Справа № 345/4197/15-ц
Провадження № 22-ц/779/424/2016
Головуючий у 1 інстанції Кардаш О. І.
Суддя-доповідач Горейко М.Д.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Горейко М.Д.

суддів: Бойчука І.В., Ясеновенко Л.В.

секретаря Драганчук У.М.

з участю апелянта ОСОБА_2, його представника ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Калуського міськрайонного суду від 21 грудня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Калуського міськрайонного суду від 21 грудня 2015 року задоволено позов Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк». Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором №500945250 від 05.06.2014 року в розмірі 73 533,63 грн., яка складається із заборгованості за кредитом - 51 521,43 грн., заборгованості за відсотками - 5 961,36 грн., заборгованості по комісії - 13 450,84 грн., штрафу - 2 600 грн., та судові витрати по справі в розмірі 1 218 грн.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з'ясування судом обставин справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Зокрема апелянт зазначає, що суд першої інстанції в порушення норм процесуального законодавства розглянув справу в його відсутності. При цьому вдався до фальсифікації заяви від його імені про те, що він позов визнає повністю і просить справу розглянути у його відсутності. Таку заяву він підписав на пропозицію секретаря судового засідання, яка пояснила, що в підготовленому нею тексті заяви, значиться, що він визнає, що брав кредит у банку. Оскільки справа розглядалась судом за відсутності сторін, то суд фізично не був спроможний, та й не мав такого наміру повно з'ясувати обставини, що мають значення для справи.

Також апелянт зауважує, що судом неповно та неналежно оцінено умови кредитного договору, копія якого неналежно засвідчена мається в матеріалах справи. Зокрема, суд не дослідив самого факту і обставин надання кредитних коштів у вигляді рефінансування заборгованості по передніх кредитних договорах, так само як і правомірності утворення суми наданих коштів. Адже, документального підтвердження погашення заборгованості за попередніми кредитними договорами №500387959, №500431678 ні в нього, ні в матеріалах справи немає. Тому в п. 2.4 договору йдеться про договірні зобов'язання не відповідача, а позивача, які вочевидь до тепер не виконані.

Крім того, на думку апелянта, позивач шляхом оформлення кредитного договору шахрайського змісту, ввів його, як необізнаного споживача фінансових послуг, в оману щодо умов кредитного договору, спонукавши виконувати договірні зобов'язання за відсутністю для цього належних правових підстав.

Поза увагою суду залишився факт ненадання позивачем доказів про інформування відповідача щодо надходження та зарахування коштів, про виписки по рахунках, про надані послуги з розрахунку суми чергового платежу та/або суми повного дострокового повернення заборгованості за договором та інших послуг комплексу з управління кредитом.

Апелянт вказує і на те, що суд не перевірив правильність нарахувань, проведених позивачем за вказаним кредитним договором, по комісії з обслуговування кредиту та і в цілому розрахованої заборгованості. В матеріалах справи взагалі відсутні розрахунки заборгованості за кредитним договором.

Також апелянт зазначає, що без належного дослідження обставин справи суд дійшов висновку про право банку в будь-якому разі вимагати, в тому числі і в судовому порядку, дострокового виконання всіх зобов'язань позичальника.

Не звернув увагу суд першої інстанції на те, що до укладення кредитних договорів банком не дотримано вимог Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» в п. п. 1, 5, 7 ч. 1 ст. 1, п. 6 ч. 1 ст. 4, п. п. 8, 9-1 ч. 1 ст. 6, ч. ч. 2-4 ст. 12. Також в порушення норм ч. ч. 1, 9 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» банк надав споживачеві фінансових послуг недостовірну, неповну, необ'єктивну інформацію, що призвело до неможливості належно виконувати ним договірні зобов'язання.

Апелянт зауважує і про те, що суд не перевірив правомочність та легітимність Голови Правління ПАТ «Альфа-Банк» ОСОБА_4 та представника банку, яка підписала позовну заяву згідно довіреності, ОСОБА_5. Не виконав суд і свого обов'язку про залишення позовної заяви без розгляду у зв'язку з повторною неявкою в судове засідання повноважного представника позивача.

Також поза увагою суду залишилась наявність в матеріалах справи доказів, які не стосуються предмету доказування (а. с. 2-15, 20-26), є неналежними доказами (а. с. 6-8, 11, 16-18), однак позивачем долучені до позовної заяви.

Апелянт вказує на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, а саме: надання банком йому кредиту та отримання ним кредитних коштів, існування заборгованості в зазначених позивачем структурі та розмірі, право банку вимагати дострокового виконання боргових зобов'язань, що позивачем в повній мірі дотримано вимоги законодавства про захист прав споживачів, що подані позивачем докази є належними та допустимими. Оцінюючи докази в справі, суд дійшов висновків, які не відповідають обставинам справи.

Крім того, судом застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, а саме ст. ст. 572, 589 ЦК України, ч. 1 ст. 61, ч. 4 ст. 174 ЦПК України, та не застосовано закон, який підлягає застосуванню до спірних правовідносин: ст. ст. 1, 3, 6, 8, 19, 21, 22, 60, 64, 129 Конституції України, п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. ст. 1, 4, 10, 11, 27, 60, 61, 59, 119, 121, 127, 174, 195, 196, 207, 209, 212, 213, 214 ЦПК України.

З цих підстав апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ПАТ «Альфа-Банк» відмовити.

В засіданні апеляційного суду апелянт та його представник доводи апеляційної скарги підтримали з наведених у ній мотивів.

Представник позивача в судове засідання не з'явився, про час та день розгляду справи повідомлений судом у встановленому законом порядку. Причину неявки суду не повідомив.

З урахуванням положень ст. 305 ЦПК України колегія суддів ухвалила про розгляд справи за його відсутності.

Заслухавши доповідача, пояснення апелянта, його представника, дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити з наступних підстав.

Задовольняючи позов ПАТ «Альфа-Банк», суд першої інстанції виходив з того, що не зважаючи на взяті на себе зобов'язання за кредитним договором №500945250 від 05.06.2014 року ОСОБА_2 належним чином їх не виконував, внаслідок чого виникла заборгованість, яка підлягає стягненню з нього на користь ПАТ «Альфа-Банк».

Такий висновок суду є правильним та відповідає вимогам закону.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 п. 4 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо наявності обставин, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та доказів на їх підтвердження, щодо правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин та правової норми, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судом першої інстанції установлено та вбачається з матеріалів справи, що 05.06.2014 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №500945250, відповідно до умов якого банк надав, а відповідач ОСОБА_2 отримав кредит в сумі 54 745,02 грн. зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 15,99% річних з кінцевим терміном повернення кредиту 06.06.2019 року (а.с. 5-8).

В п. 2.8.1 кредитного договору сторони погодили, що за управління кредитом позичальник сплачує банку комісійну винагороду в розмірі 1,89% від суми кредиту. Комісійна винагорода, відповідно до даного пункту договору, сплачується позичальником щомісячно за кожний день користування кредитом відповідно до Графіку платежів, який є Додатком №1 до цього договору.

Згідно п. 13 кредитного договору позичальник зобов'язався: повертати отриманий кредит, сплачувати проценти за його користування та/або комісії та/або інші платежі за цим договором, у порядку, визначеному договором; у разі повного або часткового прострочення повернення кредиту та/або сплати процентів за користування ним та/або комісій та/або інших платежів за договором сплатити банку штраф у розмірі 50 грн. за кожне допущене прострочення платежу, що триває від одного до чотирьох календарних днів (включно) з моменту виникнення прострочення платежу.

При цьому у випадку, якщо прострочення платежу триває 5 і більше календарних днів, додатково до штрафу, визначеного попереднім абзацом цього пункту, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 150 грн. за кожний випадок допущеного прострочення платежу.

Відповідно до п. 15 кредитного договору банк має право в будь-якому разі вимагати, в тому числі у судовому порядку, дострокового виконання всіх зобов'язань позичальника за договором у випадку прострочення більше ніж на один місяць терміну сплати обов'язкового платежу за кредитом.

Судом першої інстанції також встановлено, що ОСОБА_2 свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконував, внаслідок чого станом на 21.10.2015 року утворилася заборгованість відповідача перед банком в сумі 73 533,63 грн., а саме: заборгованість за кредитом - 51 521,43 грн., заборгованість за відсотками - 5 961,36 грн., заборгованість по комісії - 13 450,84 грн., штраф - 2 600 грн. Наведене підтверджується розрахунком заборгованості за кредитним договором №500945250 від 05.06.2014 року (а.с. 16).

Будь-яких доказів на спростування вказаної суми заборгованості відповідач не надав.

В силу ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Положеннями ч. 1 ст. 599 ЦК України встановлено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно положень ст.ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

З урахуванням викладеного суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню в повному обсязі.

Наведеним спростовуються доводи апелянта, що висновки суду не відповідають встановленим обставинам справи.

Доводи апелянта про те, що судом неповно та неналежно оцінено умови кредитного договору, зокрема, що суд не дослідив самого факту і обставин надання кредитних коштів у вигляді рефінансування заборгованості по передніх кредитних договорах, так само як і правомірності утворення суми наданих коштів, а також, що суд без належного дослідження обставин справи дійшов висновку про право банку в будь-якому разі вимагати, в тому числі і в судовому порядку, дострокового виконання всіх зобов'язань позичальника, спростовуються умовами кредитного договору №500945250 від 05.06.2014 року, укладеного між сторонами, та положеннями ч. 1 ст. 627 ЦК України, якою встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Також апелянт не надав доказів, що банком було відмовлено йому у наданні будь-якої інформації, що стосується умов кредитного договору.

Щодо доводів апелянта, що суд не перевірив правомочність та легітимність Голови Правління ПАТ «Альфа-Банк» ОСОБА_4. та представника банку, яка підписала позовну заяву згідно довіреності, ОСОБА_5, то такі не стосуються предмету спору. В матеріалах справи (а.с. 25) мається довіреність, підписана Головою Правління ПАТ «Альфа-Банк» ОСОБА_4., якою остання уповноважує ОСОБА_5 на представництво банку з усіма процесуальними правами сторони, в тому числі і з правом підпису позовної заяви.

Не заслуговують на увагу доводи апелянта про те, що поза увагою суду залишилась наявність в матеріалах справи доказів, які не стосуються предмету доказування, однак були долучені позивачем до матеріалів справи, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 58 ЦПК України сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. А в силу положень ч. ч. 2, 3 ст. 212 ЦПК України жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Не узгоджуються також з положеннями ст. 169 ЦПК України доводи апелянта, що суд в порушення вимог ЦПК розглянув справу за відсутності сторін.

Апелянтом не надано суду доказів на спростування розрахунку його заборгованості, проведеного позивачем за вказаним кредитним договором, у зв'язку з чим голослівними є доводи апеляції, що суд не перевірив правильність нарахування позивачем заборгованості відповідача перед банком.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують висновків суду першої інстанції та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 303 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не вправі переоцінювати докази, які судом першої інстанції були досліджені у встановленому законом порядку, а апеляційна скарга не містить посилання на нові докази, що давало б підставу для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Розглянувши справу в межах заявленого позову та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що рішення судом ухвалене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313- 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 21 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з часу проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з часу набрання законної сили.

Головуюча Горейко М.Д.

Судді: Бойчук І.В.

Ясеновенко Л.В.