Провадження № 22-ц/783/2335/16 Доповідач в 2-й інстанції: Федоришин А. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2016 року м. Львів

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого - Федоришина А.В.

суддів : Приколоти Т.І., Тропак О.В.

секретаря - Іванової О.О.,

з участю: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_2 та товариства з обмеженою відповідальністю «Фіакр-Львів» на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 3 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 і товариства з обмеженою відповідальністю «Фіакр-Львів», третя особа ПАТ «АСК «Скарбниця» про відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и л а:

оскаржуваним рішенням позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ТзОВ «Фіакр-Львів» на користь позивача 40000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про відшкодування моральної шкоди відмовлено..

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення оскаржили ОСОБА_2 та ТзОВ «Фіакр-Львів».

ОСОБА_2 просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову повністю. Зазначає, що сума компенсації є заниженою і моральну шкоду слід стягувати солідарно з двох відповідачів, оскільки ОСОБА_5 керував транспортним засобом, який не був справний і вважає, що він повинен частково покрити заподіяну моральну шкоду. Також вважає, що сума у розмірі 200000 грн. частково надасть можливість відновити моральне здоров»я та встановити пам»ятник для сина.

ТзОВ «Фіакр-Львів» просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у позові. Зазначає, що позивач не надала жодних належних доказів, що їй були завдані душевні та фізичні страждання, які вона пережила у зв'язку із втратою сина. Посилається на те, що суд присудив для стягнення моральної шкоди завищену суму. Вказує на, що на час скоєння ДТП автобус був застрахований у страховій компанії «Скарбниця» і позивач мала можливість звернутися до страхової компанії з приводу відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної смертю потерпілого, а так як позивач не звернулася до страховика, то є усі підстави для відмови у позові. Крім того посилається на вимоги ст.ст. 27, 37, 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» і вважає, що розмір моральної шкоди повинен бути зменшений на 13764 грн.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін на підтримання скарг, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарги задоволенню не підлягають з огляду на наведені нижче мотиви.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що 14.11.2013 року о 20 год. На вул. Зеленій у м. Львові ОСОБА_5, керуючи автомобілем «БАЗ А079.04» здійснив наїзд на малолітнього пішохода ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, внаслідок чого останній помер в приміщенні 8-ї лікарні у м. Львові.

Постановою слідчого ВР ДТП СУ ГУМВСУ у Львівській області від 28.04.2014 р. кримінальне провадження закрито у зв'язку з відсутністю у діях ОСОБА_5 ознак кримінального правопорушення. У постанові зазначено, що причиною ДТП є факт виходу пішохода на смугу руху автобуса на відстані, яка вже була недостатньою для уникнення наїзду.

Дана постанова позивачкою не оскаржувалась.

Судом також встановлено, що ОСОБА_5, перебував у трудових відносинах із ТзОВ «Фіакр-Львів», цивільно-правова відповідальність якого була застрахована у ПрАТ «Скарбниця» на підставі страхового полісу, і на час скоєння ДТП, керуючи автомобілем «БАЗ А079.04», виконував свої трудові обов'язки.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції правильно застосував вимоги ст.ст. 1187, 1172 ЦК України, які визначають поняття джерела підвищеної небезпеки та підстави відповідальності за шкоду, заподіяну цим джерелом.

Крім того, суд вірно виходив із приписів ст. 1172 ЦК України, відповідно до якої юридична або фізична особа відповідає за шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання трудових обов'язків.

Доводи ОСОБА_2, що моральну шкоду слід стягувати солідарно з двох відповідачів, оскільки ОСОБА_5 керував транспортним засобом, який не був справний і вважає, що він повинен частково покрити заподіяну моральну шкоду, є невірними та не відповідають матеріальному праву.

Зі змісту ст. 23 ЦК України випливає, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із ушкодженням здоров'я, у душевних стражданнях, яких вона зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї.

Визначаючи розмір відшкодування ОСОБА_2. моральної шкоди, суд першої інстанції врахував відсутність неправомірних дій відповідача, тривалість порушення прав позивача, у тому числі і смерть малолітнього сина, необережність потерпілого і тому колегія суддів вважає, що суд прийшов до вірного висновку про достатність грошової компенсації моральних страждань ОСОБА_2 у розмірі 40000 грн., виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості.

Твердження ОСОБА_2 про те, що сума компенсації є заниженою, не відповідає нормам матеріального права, оскільки ДТП було скоєно з вини потерпілого і в силу ч. 2 ст. 1193 ЦК України якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.

Безпідставними є доводи апелянта ТзОВ «Фіакр-Львів» про те, що позивач не надала жодних належних доказів, що їй були завдані душевні та фізичні страждання, які вона пережила у зв'язку із втратою сина, оскільки сама втрата малолітнього сина є достатньою підставою для відшкодування моральної шкоди.

У пункті 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від № 4 01.03.2013 р. роз'яснено, що відповідно до статті 21 Закону № 1961-IV на території України забороняється експлуатація транспортного засобу без поліса обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, тобто володільці транспортних засобів, за винятком осіб, звільнених від обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності згідно з пунктом 13.1 статті 13 цього Закону, зобов'язані застрахувати ризик своєї цивільної відповідальності, яка може настати внаслідок завдання шкоди життю, здоров'ю або майну інших осіб при використанні транспортних засобів. У зв'язку із цим при пред'явленні позовних вимог про відшкодування такої шкоди в результаті дорожньо-транспортної пригоди безпосередньо до особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, суд має право виключно в порядку, передбаченому статтею 33 ЦПК, залучити до участі у справі страхову організацію (страховика), яка застрахувала цивільну відповідальність володільця транспортного засобу. Непред'явлення вимог до страховика за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме зі страховика є підставою для відмови в позові до завдавача шкоди у відповідному розмірі.

Оскільки відповідно до статті 3 Закону № 1961-IV обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється як з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих унаслідок дорожньо-транспортної пригоди, так і захисту майнових інтересів страхувальників, враховуючи положення статті 1194 ЦК, питання про відшкодування шкоди самою особою, відповідальність якої застрахована, вирішується залежно від висловленої нею згоди на таке відшкодування та виконання чи невиконання нею передбаченого статтею 33 Закону № 1961-IV обов'язку щодо письмового надання страховику, з яким укладено відповідний договір (у передбачених випадках Моторному (транспортному) страховому бюро України, далі - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого зразка. У разі відсутності такої згоди завдана потерпілому шкода підлягає відшкодуванню страховиком у межах передбаченого договором страхування страхового відшкодування. Наявність такої згоди у вигляді відповідної заяви цієї особи та виконання нею передбаченого статтею 33 Закону № 1961-IV обов'язку з'ясовується судом першої інстанції, у зв'язку з чим до участі у справі може бути залучений страховик.

При відшкодуванні страховиком шкоди, завданої особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, така особа сплачує потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

У разі невиконання особою, відповідальність якої застрахована, обов'язку письмового надання страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у передбачених випадках - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, шкода відшкодовується завдавачем шкоди.

Як випливає із матеріалів справи та встановлено судом, ні потерпіла особа, ні страхувальник не зверталися до страхової компанії з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду, а відтак позивач правомірно звернулася із позовом до ТзОВ «Фіакр-Львів», яке відповідає за шкоду, завдану його працівником під час виконання трудових обов'язків.

Посилання апелянта на вимоги ст.ст. 27, 37, 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» і що розмір моральної шкоди повинен бути зменшений на 13764 грн. суперечить чинному законодавству, оскільки цими нормами передбачено відшкодування моральної шкоди страховиком, тобто ПрАТ «Скарбниця», а не страхувальником, до якого звернулася позивач.

Так як суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального закону, доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду, то суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення слід залишити без змін, а апеляційну скаргу відхилити.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 308, 317 ЦПК України колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційні скарги ОСОБА_2 та товариства з обмеженою відповідальністю «Фіакр-Львів» відхилити.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 3 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий :

Судді: