Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/896/16 Головуючий у суді І-ї інстанції Нерода Л. М.
Доповідач Єгорова С. М.
РІШЕННЯ

Іменем України

17.05.2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого судді: Єгорової С.М.

суддів: Дьомич Л.М., Письменного О.А.

із секретарем Яковлєвою Ю.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кіровограді цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 19 лютого 2016 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи - відділ опіки та піклування Олександрійської міської ради та Олександрійська місцева прокуратура про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів,-

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2015 року ОСОБА_5звернулась до суду із вказаним позовом, в якому просила позбавити ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, батьківських прав відносно неповнолітніх синів ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3; стягнути з ОСОБА_3 на користь позивача кошти на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_7 аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 1 000 грн. 00 коп., щомісячно до досягнення повноліття старшою дитиною, ОСОБА_6, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_11 року, та починаючи з 17.11.2023 року у розмірі 500 грн. 00 коп., щомісячно до досягнення повноліття молодшою дитиною, ОСОБА_7, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_12 року, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку; рішення у частині стягнення аліментів у межах місячного платежу допустити до негайного виконання; починаючи з другого місяця стягнення аліментів проводити з урахуванням індексації грошових доходів населення. Посилалась на те, що ОСОБА_3, не перебуваючи у шлюбі, ІНФОРМАЦІЯ_11 року народила ОСОБА_6, а ІНФОРМАЦІЯ_12 року народила ОСОБА_7 Відомості про батька дітей записані відповідно до ч.1 ст. 135 СК України. Відповідач жодної уваги власним дітям не приділяє, відверто ігноруючи обов'язки з виховання та утримання синів, зловживає алкогольними напоями та наркотичними засобами, діти перебувають на утриманні і вихованні позивача, яка є їхньою бабусею.

Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 19 лютого 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі з підстав неправильного застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права ОСОБА_8 ставиться питання про скасування судового рішення і ухвалення нового рішення про задоволення позову в повному обсязі. Зазначається, що суд неповно з'ясував усі фактичні обставини справи та не надав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам, не взяв до уваги показання свідків. Не враховано, що відповідач систематично не виконує батьківські обов'язки по догляду за дітьми, не створює належних умов для їхнього проживання та розвитку, не цікавиться життям та здоров'ям дітей, веде бродяжницький спосіб життя, не працює і не бажає працювати, схильна до зловживання алкогольними напоями та наркотичними засобами. Позивач є бабусею дітей, проживає з ними, утримує та виховує їх, тому на її думку є підстави позбавити ОСОБА_3 батьківських прав та стягнути з неї аліменти на утримання дітей у твердій грошовій сумі.

Відповідач, яка належними чином повідомлена про час і місце розгляду справи за місцем реєстрації (в порядку, передбаченому ч. 5 ст. 74, ч. 3 ст. 76 ЦПК України) , у судове засідання не з'явилась, що відповідно до ст. 305 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи в апеляційному порядку.

Заслухавши доповідача, позивача та представника органу опіки і піклування, які підтримали доводи апеляційної скарги, думку прокурора, яка вважає за доцільне позбавити відповідача батьківських прав, вивчивши матеріали справи, перевіривши в межах, передбачених ст. 303 ЦПК України, законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено і підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, є матір'ю малолітніх ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, що підтверджується копіями свідоцтв про народження (а.с.9, 104), копій актових записів (а.с.122, 126), повними витягами з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження (а.с.123-124, 127-128).

Факт народження ОСОБА_7 встановлено рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 23.10.2014 року за заявою Олександрійської міської ради та комунального дошкільного навчального закладу "Спеціалізований дитячий будинок" (а.с.11-12).

За інформацією відділу державної реєстрації актів цивільного стану по місту Олександрії Олександрійського міськуправління юстиції та зазначених вище копій актових записів, повних витягів з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження запис про батька ОСОБА_6 здійснено за вказівкою матері, а про батька ОСОБА_7 - за заявою інших осіб (уповноваженого представника служби у справах дітей Олександрійської міської ради Кіровоградської області) згідно з ч. 1 ст. 135 СК України.

Відповідач зареєстрована у АДРЕСА_1 (а.с. 31), за місцем реєстрації не проживає, місце її перебування не відоме, що підтверджується актом (а.с. 14), довідками (а.с. 15, 109, 140).

За повідомленням КЗ "Олександрійський наркологічний диспансер" ОСОБА_3 перебуває на диспансерному обліку у лікаря нарколога з 19.05.2007 року з діагнозом: психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання психостимуляторів, синдром залежності.

На підставі рішення виконкому Олександрійської міської ради від 12.02.2015 року № 85 до сім'ї ОСОБА_2, яка проживає за адресою: АДРЕСА_2, тимчасово влаштовано малолітніх ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у зв'язку з тим, що місцезнаходження їхньої матері невідоме, а батько записаний відповідно до ч.1 ст. 35 СК України (а.с.16).

Зі змісту довідки-характеристики на ОСОБА_6 (а.с.18), довідок (а.с. 20, 21, 22, 131,132, 133) відповідач у вересні 2014 році залишила своїх малолітніх дітей і не цікавиться їхнім життям, здоров'ям та вихованням, у період їхнього утримання у КДНЗ "Спеціальний дитячий будинок" ОСОБА_3 дітей не відвідувала, за місцем навчання ОСОБА_6 з березня 2015 року вона також не з'являється, вихованням та навчанням дитини займається бабуся ОСОБА_5

За наслідками перевірки умов проживання позивач має належні умови для проживання та виховання дітей (а.с.19).

Адміністрація навчального закладу - ЗНЗ № 16 м. Олександрії та батьківська рада школи надали клопотання до органу опіки і піклування про позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 по відношенню сина ОСОБА_6, що підтверджується витягом з протоколів (а.с.23, 24).

Відповідно до висновку орган опіки і піклування Олександрійської міської ради Кіровоградської області від 16.06.2016 року № 222/9/10/3 ОСОБА_3 не виконує батьківських обов'язків, вихованням синів не займається, не утримує матеріально, не цікавиться життям та здоров'ям дітей. Діти проживають з бабусею ОСОБА_8, до якої вони тимчасово влаштовані з Благодійного центру "Джерело життя". Тому з метою захисту прав і законних інтересів дітей на підставі п.п. 1, 2 ст. 164 СК України необхідно позбавити ОСОБА_3 батьківських прав по відношенню малолітніх синів: ОСОБА_6 та ОСОБА_7 та стягнути з неї аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання цих дітей (а.с.25).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позбавлення батьківських прав є передчасним, оскільки відсутні підстави вважати, що поведінку відповідача не можна змінити на краще, матеріали справи не містять безсумнівних доказів про ухилення відповідача від виконання своїх обов'язків щодо виховання дітей, а також відсутні докази, які доводять, що відповідач перебувала на «Д» обліку з приводу вживання наркотичних засобів або з приводу алкогольної залежності, докази про відібрання дітей від матері, беззаперечно не можна встановити, що ОСОБА_3 є матір'ю ОСОБА_7, а ОСОБА_5 є бабусею дітей. При цьому суд зазначив, що сприяє належній реалізації прав дитини та запобіганню випадків шахрайства, викрадення та торгівлі дітьми.

Із висновками суду першої інстанції погодитись не можна з огляду на таке.

Відповідно до частин 2 та 3 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Відповідно до ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Як роз'яснено у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Ухвалюючи таке рішення, суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передачу органам опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси), але не повинен визначати при цьому конкретний заклад.

Відмовляючи в позові про позбавлення батьківських прав, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не надано доказів ухилення матері від виконання батьківських обовязків по утриманню та догляду за станом здоров'я дітей, алкоголізму та наркоманії відповідача, позивач не довів факти, передбачені ст. 164 СК України, що викладені в позові, а також свою спорідненість із дітьми.

Такі висновки не відповідають встановленим обставинам і дослідженим доказам, що містяться в матеріалах справи. Суд не взяв до уваги, що до відповідач неодноразово залишала своїх дітей, в тому числі у спеціалізованому дитячому будинку, тривалий час їх не забирала, усунулась від участі у вихованні, утриманні дітей, навіть не зареєструвала народження меншого сина ОСОБА_7, не цікавиться життям дітей, їх фізичним і психічним розвитком, не вживає заходів до свого працевлаштування, забезпечення умов проживання та розвитку дітей, тобто неналежно виконує свої батьківські обов"язки, що підтверджено матеріалами справи, в тому числі доказами, які за клопотанням позивача та представника органу опіки і піклування були витребувані і досліджені судом апеляційної інстанції.

Згідно з п. п. 15, 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурнихта інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Жорстоке поводження полягає у фізичному або психічному насильстві, застосуванні недопустимих методів виховання, приниженні людської гідності дитини тощо. Хронічний алкоголізм батьків і захворювання їх на наркоманію мають бути підтверджені відповідними медичними висновками. Як експлуатацію дитини слід розглядати залучення її до непосильної праці, до заняття проституцією, злочинною діяльністю або примушування до жебракування. Якщо позов про позбавлення батьківських прав заявлений із декількох підстав, суди повинні перевіряти та обґрунтовувати в рішенні кожну з них. Одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або з власної ініціативи вирішити питання про стягнення аліментів на дитину.

Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ст. 18 Конвенції батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Частинами 2 та 3 статті 27 Конвенції передбачено, що батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Держави-учасниці відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків.

Виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини.

Держава надає батькам допомогу у виконанні ними своїх обов'язків щодо виховання дітей, захищає права сім'ї. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров'я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов'язків відповідно до закону (ст. 12 вказаного Закону).

Як передбачено ст. 14 цього Закону, діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

У преамбулі до Конвенції ООН про права дитини зазначено, що дитині для повного та гармонійного розвитку необхідно зростати в сімейному оточенні. Згідно зі статтею 9 Конвенції Держави-сторони дбають про те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи за судовим рішенням визначають відповідно до застосованого закону і процедур, що таке розлучення необхідне в інтересах дитини. Вирішення такого питання може бути необхідним у тому чи іншому випадку, коли, наприклад, батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї. При цьому всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у вирішенні такого питання та викладати свою позицію.

В Рішенні Європейського суду з прав людини від 18.12.2008 р. (справа «Савіни проти України») зазначено, що хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні врахувати, що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин.

У будь-якому разі передання дитини під державну опіку слід зазвичай розглядати як тимчасовий захід, здійснення якого має одразу припинитися, коли це дозволять обставин. Отже, такий захід не може бути санкціонований без попереднього розгляду можливих альтернативних заходів і має оцінюватися в контексті позитивного обов'язку держави вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз'єднанню дітей із своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою.

Згідно із ч. 1 ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Відповідно до положень статті 214 СК України, ч. 1 ст.11 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування», Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008року № 866, органами опіки та піклування є державні адміністрації районів, районів міст Києва і Севастополя, виконавчі органи міських чи районних у містах, сільських, селищних рад.

Згідно із ч. 1 ст. 12 цього Закону безпосереднє ведення справ та координація діяльності стосовно дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, покладаються на служби у справах дітей.

Як роз'яснено у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» безпосереднє ведення справ та координація діяльності стосовно дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, покладаються на служби у справах дітей. Згідно п. 2 ч.1 ст. 164 Сімейного Кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В обґрунтування позову ОСОБА_8, в сім'ї якої проживають і утримуються вказані малолітні діти: ОСОБА_6 і ОСОБА_7, та органом опіки і піклування Олександрійської міської ради суду надано довідки, рішення виконкому Олександрійської міської ради, акт обстеження місця проживання дітей, висновки органу опіки та піклування, а також клопотання адміністрації навчального закладу та батьківської ради, згідно яких визнано за доцільне позбавити відповідача батьківських прав відносно дітей та стягнути аліменти на їх утримання дитини на користь позивача.

Встановлено, що ОСОБА_3 не піклується про фізичний і духовний розвиток своїх дітей, їхнє навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечує необхідного утримання, харчування, медичного догляду, не спілкується з дітьми, залишила їх, не повідомивши про своє місце перебування, не виявляє інтересу до їх життя.

Відповідач протягом певного часу перебування дітей у спеціальному дитячому будинку забирала дітей до себе, проте в подальшому їх знайшли залишеними без материнського догляду і помістили до притулку "Джерело життя", а потім до сім'ї позивача.

ОСОБА_3 не вчиняє жодних дій, які б свідчили про зміну її ставлення до життя сім"ї, матеріального забезпечення та виховання дітей, не працевлаштувалась, не має постійного місця проживання, за місцем реєстрації не проживає, через свою залежність від психостимуляторів перебуває на диспансерному обліку у лікаря нарколога, що свідчить про відсутність об'єктивних причин її неможливості забезпечити дітей необхідним для розвитку та виховання в домашніх умовах. При цьому судом не встановлено обставин, існування яких перешкоджає у здійсненні відповідачем своїх батьківських обов'язків.

Зазначені фактори можна розцінювати як ухилення відповідача від виховання та утримання дітей, свідоме нехтування своїми обов"язками.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що ОСОБА_3 ухиляється від виховання та утримання своїх дітей, не створює дітям належних умови для розвитку і виховання, тому є передбачені п. 2 ч. 1 ст. 164 підстави для позбавлення її батьківських прав щодо синів: ОСОБА_6 та ОСОБА_7, що сприятиме захисту інтересів останніх, та стягнення з неї відповідно до вимог ч. 2 ст. 166, ст.ст. 180, 182, 184 СК України аліментів на дітей на користь ОСОБА_2, яка їх утримує.

Суд першої інстанції в порушення ст.ст. 10, 61, 212-214 ЦПК України не вжив заходів до всебічного, повного з'ясування обставин справи, не дав належної правової оцінки фактичним обставинам справи, досліжденим доказам, безпідставно вдався до обговорення судового рішення про встановлення факту народження ОСОБА_7, яким встановлені обставини народження останнього, зробив висновки, що грунтуються на припущеннях і суперечать інтересам дітей, а тому відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову в частині позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів у твердій грошовій сумі в розмірі, зазначеному в позовній заяві.

Вимоги щодо проведення індексації стягнутих аліментів є передчасними, тому що це врегульовано ч. 2 ст. 184 СК України.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Заочне рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 19 лютого 2016 року скасувати.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи - відділ опіки та піклування Олександрійської міської ради та Олександрійська місцева прокуратура про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів задовольнити частково.

Позбавити ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_7, батьківських прав відносно неповнолітніх синів ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_8, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_9.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_7, на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_10, аліменти на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_8, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_9, у твердій грошовій сумі в розмірі 1000 грн. щомісячно до досягнення повноліття, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_8, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_13 року та починаючи з 17 листопада 2023 року у розмірі 500 грн. щомісячно до досягнення повноліття ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_9, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя:

Судді: