Миколаївський районний суд Миколаївської області
Справа № 480/1483/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 квітня 2016 року Миколаївський районний суд Миколаївської області в складі:

головуючого судді Терентьєва Г. В.,

за участю секретаря Петриченко В.С.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

представника ОСОБА_5 сільської ради

Миколаївського району Миколаївської області ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 сільської ради Миколаївського району Миколаївської області, ОСОБА_3, третя особа Головне Управління Держземагенства у Миколаївському районі Миколаївської області про визнання недійсним договорів дарування та Державного акту на право приватної власності на землю,

в с т а н о в и в :

Позивачка звернулася до суду з позовом про визнання недійсним договорів дарування та Державного акту на право приватної власності на землю, посилаючись на те, що їй та її чоловікові ОСОБА_7, який помер 03.02.1999р. належать земельні частки (паї) площею 9,2 га. кожному, які розташовані на території ОСОБА_5 сільської ради Миколаївського району Миколаївської області, на підставі сертифікатів на право на земельні частки (паї) серії МК №0173066 та №0173067 від 12 січня 1998 року. З вказаного часу ці земельні частки (паї) знаходяться у безоплатному тимчасовому володінні та користуванні відповідача ОСОБА_3, якій не здійснює оплату за це. Вона неодноразово зверталася до нього про повернення їй цих паїв, але відповідач всіляко відхилявся від цього.

10 липня 2015 року з письмової відповіді Управління Держземагенства у Миколаївському районі, Миколаївської області їй стало відомо, що земельні частки (паї), які належать їй та її покійному чоловіку, перешли до ОСОБА_3 на підставі договорів дарування від 25 грудня 1998 року, зареєстрованих у реєстрі за № 2163 та № 2162. Але такі договори дарування, або інші правочини ні вона, ні її чоловік з відповідачем не укладали та не підписували.

Тому просить визнати недійсними договори дарування права на земельну частку (паї) між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 і ОСОБА_7 та ОСОБА_3, посвідчені приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_8 25 грудня 1998 року, визнати недійсним Державний акт на право приватної власності на землю від 15 лютого 2000 року на ім'я ОСОБА_3, визнати недійсним рішення ОСОБА_5 сільської ради Миколаївського району, Миколаївської області від 21 грудня 1999 року про передачу спірних земельних ділянок ОСОБА_3, відновити її право на спірні земельні частки (паї) площею 18,4 га., які розташовані на території ОСОБА_5 сільської ради Миколаївського району, Миколаївської області, зобов'язати відповідача ОСОБА_3 повернути їй спірні земельні ділянки, якими він незаконно заволодів.

У судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві.

Відповідач та його представник проти позову заперечили та пояснили, що ОСОБА_1 та ОСОБА_7 в 1998 році уклали з ним (відповідачем) договори дарування права на земельну частку (пай) з власної ініціативи та були повністю адекватні, розуміли значення своїх дій і це було їх добровільне волевиявлення. Дані договори були оформлені відповідно до законодавства, чинного на момент їх оформлення.

Представник відповідача ОСОБА_5 сільської ради Миколаївського району Миколаївської області позов не визнала, зазначила, що позивачі в 1998 році добровільно подарували свої сертифікати на право на земельну частку (пай) ОСОБА_3 і з цього часу з заявами про недійсність вказаних договорів не зверталися.

Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності.

Заслухавши пояснення сторін, свідка, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов до задоволення не підлягає.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_7 належали сертифікати на право на земельну частку (пай) серії МК №0173066 та серії МК №0173067 від 12 січня 1998 року, на земельні частки (паї) площею 9,02 га., які розташовані на території ОСОБА_5 сільської ради Миколаївського району Миколаївської області.

14.11.1998р. ОСОБА_1 та ОСОБА_7 звернулися з заявами до загальних зборів уповноважених членів колективного сільськогосподарського підприємства Зеленоярське про виділення в натурі і виведення із складу земель колективного сільгосппідприємства належні їм згідно сертифікатів серії МК №0173066 та серії МК №0173067 земельні частки площею по 9,02 га.

25.12.1998р. приватним нотаріусом Миколаївського районного нотаріального округу Миколаївської області ОСОБА_8 посвідчені та зареєстровані в реєстрі за №№ 2162, 2163 договори дарування права на земельну частку (пай) ААН №620781, ААН №620782 між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 та ОСОБА_7 і ОСОБА_3

ОСОБА_7 помер 03.02.1999 року, що вбачається із свідоцтва про смерть І-ФП №138527 від 05.02.1999р.

19.04.1999р. ОСОБА_3 звернувся з заявою до загальних зборів уповноважених членів КС Зеленоярське про виділення в натурі земельної частки (пай), згідно пред'явлених сертифікатів серії МК №0173066, серії МК №0173067 та договорів дарування ААН №620781, ААН №620782.

22.04.1999р. зборами уповноважених членів КС Зеленоярське заяву ОСОБА_3 було задоволено.

Згідно акту про передачу та прийом земельної частки (паю) в натурі від 23 листопада 1999 року КСП Зеленоярське власнику сертифікатів серії МК №0173066, серії МК №0173067 ОСОБА_3 передані земельні ділянки сільськогосподарських угідь: рілля 16,80 га.

Відповідно до Державного акту серії МК №00088 від 15.02.2000р. на підставі рішення 9 сесії 23 скликання ОСОБА_5 сільської ради народних депутатів від 21.12.1999р. №2 ОСОБА_3 передано у приватну власність земельна ділянка площею 16,80 га. В межах згідно плану, яка розташована на території ОСОБА_5 сільської ради Миколаївського району, Миколаївської області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Відповідно до ст.60 ЦПК України, сторони зобов'язані довести ті обставини, на які вони покликаються як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Суд розглядає справу не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб,які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.203 ч. 1-3, 5, 6 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу; недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається; у випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним; якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст.230 ч.1 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Згідно ст.717 ч.1 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснила, що вона як приватний нотаріус Миколаївського районного округу Миколаївської області в 1998 році оформляла оспорювані договори дарування, роз'яснювала сторонам положення договору та правові наслідки його укладення, момент переходу права на земельну частку (пай), дані договори були оформлені на спеціальних бланках з дотриманням вимог законодавства щодо поставлення підпису сторонами правочину та інше.

Зазначене не спростовано поясненнями позивача та її представника та будь-якими іншими належними та допустимими доказами.

Відповідно до вимог ЦК УРСР (1963р.), якій діяв на момент укладання договорів дарування, а саме ст.75 позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін, ст. 80 закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові.

Позивачем не заявлено вимог про поновлення строку позовної давності та не надано доказів про поважні причини його пропуску.

Тому на підставі викладеного.

Керуючись ст.ст.10,11,60,208,209,212-215,218 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в:

В задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_5 сільської ради Миколаївського району Миколаївської області, ОСОБА_3, третя особа Головне Управління Держземагенства у Миколаївському районі Миколаївської області про визнання недійсним договорів дарування та Державного акту на право приватної власності на землю - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Миколаївської області шляхом подачі через Миколаївський районний суд апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, - протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення

Суддя ОСОБА_9

28.04.2016