Провадження №22-ц/784/1999/16
Провадження № 22-ц/784/1999/16 Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 серпня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Лівінського І.В., Шаманської Н.О.,

із секретарем - Богуславською О.М.,

за участю представника відповідача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

приватного акціонерного товариства «ПРОСТО-страхування»

на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 травня 2016 року у цивільній справі за позовом

приватного акціонерного товариства «ПРОСТО-страхування»

до ОСОБА_2

про стягнення страхового відшкодування

У С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2015 року ПрАТ «ПРОСТО-страхування» звернулося з позовом до ОСОБА_2 про стягнення страхового відшкодування.

Позивач зазначав, що 22 листопада 2013 року з вини водія автомобіля марки «ВАЗ 1118», номерний знак НОМЕР_1, ОСОБА_2 сталась дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої пошкоджено автомобіль марки «ВАЗ 2109», державний номер НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_3 Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 перед третіми особами застрахована ПрАТ «ПРОСТО-страхування», яке виплатило власнику пошкодженого автомобіля 7 806, 12 грн. страхового відшкодування.

Посилаючись на право регресної вимоги до винної особи, яка не повідомила страховика у передбачений законом строк про дорожньо-транспортну пригоду, ПрАТ «ПРОСТО-страхування» просило стягнути з ОСОБА_2 7 806, 12 грн. страхового відшкодування та 1 218 грн. судових витрат.

Відповідач ОСОБА_4 позов не визнав, посилаючись на відсутність підстав для регресної вимоги у зв'язку зі своєчасним повідомленням страховика про дорожньо-транспортну пригоду потерпілим ОСОБА_3, який як зацікавлена особа виконав обов'язок страхувальника.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 травня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ПрАТ «ПРОСТО-страхування» просив рішення скасувати та задовольнити позов. Апелянт посилався на передбачений статтею 38 Закону «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов'язок страхувальника, а не інших осіб, повідомити компанію про страховий випадок, а тому невірне застосування судом норм матеріального права.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Спір між страховою компанією та водієм забезпеченого транспортного засобу щодо стягнення суми виплаченого страхового відшкодування за договором страхування цивільно-правової відповідальності власника автомобіля регулюються статтею 993 ЦК, статтею 27 Закону "Про страхування" та статтею 38 Закону «Про обов'язкове страхування цивільної відповідальності власників транспортних засобів» (далі - Закон).

Відповідно до абзацу "ґ" підпункту 38.1.1. пункту 38.1 статті страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 цього Закону.

Строки та умови повідомлення страховика про дорожньо-транспортну пригоду до змін, внесених до Закону з 17 лютого 2011 року, були передбачені підпунктом 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 Закону, а в наслідок зміни нумерації підпунктів з 17 лютого 2011 року тепер значаться у підпункті 33.1.4.

Неузгодженість нумерації підпунктів пункту 33.1 статті 33 та підпунктів пункту 38.1 статті 38 Закону не обмежує встановленого статтею 38 Закону права страховика на регресну вимогу до страхувальника у разі недотримання строків та умов повідомлення страховика про пригоду.

Такий правовий висновок на підставі аналізу норм Закону викладено у постановах Верховного Суду України від 12 лютого 2014 року (справа №6-1цс14), від 16 вересня 2015 року (справа №6-284цс15), який є обов'язковим для застосування судами України.

Відтак, згідно правил підпункту 33.1.4 пункту 33.1 статті 33 Закону, який має застосуватись у випадках, передбачених абзацем "ґ" підпункту 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону, у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов'язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів письмово надати страховику повідомлення про пригоду, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов'язок, він має підтвердити це документально.

Такий обов'язок установлений законодавством для надання страховику можливості перевірити обставини дорожньо-транспортної пригоди власними силами і запобігти необґрунтованим виплатам.

Отже сам по собі факт неповідомлення страхувальником страховика про настання страхового випадку без врахування наслідків невиконання цього обов'язку не може бути достатньою підставою для задоволення регресної вимоги.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року (справа №284цс15).

При цьому колегія суддів не може погодитись з твердженням апелянта про те, що цей висновок суперечить правовому висновку, який викладено у постанові Верховного Суду України від 12 лютого 2014 року (справа №6-1цс14).

Тоді вищий судовий орган не погодився з висновками судів попередніх інстанцій про те, що після зміненої (17 лютого 2011 року) редакції статті 33 Закону (підпункт 33.1.2), стаття 38 Закону взагалі не передбачає право страховика на регресну вимогу до страхувальника, який не повідомив про дорожньо-транспортну пригоду, а лише зобов'язує осіб, причетних до неї, вжити заходів з метою запобігання чи зменшення подальшої шкоди.

Така ж оцінка умовам відповідальності страхувальника за регресною вимогою викладена у постанові Верховного Суду України від 23 березня 2016 року (справа № 2598цс15).

Таким чином, при розгляді цього спору колегія суддів виходить з того, що статтею 38 (абзацем "ґ" підпункту 38.1.1) Закону передбачено право страховика на регресну вимогу до страхувальника у разі неповідомлення протягом трьох днів про дорожньо-транспортну пригоду, але за умови, що таке порушення створило перешкоди або позбавило страховика можливості вчасно встановити істотні обставини, які впливають на обсяг його обов'язків.

Судом встановлено, що 22 листопада 2013 року з вини водія транспортного засобу марки «ВАЗ 2118» ОСОБА_2 сталась дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої пошкоджено автомобіль марки «ВАЗ 2109» під керуванням ОСОБА_3(а.с. 6-7, 11-12).

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 застрахована ПрАТ «ПРОСТО-страхування» за полісом АС/2918017, укладеним 26 квітня 2013 року строком дії до 26 квітня 2014 року. Забезпечений транспортний засіб - автомобіль марки ВАЗ 1118, 2008 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 (а.с. 5).

Постановою судді Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 січня 2014 року ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за статтею 124 КпАП (а.с. 13).

25 листопада 2013 року ОСОБА_3 письмово повідомив ПрАТ «ПРОСТО-страхування» про дорожньо-транспортну пригоду та надав пакет необхідних документів (а.с. 6-7, 8-12).

Вартість відновлювальних робіт автомобіля марки «ВАЗ 2109», яка була визначена на замовлення ПрАТ «ПРОСТО-страхування», склала 8 316, 12 грн. (а.с. 14-21).

31 січня 2014 року позивачем складено страховий акт № 91403 (а.с.32), а 4 березня 2014 року - виплачено потерпілому ОСОБА_3 7 806, 12 грн. страхового відшкодування (а.с. 33, 34).

З пояснень позивача та інших матеріалів справи (а.с.72 зворот) вбачається, що на місці пригоди ОСОБА_2 сповістив потерпілого про наявність договору страхування відповідальності, передав йому страховий поліс, повідомив контакти страхового агента та спрямував до страхової компанії.

Встановлені обставини свідчать про те, що ПрАТ «ПРОСТО-страхування» було повідомлено про страховий випадок протягом трьох днів (25 листопада 2013 року) з настання дорожньо-транспортної пригоди (22 листопада 2013 року), що надало страховику можливість перевірити всі обставини пригоди власними силами та від власного імені замовити оцінку заподіяної шкоди (а.с. 14).

Факт дорожньо-транспортної пригоди, як страхового випадку, та розмір заподіяної шкоди визнані позивачем, а страхове відшкодування виплачено потерпілому добровільно.

Той факт, що письмове повідомлення про пригоду зроблено потерпілим, який отримав всю необхідну інформацію від страхувальника, а не страхувальником особисто, не порушило прав страховика на своєчасну інформацію про страховий випадок, метою якої є саме запобігання необґрунтованим виплатам.

При цьому матеріали справи не містять будь-яких доказів того, що виконання обов'язку, формально покладеного на відповідача, іншою особою - потерпілим, вплинуло на обсяг відповідальності страхової компанії або створило перешкоди у перевірці страховиком обставин пригоди.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про те, що невиконання ОСОБА_2 обов'язку, передбаченого підпунктом 33.1.4 пункту 33.1 статті 33 Закону, при доведеності своєчасного повідомлення страховика іншою особою, не може бути достатньою підставою для стягнення зі страхувальника розміру відшкодування за правилами абзацу "ґ" підпункту 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону, відповідає обставинам справи, нормам цивільного та страхового законодавства, а також правовим висновкам вищого судового органу.

Доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, стосуються іншого тлумачення умов, викладений у статтях 33 та 38 Закону, та помилкової оцінки правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду України, які залишались незмінними.

Оскільки апеляційна скарга не містить доводів, які б спростовували висновки суду чи доводили би порушення ним норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства «ПРОСТО-страхування» відхилити.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий О.О.Данилова

Судді: І.В.Лівінський

Н.О.Шаманська