Провадження №22-ц/784/684/16
Головуюча першої інстанції: Ротар М.М.
Категорія - 27 Доповідач апеляційної інстанції: Галущенко О.І.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

14 березня 2016 р. м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого: Галущенка О.І.

суддів: Лисенка П.П.

Серебрякової Т.В.

із секретарем: Лівшенко О.С.

за відсутності учасників процесу

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за

апеляційною скаргою

публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ «Приватбанк», або Банк) на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 05.02.2016 р., у справі за

позовом

ПАТ «Приватбанк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення,

встановила:

11.02.2015 р. ПАТ «Приватбанк» звернувся з позовом до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Позивач зазначав, що 17.09.2008 р. з ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, за умовами якого він отримав 128150 грн.00 коп., зобов'язавшись повернути отримані кошти 17.09.2018 р.

За умовами цього договору він повинен був щомісячними рівними платежами у розмірі 2642 грн. 91 коп. погашати заборгованість перед Банком, у тому числі, здійснювати сплату частки кредиту, процентів за його користування у розмірі 20,04 % річних, комісії та інших, передбачених договором винагород.

Угодою сторін від 22.05.2013 р. заборгованість за період з часу отримання кредиту зменшена на 289410 грн. 35 коп., але в такому ж розмірі встановлено штраф за порушення будь-якого зобов'язання, передбаченого графіком погашення кредиту, збільшено загальний розмір кредитних коштів до 168160 грн. 99 коп., підвищено розмір неустойки до 100% за неналежне виконання кредитних зобов'язань.

В забезпечення виконання кредитних зобов'язань позичальник передав в іпотеку, належний йому на праві власності житловий будинок по АДРЕСА_1 м. Вознесенська, заставною вартістю 160.000 грн., відповідно до іпотечного договору, укладеного з Банком 20.03.2008 р.

За цим договором іпотека розповсюджується також і на присадибну земельну ділянку площею 1000.00 кв. м.

Внаслідок невиконання позичальником кредитних зобов'язань утворилась заборгованість, розмір якої, станом на 18. 11. 2014 р., складає 509219 грн. 36 коп.

Посилаючись на порушення позичальником кредитної угоди, позивач просив про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення відповідача з усіма зареєстрованими особами, які проживають у цьому будинку.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 05.02.2016 р. постановлено про часткове задоволення позовних вимог.

Зокрема цим рішенням звернуто стягнення на предмет іпотеки, визначено складові кредитної заборгованості із зменшенням пені до 50.000 грн.

Визначена початкова ціна реалізації предмета іпотеки у розмірі не меншої ніж заставна вартість, Банку надані повноваження щодо продажу предмета застави будь-якій особі за вибором банку.

В задоволенні вимог про виселення та надання інших повноважень відмовлено.

В апеляційній скарзі Банк ставить питання про оскарження і скасування рішення в частині зменшення пені, відмови у виселенні відповідача та у наданні повноважень щодо здійснення реєстраційних процедур, що передують та завершують процес звернення стягнення, посилаючись на необгрунтованість висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення позову у повному обсязі.

Перевіряючи законність та обгрунтованість рішення в межах оскарження, судова колегія вважає, що апеляційна скарга ПАТ КБ «Приватбанк» підлягає задоволенню частково виходячи з таких підстав.

Відповідно до положень ст.526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та закону.

Порушення зобов'язань, які виникають з договорів, тягне за собою правові наслідки, передбачені ст. 611 ЦК або такий різновид цивільно-правових санкцій, які передбачені, зокрема ст. 33 Закону України «Про іпотеку» ( далі - Закон № 898-IV від 05.06. 2003 р.)

Частиною першою цієї норми передбачено право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо в момент настання права вимоги боржником не буде виконане зобов'язання, забезпечене іпотекою.

Пункти 18.8.1. 18.8.2 іпотечного договору також надають Банку право вимагати звернення стягнення на заставлене нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, в разі порушення боржником умов кредитного договору, частині своєчасної сплати частки кредиту та процентів за його користування, або іпотечного договору в частині обов'язку щодо страхування предмету іпотеки

При цьому, право на звернення стягнення на предмет іпотеки іпотекодержатель набуває, якщо порушення основного зобов'язання позичальником завдає збитків іпотекодержателю та змінює обсяг його прав, оскільки в іншому випадку суд, на підставі приписів ч. 3 ст. 39 Закону № 898-IV, вправі відмовити у задоволенні позову.

При задоволенні позову про звернення стягнення суд має зазначити в рішенні зокрема, загальний розмір вимог кредитора та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки (ч. 1 ст. 39 Закону №898-IV).

Відповідно до приписів ст. 60 ЦПК України, обов'язок щодо доведення достовірними доказами розміру кредитної заборгованості позичальника та її складових, покладається на позивача.

З наданого позивачем розрахунку вбачається, що зобов'язання позичальником не виконано належним чином.

Внаслідок чого виникла заборгованість, наявність якої, відповідно до умов договору про іпотечний кредит та умов 18.8.1 іпотечного договору є підставою для застосування положень ст. 33 Закону № 898-IV щодо звернення стягнення на предмет іпотеки.

За змістом частини першої статті 575 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що при ухваленні судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» застосовуються як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

В матеріалах справи (а.с.11-13) міститься досудове повідомлення від 26.09.2016 р. на адресу позичальника - іпотекодавця про наявність боргу з вимогою про його погашення та з попередженням про початок процедури звернення стягнення і вимогою про виселення усіх зареєстрованих осіб.

Таким чином кредитор виконав вимоги закону «Про іпотеку» ( ст. 40) та ст. 109 ЖК України щодо попередження іпотекодавця про наступне виселення.

В той же час встановлено, що будинок, який передано в іпотеку є забезпеченням кредитного договору, але набутий у власність позичальником не на кредитні кошти.

Таким чином, особам, які підлягають виселенню з житлового приміщення, що є предметом забезпечення за кредитним договором, але придбане не на кредитні кошти, у відповідності до приписів ч. 2 ст. 109 ЖК України, одночасно надається інше постійне житло.

Про наявність такого постійного житла відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України має зазначити позивач у позовній заяві із зазначенням адреси, або у ході надання доказів під час судового розгляду.

Під час судового розгляду позивач не надав доказів наявності іншого вільного постійного житла, куди мають бути виселені відповідач та члени його сім'ї.

Відсутність таких доказів є підставою для відмови у задоволенні цієї частини позовних вимог.

Відмовляючи у виселенні з інших підстав, тобто виходячи з передчасності виселення, суд вищенаведених вимог закону не врахував, а тому рішення в цій частині має бути змінене, відповідно до приписів ч.1 ст. 309 ЦПК України, в частині правових підстав відмови у виселенні відповідача та членів сім'ї.

Вважати належною правовою підставою для відмови публічному акціонерному товариству комерційний банк «Приватбанк» у задоволенні позову про виселення відповідача разом з членами сім'ї - невиконання вимог закону про зазначення позивачем іншого постійного вільного житла, куди має бути виселений відповідач разом з усіма зареєстрованими особами.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в частині стягнення пені, колегія суддів виходить з того, що встановлено судом і не оспорюється позивачем факт значного перевищення розміру нарахованої пені у порівнянні із розміром збитків.

Так, пені нараховано 285961 грн. 47 коп., а загальна сума збитків складає: 198771 грн. 25 коп. = ( заборгованість за тілом кредиту - 131638грн.66 коп. + заборгованість за відсотками - 56657грн. 47 коп. + заборгованість з комісії-10475 грн.18 коп.)

Встановивши зазначені обставини, які свідчать про значне перевищення пені над загальним розміром збитків суд з належних підстав, відповідно до повноважень наданих йому приписами ч. 3 ст. 551 ЦПК України, зменшив розмір пені до 50 000 грн. виходячи як з висновків постанови Верховного суду України у справі № 6-100цс 14 від 03.09.2014 р. так і з забезпечення рівності прав та інтересів суб'єктів правовідносин, де споживач є більш слабкою стороною, яка підлягає захисту у відповідності до висновку Конституційного Суду України ( рішення від 11.07.2013 р.)

Посилання апелянта на неспівмірне зменшення пені також не може бути враховане, адже закон у даному випадку не встановлює певних меж щодо визначення судом остаточного розміру пені.

Що стосується вимог про надання повноважень щодо отримання витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстрацію правочину у відповідному реєстрі та інших необхідних для реалізації заставного майна повноважень, то судом першої інстанції обґрунтовано зазначено, що надання Банку повноважень на укладення договору купівлі-продажу заставного майна від імені заставодавця, тим самим надає йому відповідних правомочностей, які є достатніми для здійснення процедури відчуження заставного майна з доступом до відповідних реєстрів і додаткової регламентації не потребують.

Посилання на незаконність такої відмови не заслуговує на увагу, оскільки нормами Закону України «Про іпотеку» не встановлено окремого переліку повноважень, яких має надати суд іпотекодержателю у разі при ухваленні рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

вирішила

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити - частково.

Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 05.02.2016 р. змінити в частині правових підстав відмови у виселенні відповідача та членів сім'ї.

Вважати належною правовою підставою для відмови публічному акціонерному товариству комерційний банк «Приватбанк» у задоволенні позову про виселення відповідача разом з членами сім'ї - невиконання вимог закону про зазначення позивачем іншого постійного вільного житла, куди має бути виселений відповідач разом з усіма зареєстрованими особами.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але з цього часу на протязі двадцяти днів може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий: О.І. Галущенко

Судді: П.П. Лисенко

Т.В.Серебрякова