АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22ц/796/4628/2016 Головуючий у 1-й інстанції - Цимбал І.К.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі :

головуючого - Шахової О.В.

суддів Вербової І.М.,Поливач Л.Д.

при секретарі - Литвиненку Р.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до юридичної особи за законодавством Чеської Республіки «Шишкув Млин, а.с.», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2, ОСОБА_15 ОСОБА_16, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, Державна служба інтелектуальної власності України, про визнання правочинів недійсними за апеляційною скаргою ОСОБА_1, поданою її представником ОСОБА_10, на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 27 січня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2014 року ОСОБА_1 звернулась до суду з зазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що її покійний чоловік ОСОБА_11 за час життя був співавтором винаходу - «ІНФОРМАЦІЯ_1» , виключне право на який разом із іншими співавторами передав відповідачу, про що їй стало відомо після смерті чоловіка. Позивач вважає, що правочини на підставі яких було передано таке право підлягають визнанню не дійсними, оскільки не відповідають вимогам чинного законодавства щодо їх укладення, зокрема формі та змісту, крім того у неї є сумніви, що такий правочин був укладений її чоловіком. Крім того, позивач вважала, що оспорювані правочини її чоловіком були укладені в момент коли останній не усвідомлював значення своїх дій, не міг керувати ними, у зв'язку із тим, що через онкологічне захворювання приймав ліки, які впливали на його свідомість. Також позивач вважає, що померлий чоловік останньої не міг укладати оспорювані правочини без її дозволу, оскільки такі правочини виходять за межі дрібних побутових, а тому згода позивача на укладення таких правочинів повинна була бути надана обов'язково. Просила визнати недійсними договори прийому-передачі № № 1, 2, 4-1, 4-2, 4-3 від 17 грудня 2010 року.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 27 січня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, представник позивача подав апеляційну скаргу, та посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

На обґрунтування своїх доводів, вказує зокрема, що судом першої інстанції не враховано, що у спірних договорах не вказано реквізитів, які могли б ідентифікувати сторону спадкодавця, дати народження сторін та їх представників, які виступали підписантами цих договорів. Майнові права на винохід - «ІНФОРМАЦІЯ_1» є об'єктами спільної сумісної власності подружжя. ОСОБА_1 як дружина померлого не давала ані усної, ані письмової згоди на укладання своїм чоловіком зазначених договорів, що є підставою для визнання їх недійсними.

У судовому засіданні представник третьої особи Держаної служби інтелектуальної власності - ОСОБА_12 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги.

Інші особи в судове засідання не з'явились.

Перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 та ОСОБА_11 перебували у зареєстрованому шлюбу з 23 липня 1983 року.

17.12.2010 року між юридичною особою за законодавством Чеської Республіки «Шишкув Млин, а.с.» та ОСОБА_11, ОСОБА_2, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 були укладені договори прийому - передачі № 1, № 2, № 4-1, № 4-2, № 4-3 про передачу (уступку) виключних прав власності на винахід - ІНФОРМАЦІЯ_1» за винагороду, розмір та порядок виплати якої визначається окремим договором.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_11 помер.

Відмовляючи в задоволенні позову суд виходив з того, що позивачем не доведено наявність тих обставин на які він посилався як на підставу позовних вимог та відсутності підстав недійсності правочину, що передбачені ст. 215 ЦК України. Крім того, суд дійшов до висновку, що відповідно до вимог наведеного вище законодавства,виключне право дозволяти використання об'єкта права інтелектуальної власності, як одне з різновидів майнового права, не належить до права спільної сумісної власності подружжя, дозвіл позивача на укладення оспорюваних правочинів її померлим чоловіком співавтором винаходу потрібен не був, а відтак - посилання позивача на ст. 190 ЦК України, як на загальну норму про майнові права є необґрунтованими, оскільки правова природа правовідносин, які мають місце регулюються спеціальним законом.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим у справі обставинам та нормам матеріального і процесуального права.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як роз'яснено у п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги до правочинів. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Згідно із ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю (ч. 1 ст. 216 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ст. 427 ЦК України, майнові права інтелектуальної власності можуть бути передані відповідно до закону повністю або частково іншій особі.

Умови передання майнових прав інтелектуальної власності можуть бути визначені договором, який укладається відповідно до цього Кодексу та іншого закону.

Згідно п. п. 4, 5 ч. 1, ч. 2 ст. 1107 ЦК України, розпоряджання майновими правами інтелектуальної власності здійснюється на підставі договорів про передання виключних майнових прав інтелектуальної власності; інших договір щодо розпоряджання майновими правами інтелектуальної власності.

Договір щодо розпоряджання майновими правами інтелектуальної власності укладається у письмовій формі.

Встановивши, що позивачем не надано доказів на підтвердження тих обставин на які він посилався як на підставу позовних вимог та відсутності підстав недійсності правочину, що передбачені ст. 215 ЦК України, врахувавши визначені позивачем підстави позову та перевіривши доводи про застосування норм ЦК України у контексті обраного нею способом захисту, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правих підстав для задоволення позову з визначених позивачем підстав позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що у спірних договорах не вказано реквізитів, які могли б ідентифікувати сторону спадкодавця, дати народження сторін та їх представників, які виступали підписантами цих договорів є безпідставними, оскільки положеннями ЦК України визначено чіткий перелік підстав визнання правочину недійсним, проте, неправильне розуміння позивачем умов договорів при їх укладенні не є підставою для визнання правочинів недійсними у цій частині.

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст.. 1 Закону України «Про охорону прав на виходи і корисні моделі», винахід (корисна модель) - результат інтелектуальної діяльності людини в будь-якій сфері технології.

Згідно зі ст. 420 ЦК України до об'єктів права інтелектуальної власності, зокрема, належать: літературні та художні твори; комп'ютерні програми; компіляції даних (бази даних);виконання;фонограми, відеограми, передачі (програми) організацій мовлення;наукові відкриття;винаходи, корисні моделі, промислові зразки;компонування (топографії) інтегральних мікросхем;раціоналізаторські пропозиції;сорти рослин, породи тварин;комерційні (фірмові) найменування, торговельні марки (знаки для товарів і послуг), географічні зазначення;комерційні таємниці.

Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 424 ЦК України, майновими правами інтелектуальної власності є виключне право дозволяти використання об'єкта права інтелектуальної власності.

Згідно ч.ч. 2,3 ст. 61 СК України, об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата. Пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сімґї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Встановивши, що виключне право дозволяти використання об'єкта права інтелектуальної власності є різновидом майнового права, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, що передача (уступка) виключних прав власності на винахід - ІНФОРМАЦІЯ_1» за винагороду не належить до прав спільної сумісної власності подружжя, тому дозвіл позивача на укладання оспорюваних правочинів її померлим чоловіком співавтором винаходу потрібен не був, а від так доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.

Крім того, цього зазначені доводи апеляційної скарги є аналогічними доводам, що викладені ним на обґрунтування позовної заяви, вони були предметом розгляду суду першої інстанції та отримали належну правову оцінку.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, надано вірну оцінку зібраним доказам, відповідно до спірних правовідносин правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому рішення скасуванню не підлягає.

Згідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303,304, 307,308, 313-315,317 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, подану її представником ОСОБА_10, відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 27 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до вказаного суду.

Головуючий

Судді