Справа № 200/565/16-ц
Провадження №2/200/1295/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 лютого 2016 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська

в складі: головуючого судді Єлісєєвої Т.Ю.

за участю секретаря Кузьминій С.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Дніпропетровська цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договорів недійсними,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого послалась на те, що 12 грудня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено Договір позики № 1, за умовами якого ОСОБА_3 передав, в ОСОБА_2 отримав у якості позики 50 000 доларів США. Сума позики прийнята ОСОБА_2 від ОСОБА_3 у повному обсязі до підписання цього договору (п.1. Договору). Відповідно до п.3. Договору сторони передбачили щомісячну сплату процентів за користування позикою в розмірі 2,5% від суми позики. 13 грудня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено Договір позики № 2, за умовами якого ОСОБА_3 передав, в ОСОБА_2 отримав у якості позики 105 000 доларів США. Сума позики прийнята ОСОБА_2 від ОСОБА_3 у повному обсязі до підписання цього договору (п.1. Договору). Відповідно до п.3. Договору сторони передбачили щомісячну сплату процентів за користування позикою в розмірі 2,5% від суми позики. 19 травня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено Договір позики, за умовами якого ОСОБА_3 передав, в ОСОБА_2 отримав у якості позики 77 000 доларів США. Сума позики прийнята ОСОБА_2 від ОСОБА_3 у повному обсязі до підписання цього договору (п.1 Договору). 14 січня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено Договір позики № 2, за умовами якого ОСОБА_3 передав, в ОСОБА_2 отримав у якості позики 55 000 доларів США. Сума позики прийнята ОСОБА_2 від ОСОБА_3 у повному обсязі до підписання цього договору (п.1. Договору). На момент укладення Договору позики від 19.05.2013р., Договору позики № 1 від 12.12.2013р., Договору позики № 2 від 13.12.2013р., Договору позики № 2 від 14.01.2014р. на загальну суму 287 000 доларів США, ОСОБА_1, як і на даний час є дружиною ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу від 14 березня 1987 року. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Дружина і чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя за взаємною згодою. Згідно ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Частина 4 ст. 65 СК України встановлює, що договір укладений одним із подружжя в інтересах сімї, створює обовязки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сімї. Отже, обєктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обовязки. Договір укладений одним із подружжя, створює обовязки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сімї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сімї. Відповідно до ст. 541 ЦК України солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання. Оскільки за договором позики позикодавець передає позичальникові грошові кошти у власність, а останні згідно з вимогами ст. 60 СК України стають об'єктом спільної сумісної власності подружжя, можливо зробити висновок, що на спірні правовідносини може поширюватися правило про солідарну відповідальність. За таких обставин, виходячи з приписів законодавства та враховуючи, що в разі встановлення факту отримання за вищевказаними договорами позики грошових коштів відповідачем-1 на задоволення потреб сімї, позивачка буде нести солідарну відповідальність за невиконання відповідачем-1 (чоловіком) своїх зобовязань за спірними договорами позики. При цьому, вважає, що вказані договори виходять за рамки дрібних побутових та вона не надавала згоди на їх укладання, тому просить суд визнати договори позики недійсними.

В судове засідання позивач не зявився, представник позивача надав суду заяву, в якій підтримав заявлені вимоги та просив розглянути справу у його відсутність.

В судове засідання представник ОСОБА_2 не зявився, надав суду заяву, в якій просив розглянути справу у його відсутність та надав суду письмові пояснення по справі.

ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, тому суд відповідно до положень ст.ст 224-225 ЦПК України, з урахуванням згоди представника позивача, вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів.

Дослідивши матеріали цивільної справи, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Судом встановлено, що 12 грудня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено Договір позики №1, за умовами якого ОСОБА_3 передав, в ОСОБА_2 отримав у якості позики 50 000 доларів США. Відповідно до п.3. Договору сторони передбачили щомісячну сплату процентів за користування позикою в розмірі 2,5% від суми позики.

13 грудня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено Договір позики №2, за умовами якого ОСОБА_3 передав, в ОСОБА_2 отримав у якості позики 105 000 доларів США. Сума позики прийнята ОСОБА_2 від ОСОБА_3 у повному обсязі до підписання цього договору (п. 1. Договору). Відповідно до п.3. Договору сторони передбачили щомісячну сплату процентів за користування позикою в розмірі 2,5% від суми позики.

19 травня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено Договір позики, за умовами якого ОСОБА_3 передав, в ОСОБА_2 отримав у якості позики 77 000 доларів США. Сума позики прийнята ОСОБА_2 від ОСОБА_3 у повному обсязі до підписання цього договору (п. 1. Договору). Відповідно до п.3. Договору сторони передбачили щомісячну сплату процентів за користування позикою в розмірі 2,5% від суми позики.

14 січня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено Договір позики № 2, за умовами якого ОСОБА_3 передав, в ОСОБА_2 отримав у якості позики 55 000 доларів США. Сума позики прийнята ОСОБА_2 від ОСОБА_3 у повному обсязі до підписання цього договору (п.1. Договору). Відповідно до п.3. Договору сторони передбачили щомісячну сплату процентів за користування позикою в розмірі 2,5% від суми позики.

Статтею 203 ЦК України зазначені загальні вимоги, дотримання яких є необхідним для чинності правочину

Згідно з правилом ст. 204 ЦК правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він не визнаний судом недійсним (оспорювані правочини).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, установлених законом, то згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК такий правочин може бути визнаний недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими-ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно із ч. 2 ст. 1046 ЦК договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми (ч. 1 ст. 1047 ЦК).

Частина 2 ст. 1047 ЦК допускає пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

Позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж установлено договором (ч. 1 ст. 1051 ЦК).

При цьому, за змістом ч. 2 ст. 1051 ЦК, при укладенні договору позики в письмовій формі (крім випадків укладення його під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини) безгрошевість такого договору не може ґрунтуватись на поясненнях свідків, а може бути підтверджена лише належними і допустимими доказами (ч. 2 ст. 58, ст. 59 ЦПК).

Як вбачається з матеріалів справи, єдиним доказом у підтвердження наявності відносин позики між відповідачами за первісним позовом є Договір позики від 19.05.2013р., Договір позики № 1 від 12.12.2013р., Договір позики № 2 від 13.12.2013р., Договір позики № 2 від 14.01.2014р.

Відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягає встановленню є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договорів позики, з'ясування питання про те, чи не укладені ці угоди з метою приховати іншу угоду та яку саме, та взагалі зясування питання та встановлення факту укладеності, дійсності та законності таких правочинів. До того ж, невідповідність спірних договорів позики чинному законодавству вбачається і встановленні процентів за користування коштами.

Так, як вбачається з умов оскаржуваних договорів позики сторони встановили щомісячну сплату процентів за користування коштами:

Відповідно до п. 3. Договору позики № 1 від 12.12.2013р. сторони передбачили щомісячну сплату процентів за користування позикою в розмірі 2,5% від суми позики.

Відповідно до п. 3. Договору позики № 2 від 14.01.2014р. сторони передбачили щомісячну сплату процентів за користування позикою в розмірі 2,5% від суми позики.

Відповідно до п. 3. Договору позики № 2 від 13.12.2013р. сторони передбачили щомісячну сплату процентів за користування позикою в розмірі 2,5% від суми позики.

Однак, пунктом 5 розділу VIII «Прикінцевих положень» Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (далі - Закон) передбачено, що до приведення законодавства у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому закону, якщо інше не передбачено цим законом.

Відповідно до положень зазначеного Закону надання коштів (грошових) у позику є фінансовою послугою (п.6 ст.4 Закону); фінансова послуга надається з метою отримання прибутку, різновидом якого є проценти (п.5 ч.1 ст.1 Закону). Фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також фізичними особами - суб'єктами підприємницької діяльності, якщо це прямо передбачено законом.

З чого слідує, що в інших випадках надання грошових коштів на умовах позики зі сплатою процентів не допускається, а тому зміст спірного Договору позики від 19.05.2013р., Договору позики № 1 від 12.12.2013р., Договору позики № 2 від 13.12.2013р., Договору позики № 2 від 14.01.2014р. є такими, що суперечать актам цивільного законодавства, а тому в силу ст. 215 Цивільного кодексу України підлягають визнанню недійсними.

До того ж, як слідує зі змісту ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто зменшення купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, визначення вп.7 всіх договорів сплати грошових зобов'язань з урахуванням індексу інфляції у іноземній валюті суперечить чинному законодавству та унеможливлює урахування розрахованого Державним комітетом статистики України індексу інфляції для обґрунтування вимог, пов'язаних зі знеціненням боргу, визначеного в іноземній валюті.

Таким чином, вищевказані договори є недійсними.

У відповідності до ст.88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути пропорційно з відповідачів користь позивача в рахунок відшкодування оплати судового збору, по грн з кожного.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. ,10,11,57-60,88, 212-215,224-226 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів задовольнити.

Визнати недійсним Договір позики від 19.05.2013р., укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

Визнати недійсним Договір позики № 1 від 12.12.2013р., укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

Визнати недійсним Договір позики № 2 від 13.12.2013р., укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

Визнати недійсним Договір позики № 2 від 14.01.2014р., укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

Відповідачем рішення може бути оскаржено протягом десяти днів з дня отримання його копії, шляхом подачі заяви про його скасування до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська.

Позивачем рішення може бути оскаржено протягом десяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги до апеляційного суду Дніпропетровської області через Бабушкінський районний суд міста Дніпропетровська.

Суддя Т.Ю. Єлісєєва