АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 546/28/15-ц Номер провадження 22-ц/786/2186/16Головуючий у 1-й інстанції Беркута Л. Г. Доповідач ап. інст. Пікуль В. П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого Пікуля В.П.,

суддів : Обідіної О.І., Панченка О.О.,

при секретарі Зеленській О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» на заочне рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 11 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» про захист прав споживачів та визнання пунктів кредитного договору недійсним,-

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2015 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Публічного акціонерного товариства (далі - ПАТ) «ОТП Банк» про захист прав споживачів та визнання пунктів кредитного договору недійсним.

Позов ОСОБА_2 мотивував тим, що 20 березня 2013 року між ним та відповідачем укладено договір № про надання споживчого кредиту в сумі 16348,50 грн., в тому числі 1348,50 грн. на сплату комісії за оформлення кредиту. 17 червня 2014 року між позивачем та відповідачем укладено договір № про надання споживчого кредиту в сумі 13488,36 грн., в тиму числі на споживчі цілі 12374,64 грн та 1113,72 грн. на сплату комісії за оформлення кредиту, згідно якого він повністю погасив заборгованість за договором № від 20 березня 2013 року. Позивач вважає, що вищевказані договори підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів»,

У позові просив визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту № від 20 березня 2013 року та договір про надання споживчого кредиту № від 17 червня 2014 року.

У березні 2016 року ОСОБА_2 подав уточнену позовну заяву, в якій остаточно просив визнати нездійснимим п. 1.1. Договору про надання споживчого кредиту № від 20 березня 2013 року в частині сплати комісії на користь відповідача за оформлення кредиту в сумі 1348,50 грн. та п.1.1. Договору про надання споживчого кредиту № від 17 червня 2014 року в частині сплати комісії на користь відповідача за оформлення кредиту в сумі 1113,72 грн., посилаючись на п.3.6. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту.

Заочним рішенням Решетилівського районного суду Полтавської області від 11 квітня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ПАТ «ОТП Банк» про захист прав споживачів та визнання пунктів кредитного договору недійсними - задоволено.

Визнати недійсними п. 1.1. Договору про надання споживчого кредиту № від 20 березня 2013 року в частині сплати комісії на користь відповідача за оформлення кредиту в сумі 1348,50 грн. та п.1.1. Договору про надання споживчого кредиту № № від 17 червня 2014 року в частині сплати комісії на користь відповідача за оформлення кредиту в сумі 1113,72 грн.

Стягнуто з ПАТ «ОТП Банк» до спеціального фонду Державного бюджету України судовий збір у сумі 551,20 грн.

Ухвалою Решетилівського районного суду Полтавської області від 13 червня 2016 року заяву ПАТ «ОТП Банк» про перегляд заочного рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 11 квітня 2016 року - залишено без задоволення.

З рішенням суду не погодилося ПАТ "ОТП Банк", яке його оскаржило, просило скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2, посилаючись на необґрунтованість рішення, невідповідність висновків суду обставинам справи.

У запереченнях на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_3 просив відхилити апеляційну скаргу ПАТ "ОТП Банк" на заочне рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 11 квітня 2016 року та залишити його без змін, оскільки умови кредитних договорів щодо сплати комісії є несправедливими.

Окрім того, у запереченні ОСОБА_3 просив провести судове засідання без його участі.

Сторони у судове засідання не з'явилися, будучи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, про що свідчать повідомлення про вручення поштових відправлень.

У зв'язку із неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі та відповідно до положень ч. 2 ст. 197 ЦПК України, підстави для фіксування судового процесу за допомогою звукозаписуючого технічного запису відсутні.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції вірно встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 20 березня 2013 року між ОСОБА_2 та ПАТ «ОТП Банк» укладено договір про надання споживчого кредиту № в сумі 16348,50 грн., в тому числі 15000 грн. на споживчі цілі та 1348,50 грн. - на сплату комісії за оформлення кредиту.

17 червня 2014 року між сторонами укладено договір № про надання споживчого кредиту в сумі 13488, 36 грн., в тому числі на споживчі цілі - 12374, 64 грн та 1113, 72 грн. - на сплату комісії за оформлення кредиту.

Відповідно до п.1.1 договору про надання споживчого кредиту № від 20 березня 2013 року банк надає позичальнику споживчий кредит, а позичальник отримує його на відповідних умовах, в тому числі зі сплатою комісії за оформлення кредиту в сумі 1348, 50 грн.

Згідно із п.1.1 договору про надання споживчого кредиту № від 17 червня 2014 року банк надає позичальнику споживчий кредит, а позичальник отримує його на відповідних умовах, в тому числі зі сплатою комісії за оформлення кредиту в сумі 1113,72 грн.

У частинах 1, 3 ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

У відповідності із ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За ч. 1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п'ятою та шостою стаття 203 цього Кодексу.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір про надання фінансових послуг повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків.

Оскільки відповідно до умов кредитних договорів, що укладені між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Крім того, відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача, тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року, з наступними змінами, у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що умови договорів в частині сплати комісії на користь відповідача за оформлення кредиту є несправедливими і такими, що порушують права позичальника ОСОБА_2, як споживача послуг банку за договором споживчого кредиту, а тому правильно задовольнив позовні вимоги позивача ОСОБА_2

Безпідставними є посилання відповідача в апеляційній скарзі на ст. 627-629 ЦК України щодо свободи та обов'язковості договору до виконання сторонами.

Так, між банком та ОСОБА_2 укладені договори про надання саме споживчих кредитів, а тому особливості регулювання відносин сторін цих договорів визначаються також Законом України «Про захист прав споживачів».

Таким чином, сторона, яка за цими договорами надає послуги повинна враховувати відповідні положення вищезазначеного Закону, зокрема, щодо справедливості умов договору. Оскільки, вищенаведені вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» у п.1.1 договорів від 20 березня 2013 року та від 17 червня 2014 року в частині сплати комісії за послуги банку, відповідачем враховані не були, місцевий суд прийшов до вірного висновку про визнання оспорюваних пунктів недійсними.

Необґрунтовані також доводи апеляційної скарги щодо відповідності договорів чинному законодавству з посиланням на ст. 203 ЦК України та ознайомлення позичальника до укладення договорів з інформацією про умови кредитування, в тому числі і що стосуються сплати комісії за обслуговування кредиту, так як укладені договори в частині п. 1.1. суперечать вищевказаним положенням Закону України «Про захист прав споживачів», а також п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (із урахуванням ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність»).

Не ставлять під сумнів правильність рішення суду посилання апеляційної скарги на те, що при укладенні кредитних договорів позивач мав необхідний обсяг дієздатності та його волевиявлення було вільним, оскільки вимоги позовної заяви ОСОБА_2 заявлені та обґрунтовані несправедливістю умов договорів, а не з підстав дефектів суб'єктивного складу волі сторони договору.

Також безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що кредит є послугою, яка надається виконавцем (банком) з надання споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб, а тому банк має право на отримання плати за надані послуги, оскільки недійсними договори визнані лише в частині п. 1.1. (сплати комісії на користь відповідача за оформлення кредиту) з вищевказаних підстав.

При цьому, колегія суддів додатково звертає увагу, що банк при укладенні договорів повинен також дотримуватися вимог Закону України «Про захист прав споживачів», а із урахуванням ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», нормативно-правових актів Національного банку України.

Тобто, банк має право на плату за отримані послуги надані споживачу, однак умови договору повинні відповідати чинному законодавству у сфері захисту прав споживачів та банківської діяльності, недотримання яких, у даному випадку, призвело до дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду ОСОБА_2

Однак, договори в частині п. 1.1., як плата на користь банку за обслуговування кредиту є несправедливою умовою договору про споживчий кредит, так як фактично містить умови про зміни у витратах кредитного договору.

Посилання ПАТ «ОТП Банк» у апеляційній скарзі на рішення Апеляційного суду м. Києва від 18.04.2013 року не може бути взято до уваги, оскільки зазначене судове рішення не стосується позивача, а встановлені ним обставини, не мають преюдиційного значення для вирішення даної справи.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до переконання, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, який повно встановивши фактичні обставини справи, із дотриманням норм процесуального права, вірно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини та ухвалив справедливе і законне рішення.

Керуючись ст.303, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст. 308, 314, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» - відхилити.

Заочне рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 11 квітня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий В.П. Пікуль

Судді: О.О. Панченко

О.І. Обідіна

Згідно оригіналу В.П. Пікуль