йСправа № 304/1020/16-ц Провадження № 6/304/20/2016
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 серпня 2016 року м. Перечин

Перечинський районний суд Закарпатської області у складі:

головуючого - судді Амаровича В. П.,

при секретарі Гавій Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду подання в.о. начальника Перечинського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області про тимчасове обмеження у праві виїзду громадянина України ОСОБА_1 за кордон, -

В С Т А Н О В И В :

В.о. начальника Перечинського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області звернувся до суду з поданням, у якому просить тимчасово обмежити у праві виїзду за кордон ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, мешканця ІНФОРМАЦІЯ_2. Мотивує подання тим, що на виконанні у головного державного виконавця Перечинського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області (далі Перечинського РВ ДВС) перебуває виконавче провадження №ЄДРВП 51316160 з примусового виконання виконавчого листа № 308/12463/15-ц від 18 лютого 2016 року виданого Ужгородським міськрайонним судом про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, в розмірі 1500 грн. щомісячно, починаючи з 12 жовтня 2015 року і до досягнення дитиною повноліття. 06 червня 2016 року державним виконавцем у відповідності до ст.ст. 17, 19, 20, 25 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, яку супровідним листом за вих. №1-1150/1196 від 07 червня 2016 року у відповідності до ст.31 цього ж Закону надіслано боржнику до виконання, а стягувану для відома. Після цього державним виконавцем з дотриманням вимог ч. 4 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» проведено розрахунок заборгованості по аліментах за період з 12 жовтня 2015 року по 31 травня 2016 року, відповідно до якого борг становить 12000 грн. Копію даного розрахунку надіслано сторонам виконавчого провадження рекомендованою кореспонденцією з врученням за вих. №1-1150/1195 та одночасно боржнику розяснено, що відповідно до п. 5 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження зобовязані протягом трьох робочих днів письмово повідомити державного виконавця по повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником. 06 червня 2016 року державним виконавцем надіслано запит до Пенсійного фонду України та до Державної податкової служби України щодо надання відомостей про отримання боржником доходів та щодо перебування на обліку в УПФУ. Згідно отриманих відповідей встановлено, що боржник доходів не отримує, відкритих рахунків в банківських установах не має. 13 червня 2016 року державним виконавцем в порядку ст.57 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження ВП №51316160, яку за вих. №1-1150/1303 надіслано для виконання реєструючим установам та сторонам для відома. 13 червня 2016 року в порядку ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» зроблено запити до реєструючих установ для перевірки майнового стану боржника. 21 червня 2016 року державним виконавцем накладено електронний арешт на все рухоме майно, яке належить боржнику на праві приватної власності, що підтверджує витяг про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна №49809801 від 21 червня 2016 року. Згідно відповідей з Державної податкової служби № та № від 07 червня 2016 року інформація щодо отриманих сум доходів та відкритих рахунків у банках та інших фінансових установах щодо ОСОБА_1 відсутня. Згідно відповідей з Пенсійного фонду України № та № від 06 червня 2016 року боржник ОСОБА_1 пенсію не отримує та за трудовими чи цивільно-правовими договорами не працевлаштований. Згідно відповіді з Перечинського РЦЗ №384 від 23 червня 2016 року боржник на обліку в Перечинському РЦЗ не перебуває. Згідно довідки РКП «Бюро технічної інвентаризації» №63 від 29 червня 2016 року за боржником зареєстроване нерухоме майно на праві власності за адресою: м. Перечин, вул. Борканюка, №17/2 Закарпатської області, яке на праві спільної сумісної власності належить одночасно чотирьом особам, в тому числі і боржнику. 26 липня 2016 року державним виконавцем накладено електронний арешт на все нерухоме майно, яке належить боржнику на праві приватної власності, що підтверджує витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження №64390732 від 26 липня 2016 року. Оскільки рішення суду боржником не виконано, не дивлячись на те, що державним виконавцем вжито передбачених законодавством України заходів примусового виконання рішення, боржник ухиляється від виконання покладених на нього зобовязань, тому з метою забезпечення своєчасного та повного виконання рішення суду просить подання задовольнити.

У судове засідання в.о. начальника Перечинського РВ ДВС не зявився, будучи належним чином повідомленим про час та місце його розгляду, однак у поданому поданні просить розглянути таке без його участі.

Згідно ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали подання, приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно з п. 2 ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. Відповідно до п. 3 ст. 2 Протоколу № 4 на здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Також ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об'єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Так, відповідно до рішення Європейського суду з прав людини «Хлюстов проти Росії» від 11 липня 2013 року, суд визнав порушення п. 2 та 3 ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції по захисту прав людини та основоположних свобод, в зв'язку з необґрунтованим втручанням в право заявника на виїзд з країни. Оскільки в якості обґрунтування обмеження права заявника на виїзд з країни, служба судових виконань посилалась на несплату заборгованості по судовому рішенню добровільно, не зазначивши ніяких інших причин для застосування даної міри, не пояснивши, як обмеження на виїзд може допомогти меті стягнення заборгованості і не вивчивши особистого становища заявника та інші відповідні обставини справи. З врахуванням викладеного суд дійшов висновку, що національна влада не виконала своїх обовязків по забезпеченню того, що будь-яке втручання в право особи на виїзд з країни, виправдано і співрозмірно на протязі всього терміну його дії у відповідних обставинах справи. Таким чином, втручання не було необхідним в демократичному суспільстві.

Закон України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і вїзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розвязання спорів у цій сфері.

Відповідно до п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобовязань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзді боржника фізичної особи за межі України до виконання зобовязання за рішенням.

Згідно ст. 377-1 ЦПК України питання про тимчасове обмеження боржника фізичної особи або керівника боржника юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби. Суд негайно розглядає подання, зазначене в частині першій цієї статті, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця.

Зі змісту наведених норм вбачається, що тимчасове обмеження у праві виїзду боржника за межі України можливе лише за умов саме ухилення боржника від виконання зобовязань покладених на нього за рішенням суду або Законом України «Про виконавче провадження». Обовязок доказування факту ухилення боржника від виконання зобов'язань, відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, покладається в даному випадку на державного виконавця, який звертається до суду із відповідним поданням. Тим паче, що особа, стосовно обмеження права якої внесено подання, фактично позбавлена можливості довести суду, що нею було вжито усіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Отже, сама по собі заборгованість за виконуваним судовим рішенням не може свідчити про ухилення боржника від виконання зобовязання.

В порушення вказаних норм, державним виконавцем взагалі не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження ухилення боржника від виконання зобовязання, покладених на нього рішенням, оскільки на момент звернення до суду з поданням вказаний факт повинен вже відбутися і бути об'єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження. Про таке ухилення може свідчити невиконання ним своїх обов'язків, передбачених ч. 6 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження», зокрема, утримання від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; надання у строк, встановлений державним виконавцем, достовірних відомостей про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах; своєчасна явка за викликом державного виконавця; письмове повідомлення державному виконавцю про майно, що перебуває в заставі або в інших осіб, а також про кошти та майно, належні боржникові від інших осіб.

Також до подання не додано відомостей про обізнаність боржника щодо наявності відкритого виконавчого провадження та строків його добровільного виконання.

Крім цього, у матеріалах подання взагалі відсутні будь-які докази використання державним виконавцем передбачених законом інструментів і повноважень для стягнення боргу без обмеження свободи пересування боржника, що є додатковим заходом забезпечення виконання судового рішення, якщо загальновживані заходи стягнення є недостатніми, вичерпані тощо. Таке обмеження не повинно застосовуватися, якщо не є вкрай необхідним і обґрунтованим.

За таких обставин, суд вважає, що у задоволенні подання слід відмовити.

Керуючись ст. 33 Конституції України, Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Законом України «Про виконавче провадження», ст.ст. 10, 60, 377-1 ЦПК України, с у д, -

У Х В А Л И В :

У задоволенні подання в.о. начальника Перечинського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області про тимчасове обмеження у праві виїзду громадянина України ОСОБА_1 за кордон відмовити.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до апеляційного суду Закарпатської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в пятиденний строк з дня проголошення ухвали. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Головуючий: ОСОБА_4