Справа № 138/637/14-ц
Провадження №:8/138/1/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2016 року м. Могилів-Подільський

Могилів-Подільський міськрайонний суд Вінницької області, в складі:

головуючої судді Жикевич Т.Б.,

з участю секретаря Алєксєєвої І.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області заяву про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 16.04.2014 ухваленого у цивільній справі за позовом ПАТ «РодовідБанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

22.12.2015 ОСОБА_2 звернувся до Могилів-Подільського міськрайонного суду із вказаною вище заявою, яка мотивована таким.

04.03.2014 ПАТ «РодовідБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення боргу за кредитним договором №77.1/АК-01718.08.2 від 24 вересня 2008 року і заочним рішенням суду від 16.05.2014 позов задоволено частково та стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором в розмірі 22241 доларів США 31 цент, 300 000,00 гривень пені, 9105 гривень 10 копійок 3% річних від суми простроченої кредитної заборгованості та 1384 грн. 46 копійок сумі інфляційних витрат, а також судовий збір 3654,00 гривні.

В подальшому, 03.06.2015, суд апеляційної інстанції скасував заочне рішення в частині стягнення суми інфляційних втрат та ухвалив нове, яким відмовив в задоволенні позову щодо стягнення інфляційних втрат.

01.12.2015 Апеляційний суд м. Києва ухвалив рішення, яким задовольнив цивільний позов ОСОБА_2 та визнав припиненою його поруку згідно договору поруки № 77.1/АК-01718.08.2-3/П від 24.09.2008., укладеного між ним та ПАТ «Родовід Банк», по всіх зобов'язаннях ОСОБА_1 перед ПАТ «Родовід Банк», що виникають з умов кредитного договору 77.1/АК-01718.08.2-3/П від 24.09.2008.

Зважаючи на вказані обставини, ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаною заявою, просить скасувати заочне рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 16.05.2014 в зв'язку з нововиявленою обставиною, а саме тим, що його порука припинена та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні ПАТ «Родовід Банк» в частині позовних вимог до нього.

В судове засідання ОСОБА_2 не з'явився, його представник подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, в якій зазначив, що заяву про перегляд рішення суду за нововиявленими обставинами він просить задовольнити.

Представник ПАТ «Родовід Банк» в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду заяви позивач був повідомлений завчасно та належним чином, за адресою місця знаходження юридичної особи вказаної в Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Дана обставина підтверджується повідомленням відділення зв'язку про вручення рекомендованого відправлення.

В судове засідання ОСОБА_1 не з'явився, подавши до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, в якій вказав, що заяву про перегляд рішення за нововиявленими обставинами він підтримує та просить її задовольнити.

За правилами ч.1 ст. 365 ЦПК України заява про перегляд судового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами розглядається у судовому засіданні. Заявник та інші особи, які беруть участь у справі, повідомляються про час і місце засідання. Неявка цих осіб не є перешкодою для розгляду заяви.

Дослідивши зміст заяви, матеріали цивільної справи № 138/637/14-ц, зважаючи на положення ст. 365 ЦПК України суд, розглянувши заяву по суті прийшов до висновку, що вона підлягає задоволенню з таких підстав.

В даній цивільній справі 16.05.2014 було постановлено заочне рішення суду, яким позов ПАТ «РОДОВІД БАНК» було задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2, як солідарних боржників, на користь позивача борг за кредитним договором №77.1/АК-01718.08.2 від 24 вересня 2008 року в сумі 22241,34 доларів США, 3000000,00 грн. пені, 9105,10 грн. - 3% річних від суми простроченої кредитної заборгованості та 1384,46 грн. інфляційних втрат (далі - заочне рішення суду). Часткове задоволення позову полягало в зменшенні розміру пені із заявлених 1774005,91 грн. до 300 000,00 грн. (Т.1 а.с. 74,75). Ухвалою суду від 30.07.2014 відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення суду (Т.1, а.с. 130).

Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 13.10.2014 апеляційні скарги представника АТ «Родовід Банк» та відповідача ОСОБА_1 відхиллено, а заочне рішення суду залишено без змін (Т.1 а.с. 196,197).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11.03.2015 відхилено касаційну скаргу ПАТ КБ «Родовід Банк», а касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Ухвалу суду апеляційної інстанції від 13.10.2014 в частині стягнення неустойки та інфляційних втрат скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. В іншій частині дану ухвалу суду апеляційної інстанції та заочне рішення суду залишено без змін (Т.2 а.с. 49-51).

Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 03.06.2015 апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 задоволено частково та скасовано заочне рішення в частині солідарного стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Родовід Банку» 1384,46 грн. інфляційних втрат. У позові в цій частині відмовлено. У решті рішення (в частині стягнення неустойки) залишено без змін (Т.2 а.с. 130-132).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11.11.2015 касаційну скаргу ОСОБА_1 та ПАТ «Родовід Банк» відхилено і рішення апеляційного суду Вінницької області від 03.06.2015 залишено без змін (Т.2 а.с. 199-201).

Заочне рішення було звернуто до примусового виконання і на час подання даної заяви до суду та на час її вирішення рішення не виконано. Дана обставина підтверджується, зокрема, ухвалою суду від 18.02.2016, постановою про відкриття виконавчого провадження від 19.04.2016 (Т.3 а.с. 68, зворотній бік а.с. 160). Про повне виконання судового рішення жодна із сторін спору суду не повідомила.

Як на нововиявлену обставину заявник посилається на те, що його порука по кредитному договору №77.1/АК-01718.08.2 від 24 вересня 2008 року була припинена ще 01.11.2008, в зв'язку з укладенням між банком та ОСОБА_1 додаткової угоди до кредитного договору, відповідно до якої зросла відсоткова ставка по кредитному договору з 7,70% до 9,7% річних, однак поручитель свою згоду на поруку за такими зобов'язаннями не надавав. На час ухвалення заочного рішення суду така обставина суду відома не була, оскільки не існувало відповідного судового рішення з даного приводу.

Така обставина знайшла своє підтвердження в ході судового розгляду, оскільки суду надано рішення Апеляційного суду міста Києва від 01 грудня 2015 року, яке було залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15.06.2016, яким позов ОСОБА_2 було задоволено та визнано припиненою його поруку за договором поруки №77.1/АК-01718.08.2-3/П від 24.09.2008, укладеним між ним та ВАТ «Родовід Банк» (Т.3, а.с.135-150).

Як слідує з заочного рішення суду та зазначених вище ухвал судів апеляційної та касаційної інстанцій 24.09.2008 між банком та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №77.1/АК-01718.08.2, відповідно до якого позивачем було надано кредит відповідачу в розмірі 22721,65 доларів США зі сплатою за користування кредитом 7,70% відсотків, з остаточним терміном повернення 24.09.2015.

Того ж дня, 24 вересня 2008 року, між банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки №77.1/АК-01718.08.2-3/П, згідно якого він поручився перед кредитором за належне виконання ОСОБА_1 взятих на себе зобов'язання відповідно до кредитного договору №77.1/АК-01718.08.2 від 24 вересня 2008 року.

01.11.2008 між позивачем та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду до кредитного договору №77.1/АК-01718.08.2 від 24 вересня 2008 року, відповідно якою зросла відсоткова ставка по кредитному договору з 7,70% до 9,7% річних.

Підставою для ухвалення заочного рішення стали вказані вище обставини та те, що позивач вказував про те, що позичальник зобов'язання взяті на себе за кредитним договором належним чином не виконав і станом на 16.10.2013 за ним рахувалась заборгованість по кредитному договору, яка становила:

-18185,97 доларів США - сума заборгованості за кредитом;

-4055,37 доларів США - сума заборгованості за відсотками;

-31375,78 гривень - сума заборгованості за платою по кредиту;

-1774005,91 гривень - загальна сума пені за несвоєчасне погашення кредитної заборгованості;

-9105,10 гривень - загальна сума 3% річних від суми простроченої кредитної заборгованості;

-1384,46 гривень - сума інфляційних втрат від суми простроченої плати за кредитом.

Загальна сума заборгованості становить 22241 доларів США 31 цент по тілу кредиту та відсотках та 1815817 гривень 25 копійок пеня,3% річних, плата по кредиту.

Крім того, суд зважав на те, що в забезпечення зобов'язань ОСОБА_1 24.09.2008 між банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки, що відповідно до ст..554 ЦК України у разі порушення боржником своїх зобов'язань, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, тобто ОСОБА_2 несе відповідальність за порушення кредитних зобов'язань нарівні з ОСОБА_1

Разом з тим, як уже зазначалось вище рішенням Апеляційного суду міста Києва від 01 грудня 2015 року, яке було залишено без змін Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15.06.2016, позовні вимоги ОСОБА_2 було задоволено та визнано припиненою його поруку за договором поруки №77.1/АК-01718.08.2-3/П від 24.09.2008, укладеним між ним та ВАТ «Родовід Банк» (Т.3, а.с.135-150).

Згідно роз'яснень, що містяться в п. 22 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30.03.2012 № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зі змінами від 07.02.2014 відповідно до частини першої статті 559 ЦК припинення договору поруки пов'язується зі зміною забезпеченого зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя. При цьому обсяг зобов'язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Проте якщо в договорі поруки передбачено, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобов'язанням і строків їх виплати тощо без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова договору стала результатом домовленості сторін (банку і поручителя), а, отже, поручитель дав згоду на зміну основного зобов'язання.

Якщо в договорі поруки такі умови сторонами не узгоджені, а з обставин справи не вбачається інформованості поручителя і його згоди на збільшення розміру його відповідальності, то відповідно до положень частини першої статті 559 ЦК порука припиняється у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. У цьому випадку поручитель має право на пред'явлення позову про визнання договору поруки припиненим.

Як слідує з мотивувальної частини рішення апеляційного суду міста Києва від 01 грудня 2015 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15.06.2016 ОСОБА_2 поручився за виконання зобов'язань за кредитним договором позичальником ОСОБА_1, уклавши з банком договір поруки 24 вересня 2008 року. На час укладання договору поруки процентна ставка за кредитним договором становила 7,7% річних. При цьому у п. 5.5 договору поруки сторони визначили, що зміни цього договору відбуваються у порядку укладення додаткових угод. 01 листопада 2008 року банк та позичальник уклали додаткову угоду до кредитного договору, відповідно до якої відбулося підвищення процентної ставки за кредитом з 7,70% річних до 9,7% річних. У зв'язку із внесенням змін до кредитного договору - підвищенням процентної ставки додаткова угода до договору поруки, як це передбачено його п. 5.5., не укладалась з поручителем, відомості про його інформованість про таке підвищення та згоду поручителя відповідати солідарно з позичальником за виконання останнім зобов'язань в новому, збільшеному обсязі, суду не надали. Зазначення у договорі поруки про те, що поручитель відповідає перед банком у повному обсязі за виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором, а також усіх додаткових угод, які можуть бути укладені до закінчення строку його дії, (п. 1.1. договору), не може бути підставою для покладення на поручителя відповідальності за збільшений банком і позичальником обсяг кредитних зобов'язань, оскільки у договорі поруки не передбачено можливості зміни розміру процентів за основним зобов'язанням без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, а передбачено укладення додаткових угод до договору поруки. Таким чином, оскільки у договорі поруки умови щодо можливості підвищення процентної ставки без згоди поручителя сторонами не узгоджені, за договором така згода поручителя має бути висловлена ним шляхом укладання додаткової угоди, і за відсутності доказів інформованості поручителя та його згоди на збільшення розміру його відповідальності, то відповідно до положень ч.1 ст. 559 ЦК порука припинилася у зв'язку із зміною основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг його відповідальності.

Таким чином, на час вирішення спору та постановлення заочного рішення суду про стягнення боргу по договору кредиту з боржника та поручителя, як солідарних боржників, не було встановлено судовим рішенням ту обставину, що порука ОСОБА_2 по даному кредитному договору припинена ще 01.11.2008.

За правилами ст. 361 ЦПК України рішення суду, якими закінчено розгляд справи, що набрало законної сили може бути переглянуто у зв'язку з нововиявленими обставинами. Підставами для перегляду рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами є, зокрема, істотні для справи обставини, що не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи.

Ту обставину, що порука ОСОБА_2 припинена ще 01.11.2008 та те, що її встановлено лише 01.12.2015, суд вважає нововиявленою обставиною в даному випадку, а відтак заочне рішення суду від 16.05.2014 слід переглянути та скасувати і ухвалити нове судове рішення, з врахуванням цієї обставини.

При ухваленні нового судового рішення суд зважає на те, що однією із загальних засад цивільного законодавства, зокрема, є свобода договору, що стверджується п. 3 ч. 1ст. 3 ЦК України, а в ч.1ст. 626 ЦК України зазначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як уже зазначалось вище, 24.09.2008 між ВАТ «РОДОВІД БАНК» правонаступником якого є ПАТ «РОДОВІД БАНК» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №77.1/АК-01718.08.2, відповідно до якого банк, як кредитор надав кредит відповідачу в розмірі 22 721,65 доларів США зі сплатою за користування кредитом 7,70% відсотків, з остаточним терміном повернення 24.09.2015 та з щомісячною платою за обслуговування кредиту в розмірі 0,3000 % від суми виданого кредиту (п.п.1.1., 1.5., 1.5.1 договору).

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Згідно ч.2 зазначеної вище норми до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України, зокрема, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

01.11.2008 між позивачем та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду до кредитного договору №77.1/АК-01718.08.2 від 24 вересня 2008 року, відповідно якою зросла відсоткова ставка по кредитному договору з 7,70% до 9,7% річних.

Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, а ч.1ст. 526 ЦК України встановлює, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦПК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ч. 1ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами, однак згідно розрахунку суми боргу, заборгованість позичальника по кредитному договору, станом на 16.10.2013 становила:

-18185,97 доларів США - сума заборгованості за кредитом;

-4055,37 доларів США - сума заборгованості за відсотками;

-31375,78 гривень - сума заборгованості за платою по кредиту;

-1774005,91 гривень - загальна сума пені за несвоєчасне погашення кредитної заборгованості;

-9105,10 гривень - загальна сума 3% річних від суми простроченої кредитної заборгованості;

-1384,46 гривень - сума інфляційних втрат від суми простроченої плати за кредитом.

Отже, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_1 на підставі кредитного договору від 24.09.2008 отримав кредит у розмірі 22721,65 дол. США у виді невідновлювальної кредитної лінії з процентною ставкою 7,70 %, а в подальшому з врахуванням додаткової угоди, в розмірі 9,7 % річних, та з щомісячною платою за обслуговування кредиту в розмірі 0,3000 % від суми виданого кредиту, але взяті на себе зобов'язання щодо своєчасного повернення кредиту та процентів не виконав, чим істотно порушив умови укладеного договору.

Враховуючи викладене та положення вказаних норм суд приходить до висновку, що позивач мав право на пред'явлення вимог щодо повернення тіла кредиту та сплати процентів за його користування в силу дії ст.ст. 1048, 1050 ЦК України.

На переконання суду не підлягає задоволенню вимога про стягнення нарахованої плата за обслуговування кредиту згідно п.п.1.5.1 кредитного договору, оскільки абзацом 3 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено заборону кредитодавцю встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону - діяльності виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (п. 17 ст. 1 Закону). Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Встановивши в договорі плату за користування кредитом кредитодавець жодних послуг позичальнику не надав, а відтак вимога про стягнення таких коштів задоволенню не підлагає.

Щодо 3 % річних та інфляційних втрат то суд зважає на те, що відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Разом з тим, Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» визначено, що індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає.

Таким чином, положення ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, яке визначене у гривні.

Враховуючи вказане суд вважає, що вимога про стягнення інфляційних втрат задоволенню не підлягає. Разом з тим, вимогу про стягнення 3 % річних в силу дії ст. 625 ЦК України слід задовольнити.

Також, відповідно до п.3 ч.1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно до ст. 548 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Відповідно до ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ч.1 та ч.2 ст.551 ЦК України, предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Як видно з розрахунку заборгованості (а. с. 26 - 29) пеня нараховувалась по кожному простроченому черговому платежу відповідно до кількості днів прострочення до 30 вересня 2013 року (період за який нарахована заборгованість). Пеня нарахована за один рік - за період з 16 жовтня 2012 року по 16 жовтня 2013 року.

Відповідно до ч.3 ст.551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду , якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Отже, частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір є значним.

Як роз'яснено у п. 27 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», істотними обставинами в розумінні ч. 3 ст. 551 ЦК можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання).

Так, загальна сума основного зобов'язання по договору кредиту становить 22241,34 дол. США, тобто борг по тілу кредиту та процентам.

Станом на 17.08.2016 курс гривні до дол.США, згідно даних НБУ України, становить 25.06 грн. за 1 дол. США, а відтак в еквіваленті на національну валюту розмір основного зобов'язання становить 557367,98 грн., тобто сума нарахованої пені більш ніж в два рази перевищує розмір основного зобов'язання.

На думку суду, сума нарахованої позивачем пені в розмірі 1774005,91 грн. значно перевищує розмір основного невиконаного зобов'язання до договору кредиту, а тому суд вважає за потрібне ухвалити рішення на засадах справедливості, зменшивши розмір такої неустойки до суми 3000000,00 грн., що буде максимально відповідати інтересам обох сторін.

Така позиція суду відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 03.09.2014 № 6-100цс14, яка є обов'язковою для застосування за правилами статті 360-7 ЦПК України.

Також вона узгоджується із висновком Конституційного Суду України, висловленим у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013, за яким вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у п. 6 ст. 3, ч. 3 ст. 509 та ч. ч. 1,2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Крім того, в день укладення договору кредиту, тобто 24 вересня 2008 року, між банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки №77.1/АК-01718.08.2-3/П, згідно якого він поручився перед кредитором за належне виконання ОСОБА_1 взятих на себе зобов'язання відповідно до кредитного договору №77.1/АК-01718.08.2 від 24 вересня 2008 року.

Разом з тим, рішенням Апеляційного суду міста Києва від 01 грудня 2015 року, яке було залишено без змін Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15.06.2016, позовні вимоги ОСОБА_2 було задоволено та визнано припиненою його поруку за договором поруки №77.1/АК-01718.08.2-3/П від 24.09.2008, укладеним між ним та ВАТ «Родовід Банк» (Т.3, а.с.135-150).

Відповідно до положень ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Зважаючи на вказані обставини, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог ПАТ «Родовід Банк» в частині стягнення заборгованості по договору кредиту також з ОСОБА_2, як солідарного боржника, слід відмовити.

На підставі із ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

На підставі ст. ст. 3, 525, 526, 530, 548, 549, 551, 554, 611, 625, 626, 1048, 1049, 1050, 1054 ЦК України та керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 61, 88, 212-215, 360-7, 361, 365 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення суду за нововиявленими обставинами задовольнити.

Скасувати заочне рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 16 травня 2014 року у цивільній справі за позовом ПАТ «РОДОВІД БАНК» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення боргу за кредитним договором №77.1/АК-01718.08.2 від 24 вересня 2008 року і прийняти нове судове рішення.

Позов ПАТ «РОДОВІД БАНК» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення боргу за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного Акціонерного Товариства «РОДОВІД БАНК» борг по договору кредиту №77.1/АК-01718.08.2 від 24.09.2008, що станом на 16.10.2013 визначена в розмірі 18185,97 доларів США - сума заборгованості за кредитом, 4055,37 доларів США - сума заборгованості за відсотками, а також 300000 (триста тисяч) гривень 00 коп. пені та 9105 (дев'ять тисяч сто п'ять) гривень 10 коп. 3% річних від суми простроченої кредитної заборгованості та судовий збір в сумі 3654 (три тисячі шістсот п'ятдесят чотири) гривні 00 коп.

В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Вінницької області через Могилів-Подільський міськрайонний суд Вінницької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі , але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Т.Б.Жикевич