Провадження № 2/344/1820/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2016 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої судді Татарінової О.А.,

секретаря Бухвак І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Івано-Франківського міського суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним. Позивач у своїй позовній заяві посилалась на те, що у березні 2015 року їй стало відомо, що на розгляді у Надвірнянському районному суді Івано-Франківської області знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до неї про стягнення боргу за договором позики в сумі 451 970,57 гривень, в заяві відповідач вказував на наявність договору позики, укладеного у формі розписки, власноручно написаної та підписаної ОСОБА_1 28.03.2013 року, згідно якої ОСОБА_1 отримала у власність від ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 41 000 доларів США і які зобовязалась повернути до 28.09.2013 року. Вважає зазначений договір, укладений у формі розписки недійсним, зазначає, що договір позики на суму 41 000 доларів США з відповідачем не укладала, грошові кошти не отримувала, розписки від 28.03.2013 року не писала та не підписувала. Посилаючись на ст. 207 ЦК України просила договір позики, укладений 28.03.2013 року між позивачем та відповідачем, визнати недійсним.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просив їх задовольнити та пояснила суду, що розписка від 28.03.2013 року не підтверджує факт отримання грошових коштів, не підтверджує фактичну передачу відповідачем та отримання позивачем у власність грошових коштів в сумі 41 000 доларів США. Окрім того розписка підписана лише однією стороною і не підписана позикодавцем, з розписки не вбачається, що кошти були передані саме ОСОБА_1 Також представник позивача суду пояснила,що позивач в березні 2012 року позичала гроші у розмірі 230000 гривень у відповідача,а розписка від 28.03.2013 року була написана позивачем під тиском. Представник позивача в судове засідання 14.03.2016 року не зявилася, хоча була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомила, тому, враховуючи положення ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо розгляду справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, суд завершив розгляд справи за відсутності позивача та її представника на підставі поданих доказів.

У судовому засіданні відповідач проти задоволення позову заперечував, зазначив, що позивач два рази в березні 2012 року позичала у нього гроші, проте повертала. 28.03.2013 року між сторонами був укладений договір позики, про що відповідачем була написана розписка. Договір був укладений та грошові кошти у розмірі 41000 доларів США були передані позивачу в офісі на вул. Бориславській, 29 в присутності ОСОБА_3

У судовому засіданні представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову через необгрунтованість.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Вислухавши пояснення учасників процесу, свідка, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

У той самий час за змістом частин 1, 2 статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов'язанням її повернення), так і дати її отримання.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Саме такий правовий висновок про застосування статей 1046, 1047 ЦК України міститься в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс13 та від 2 липня 2014р. у справі № 6-79цс14.

У підтвердження укладення з відповідачем договору позики ОСОБА_1 була надана розписка від 28 березня 2013року, згідно якої позивач підтверджує свій борг перед відповідачем у сумі 41 000 доларів США та свій обов'язок повернення цієї суми до 28.09.2013 року.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_3 суду пояснив, що в березні 2013 року в його присутності відповідачем були передані позивачу грошові кошти в сумі 41 000 доларів США , про що позивач ОСОБА_1 написала розписку, на якій він також поставив свій підпис.

За таких обставин, суд вважає, що з тексту розписки вбачається, визнання свого боргу, отже і отримання грошових коштів позивачем, його розмір, а також строк та порядок їх повернення.

Судом достовірно встановлено, що за договором позики від 28.03.2013 року відповідач передавав позивачу грошові кошти в розмірі 41000 доларів США.

Суд не примає до уваги посилання предстаника позивача про те,що розписка позивачем була написана у зв»язку з наявністю іншого грошового зобов»язання та під тиском, оскільки належних та допустимих доказів на підтвердження зазначених обставин позивачем суду надано не було.

Враховуючи викладене, виходячи із наявних у матеріалах справи доказів та відповідно дост. 1046 ЦК України, суд дійшов висновку, що при розгляді даної справи досліджені належні доказів на підтвердження факту отримання грошових коштів у сумі 41 000 доларів США позичальником ОСОБА_1 у ОСОБА_2, а отже, між сторонами склались правовідносини за договором позики, тому підстави для задоволення позову про визнання договору позики недійсним відсутні.

Враховуючи, що судом відмовлено позивачу у задоволенні позовних вимог, підстав для стягнення з відповідача витрат зі сплати судового збору суд не вбачає.

Керуючись ст. 1046 ЦК України, ст.ст. 3, 10, 11, 57 - 60, 88, 212-215, 292, 294 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається через Івано-Франківський міський суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Татарінова О.А.