Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" травня 2016 р. Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області під головуванням судді Кузнецова Д. В. , при секретарі Мащенко Д.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним,

В С Т А Н О В И В:

В березні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вищезазначеним позовом до ПАТ КБ «Приватбанк», в якому вказала, що 04 липня 2012 року вона звернулась до ПАТ КБ «Приватбанк» із проханням надати кредит у сумі 2000,00 грн. на споживчі потреби та отримавши згоду від банка підписала анкету-заяву, яка була їй надана відповідачем. Вказану анкету-заяву вважає попередньою згодою на отримання банківських послуг, але які саме банківські послуги будуть надані у письмовому виді оформлено не було. Конкретного договору, як передбачено ЦК України та Законом України «Про захист прав споживачів», між сторонами не підписано. Під час підписання анкети-заяви відповідач не виконав вимог ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів», ст.1054 ЦК України, положень Постанови Правління НБУ від 10.05.2007 року №168 «Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Позивачу не відомі умови кредитування, не надано повної інформації про умови кредитування та конкретну суму кредиту, розмір процентної ставки, строк повернення кредиту, відсутній графік платежів, а підписання кредитного договору шляхом приєднання позичальника до віртуальних Правил «Приватбанку», які існують тільки на сайті «Приватбанка» в інтернеті, не передбачено діючим законодавством. Кредитні договори у електронному вигляді відсутні у законодавстві України та суттєво порушує права позичальника. Внаслідок відсутності інформації про сукупну вартість кредиту, умови кредитування, графіку платежів є підстави для визнання кредитного договору недійсним, як такого, що вчинений під впливом обману, на підставі статті 230 ЦК України. На підставі зазначеного просила кредитний договір №б/н, укладений 04.07.2012 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 про надання ОСОБА_1 кредиту у незясованій сумі, на незясований термін, визнати таким, що має істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду позичальника (споживача), а також несправедливим в цілому; визнати недійсним кредитний договір №б/н, укладений 04.07.2012 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1, про надання ОСОБА_1 кредиту у незясованій сумі, на незясований термін.

Позивач та її представник ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та надали пояснення аналогічні обставинам зазначеним у позові. Також пояснили, що позивач в 2012 році дійсно отримувала кредитну картку в конверті із памяткою, з якої періодично знімала грошові кошти та повертала. Взяті грошові кошти повертала на власний розсуд та по сумі боргу орієнтувалася за смс-повідомленнями із банку. Для зясування розміру боргу та строків його повернення до банку не зверталася і до відділення банку також не приходила. Під час укладення кредитного договору в 2012 році позивач не памятає, щоб їй письмово повідомляли про розмір відсотків за користування кредитним коштами, строк кредиту або загальну суму кредитних коштів.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, вказавши на те, що позивачу надався кредит шляхом видачі кредитної картки із певним кредитним лімітом, який протягом часу був збільшений. Позивач періодично знімала кредитні грошові кошти та частково погашала борг. Зняттям та внесенням платежів позивач підтвердила умови договору. В затверджених правилах кредитування передбачені умови кредитування, зокрема, строк повернення кредитних коштів щомісячно до 25 числа в розмірі не менше 7% від взятої суми, розмір процентної ставки 30% річних. Внаслідок не повернення кредитних коштів утворилися заборгованість, яка рішенням Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області була стягнута з ОСОБА_1 На підставі вказаного просив відмовити у позові повністю.

Суд, заслухавши доводи та заперечення сторін, перевіривши матеріали та дослідивши обставини справи, приходить до наступного.

Відповідно до вимог ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим нормативним актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

В силу ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно до ч. 1 ст. 626, ст. 627 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому (ч.1 ст.634 ЦК України).

Частиною 1 статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Як передбачено ч.ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 04.07.2012 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №б/н, на підставі якого позивач отримала кредит у розмірі 300 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Договір був укладений у формі анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку. Згідно змісту вказаної заяви ОСОБА_1 ознайомилася і погодилася з умовами і правилами надання банківських послуг та тарифами банку. В цей же день ПАТ КБ „ПРИВАТБАНК" була оформлена для позивача кредитна картка та надана в конверті разом із відповідною памяткою, в якій також містилися умови кредитування, що не заперечувалося позивачем в судовому засіданні.

В подальшому розмір кредитного ліміту відповідачем був збільшений з 300,00 гривень до 10 000.00 грн. та позивач мав можливість користуватися кредитним коштами в більшому розмірі, що підтверджується банківською випискою з програмного комплексу ПАТ КБ «Приватбанк» про розмір кредитного ліміту та випискою з особового рахунку. Позивач не заперечував, що ним знімалися кошти в більшому розмірі. Так згідно банківської виписки з особового рахунку ОСОБА_1 остання в період існування кредитних правовідносин з 2012 року періодично знімала грошові кошти та повертала їх. Проте в останній час утворилася певна заборгованість за користування кредитними коштами, яка згідно з рішенням Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 29.01.2016 року, залишеним без мін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 29.03.2016 року, по справі №264/7583/15-ц була стягнута з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк». Так рішеннями вказаних судів було достеменно встановлено, що між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк» 04.07.2012 року був укладений кредитний договір, за яким виникла заборгованість в розмірі 20710,78 грн.

Згідно ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

В силу вказаних положень ст. 61 ЦПК України наведені вище обставини є преюдиціальними, вважаються доведеними та обовязковими для врахування судом.

Отже вказаний кредитний договір був укладений між позивачем та відповідачем шляхом написання заяви. Позивач ознайомилася та погодилася з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку, а також надала згоду, що її заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою і Тарифами складає між ним та банком договір про надання банківських послуг.

Пунктами 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг, які є невідємною частиною договору, зазначено, що клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку і клієнт дає право Банку в будь-який момент змінити кредитний ліміт.

Також згідно з пунктами 1-3 розділу ІІІ Постанови Правління НБУ від 05.11.2014 року № 705 «Про здійснення операцій з використанням електронних платіжних засобів» закріплено, що користувачі мають право використовувати електронні платіжні засоби для здійснення платіжних операцій відповідно до режимів рахунків, установлених нормативно-правовими актами Національного банку та умов договору з емітентом.

Залежно від умов, за якими здійснюються платіжні операції з використанням електронних платіжних засобів, можуть застосовуватися дебетова, дебетово-кредитна та кредитна платіжні схеми.

Кредитна платіжна схема, зокрема, передбачає здійснення користувачем платіжних операцій з використанням електронного платіжного засобу за рахунок коштів, наданих йому банком у кредит або в межах кредитної лінії.

Емітент визначає у внутрішньобанківських правилах та в договорах порядок кредитування користувачів у межах обраної кредитної платіжної схеми відповідно до вимог законодавства України.

З наведених положень підзаконного нормативного акту НБУ вбачається наявність законодавчого врегулювання та можливість встановлення кредитного ліміту споживачу шляхом видачі електронного платіжного засобу у виді кредитної картки із визначенням умов кредитування у внутрішньобанківських правилах.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача (ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» № 1023-ХІІ).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України). Однак позивач посилаючись на вищенаведені обставини, які на її думку є підставами для визнання укладеного кредитного договору недійсним, будь-яких належних та допустимих доказів на їх обґрунтування не надала, і такі не встановлені судом в ході розгляду справи.

Крім того, доводи позивача щодо несправедливості та істотного дисбалансу договірних прав та обовязків суперечать встановленим фактичним обставинам та її діям, зокрема, щодо зняття грошових коштів з кредитної картки в розмірі підвищеного кредитного ліміту, періодичного часткового повернення раніше отриманих коштів, тобто фактичного виконання кредитного договору, до умов якого будь-яких зауважень та заперечень до звернення ПАТ КБ «Приватбанк» із позовом про стягнення заборгованості не заявляла. Отже приводом для звернення із позовом про визнання кредитного договору недійсним була незгода із розміром нарахованої заборгованості, яку банк намагався стягнути в судовому порядку. Натомість в судовому засіданні позивач підтвердила, що, періодично знімаючи кошти з кредитної картки, жодного разу з 2012 року не приходила до відділення банку для зясування можливої суми заборгованості, не цікавилась станом свого карткового рахунку, на якому встановлений кредитний ліміт, правами та обовязками, що свідчить про власну недбалість до кредитних зобовязань, які виникли внаслідок отримання кредитної картки від відповідача.

Посилання позивача на те, що правила Національного банку України від 10.05.2007 року №168 перед укладенням кредитного договору зобов'язують банки надати позичальнику сукупну вартість кредиту та графік погашення кредиту суд вважає безпідставними, оскільки такі вимоги стосуються конкретних кредитних договорів, в яких на моменту їх укладення сторонами чітко в твердій сумі визначається розмір кредиту, а за умовами оскаржуваного договору у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, надання сукупної вартості кредиту та графіку погашення кредиту не передбачено та з обєктивних причин є неможливим підрахування банком відповідних показників сукупної вартості та графіку в момент видачі кредитної картки, оскільки залежить виключено від волі та поведінки позичальника щодо його бажання в майбутньому скористатися даним кредитним лімітом.

Оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання кредитного договору недійсним і необхідності відмовити у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст.203,212,215,627,638,1054 ЦК України, ст.ст.10, 11, 60, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволені позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання недійсним кредитного договору відмовити.

На рішення може бути подана апеляція в Апеляційний суд Донецької області через Іллічівський районний суд м.Маріуполя Донецької області.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Д. В. Кузнецов