,

Писаної Т.О., Юровської Г.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_3, ОСОБА_6, треті особи: реєстраційна служба Білоцерківського управління юстиції в Київській області, управління Державної міграційної служби у Київській області, міський відділ державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції в Київській області, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 9 липня 2015 року та рішення апеляційного суду Київської області від 27 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») звернулось до суду із вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 17 листопада 2006 року між банком та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредитні кошти в сумі 40 тис. дол. США у тимчасове користування зі сплатою процентів за користування кредитним договором, строком до 16 листопада 2021 року. З метою забезпечення виконання вищевказаного зобов'язання 17 листопада 2006 року між ОСОБА_6 та банком було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого в іпотеку банку передано нерухоме майно, а саме, квартира АДРЕСА_1. Рішенням суду від 11 вересня 2009 року з відповідачів було стягнуто на користь банку заборгованість за кредитним договором у розмірі 519 435 грн 38 коп., однак зазначене рішення відповідачами не виконано. Станом на 1 грудня 2014 року утворилась заборгованість у розмірі 1 984 619 грн 79 коп. У зв'язку із вищевикладеним, позивач вважає, що у банку виникло право на звернення стягнення на предмет іпотеки, а тому позивачем на адресу відповідачів, які зареєстровані та проживають в квартирі, що є предметом іпотеки, було направлено вимоги про добровільне звільнення житлового приміщення, проте відповідачі на вказані вимоги належним чином не відреагували. На підставі викладеного, ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» просило суд у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_7 перед банком за кредитним договором від 17 листопада 2006 року в розмірі 1 984 619 грн 79 коп. звернути стягнення на користь позивача на предмет іпотеки, шляхом проведення прилюдних торгів на нерухоме майно, а саме, квартиру АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_6 на праві приватної власності - за початковою ціною визначеної на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності на стадії проведення державної реєстрації права власності на визначене майно, на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна; виселити відповідачів, які проживають у спірній квартирі; стягнути з відповідачів у солідарному порядку судові витрати.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 9 липня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 27 жовтня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в позові з інших підстав.

У касаційній скарзі ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши доповідь судді судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи в позові, виходив із того, що у разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки матиме місце подвійне стягнення заборгованості. Банк використав своє право на захист, передбачене ч. 1 ст. 1050 ЦК України.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в позові з інших підстав, виходив із того, що позивач у позовній заяві не зазначив початкову ціну предмета іпотеки, а просив встановити спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною, що визначена на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності, проведеної відповідно до законодавства, не надав суду звіт про оцінку предмета іпотеки і не заявив клопотання про призначення судово-товарознавчої експертизи.

Проте повністю з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна з наступних підстав.

Судом установлено, що 17 листопада 2006 року між банком та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредитні кошти в сумі 40 тис. дол. США у тимчасове користування на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності з оплатою процентів 15,5% річних, строком до 16 листопада 2021 року.

17 листопада 2006 року з метою виконання вищевказаного зобов'язання за кредитним договором між банком та ОСОБА_6 укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого в іпотеко банку передано нерухоме майно, а саме, квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 вересня 2009 року, яке набрало законної сили, позовні вимоги ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_3, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості задоволено частково та стягнуто заборгованість по основній сумі боргу на користь банку заборгованість за кредитним договором в солідарному порядку в сумі 519 435 грн 38 коп.

Згідно розрахунку, наданого позивачем, заборгованість позичальника за кредитним договором від 17 листопада 2006 року складає 1 984 619 грн 79 коп., з яких сума строкової заборгованості по основному боргу кредиту в розмірі 482 588 грн 49 коп., сума простроченої заборгованості по основному боргу кредиту в розмірі 54 285 грн 10 коп., сума строкової заборгованості по відсотках - 7 165 грн 64 коп., сума простроченої заборгованості по відсоткам - 543 933 грн 38 коп., пеня за прострочення заборгованості по основному боргу та відсоткам - 896 647 грн 18 коп.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Таким чином, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов'язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов'язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов'язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов'язань або зменшити їх.

Згідно із ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Отже підставою для звернення стягнення на предмет іпотеки є порушення зобов'язань з боку боржника.

За змістом ст. 39 Закону України «Про іпотеку» в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, крім іншого, початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Відповідно до ч. 6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку» ціна предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.

Отже, у разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки резолютивна частина рішення суду має відповідати вимогам ч. 6 ст. 38, ст. 39 Закону України «Про іпотеку» та положенням п. 4 ч. 1 ст. 215 ЦПК України й у ній повинна зазначатись, крім іншого, початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. При цьому, суд повинен указати, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 23 грудня 2015 року № 6-1205цс15, яка згідно ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Апеляційний суд, ухвалюючи рішення, у порушення вимог ст. ст. 212, 214, 316 ЦПК України, не врахував доводи банку про те, що у п. 5 договору іпотеки визначено вартість предмета іпотеки у розмірі 257 574 грн, що відповідає ст. 5 ч. 6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку».

Апеляційний суд не встановив фактичних обставин справи: не встановив розміру кредитної заборгованості та не перевірив, чи виконав боржник чи поручитель рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 вересня 2009 року, яке позивач взяв за основу при визначенні розміру заборгованості, що забезпечене іпотекою, та дійшов до неправильного висновку про відмову в позові з підстав, не зазначення позивачем початкової ціни предмета іпотеки для його подальшої реалізації, фактично залишивши спір не вирішеним.

Таким чином судом апеляційної інстанції були допущені порушення норм матеріального та процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а тому рішення апеляційного суду в частині позову ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_3, ОСОБА_6, треті особи: реєстраційна служба Білоцерківського управління юстиції в Київській області, управління Державної міграційної служби у Київській області, міський відділ державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції в Київській області, про звернення стягнення на предмет іпотеки підлягає скасуванню.

Оскільки вимоги про виселення всіх мешканців із спірної квартири, яка передана в іпотеку банку є похідними від вимог про звернення стягнення на це майно, то рішення апеляційного суду підлягає скасуванню в цілому з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Київської області від 27 жовтня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ.Є. Червинська
Судді:Л.М. Мазур
В.А. Нагорняк
Т.О. Писана
Г.В. Юровська