СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
пр. № 2/759/3497/16
ун. № 759/6445/16-ц
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2016 року м. Київ

Суддя Святошинського районного суду м. Києва Семаніва Ю.В., ознайомившись з матеріалами цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Т.М.М.», третя особа: ОСОБА_2 про визнання договору недійсним,

В С ТА Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Т.М.М.», третя особа: ОСОБА_2 та просить постановити рішення, яким визнати договір №30 від 30.06.2000 року

До провадження головуючого судді матеріали позовної заяви були передані 12.05.2016 року.

Відповідно до ч.1 ст. 121 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 119, і 120 цього Кодексу, або не сплачено судовий збір чи не оплачено витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, постановляє ухвалу, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і нада є йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п'яти днів з дня отримання позивачем ухвали.

Матеріали позовної заяви не містять документів, підтверджуючих сплату судового збору.

Посилання позивача на те, що він звільнений від сплати судового збору на підставі ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», вважаю безпідставним, виходячи з наступного.

Закон України «Про судовий збір» визначає правові засади справляння судового збору, платників, об'єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати, відстрочення, розстрочення сплати та повернення судового збору.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про судовий збір», редакція якої діє на момент подачі позовної заяви, споживачі не відносяться до категорії осіб, які звільнені від сплати судового збору.

Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України «Про міжнародне приватне право».

Згідно частин 3 та 4 статті 2 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Подача позовної заяви є процесуальною дією, сплата судового збору за подачу позову передбачена Законом України «Про судовий збір», який є спеціальним законом, положення якого не тільки передбачають необхідність сплати судового збору, а також встановлюються порядок та способи оплати судового збору, його розмір, визначають платників судового збору та об'єкти справлення судового збору, а також встановлюють звільнення від сплати судового збору.

Також оплата судового збору передбачено ст. 119 ЦПК України, тому відповідно до вказаних норм процесуального права, застосуванню підлягає редакція спеціального закону, яка діяла на момент подачі апеляційної скарги.

Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції від 8 листопада 2011р., споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав.

Вказані зміни були внесені у Закон України «Про захист прав споживачів» саме Законом України «Про судовий збір», норми якого змінені законом від 22 травня 2015р., зокрема, в частині визначення кола осіб, які звільненні від сплати судового збору.

За загальним правилом, у разі конкуренції двох норм права, застосуванню підлягає норма, яка була прийнята пізніше.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про судовий збір» розмір судового збору за подання позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою складає 0,4 розміру мінімальної заробітної плати ( з 01.01.2016 року - 1378 грн.), тобто 551, 20 грн.

Крім того, відповідно до ст. 119 ЦПК України позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обгрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують кожну обставину, наявність підстав для звільнення від доказування.

Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Враховуючі наведене, позивачці слід зазначити і надати докази наявності умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких її введено в оману і самого факту обману.

Враховуючи наведене, суд вважає необхідним надати строк для усунення недоліків позовної заяви.

На підставі викладеного, керуючись, ч. 3 ст. 181 СК України, ст. ст. 119, 120, 121 ЦПК України, суд-

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Т.М.М.», третя особа: ОСОБА_2 про визнання договору недійсним - залишити без руху.

Запропоновувати позивачу усунути вищевказані недоліки в строк, який не може перевищувати п'яти днів з дня отримання позивачем копії ухвали.

У разі невиконання ухвали заява буде вважатися неподаною і повернута позивачу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Ю.В. Семаніва