Справа № 450/292/16 Головуючий у 1 інстанції: Мусієвський В.Є.
Провадження № 22-ц/783/4440/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Р. П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді Цяцяка Р.П.,

суддів Зверхановської Л.Д. і ОСОБА_2,

при секретарі Цапові П.М.,

за участю ОСОБА_3 представника ТзОВ „Готельно-курортний комплекс „Карпати;

відповідачки ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю „Готельно-курортний комплекс „Карпати на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 19 травня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю „Готельно-курортний комплекс „Карпати (в подальшому „ТОВ) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, у якому просило суд зобов'язати відповідачку спростувати недостовірну інформацію, поширену останньою відносно позивача, шляхом розміщення в соціальній мережі «Фейсбук» (група «Варта-1), «ВКонтакте», спростування наступного змісту: «Мною, ОСОБА_4, через соціальні мережі та в інтерв'ю телеканалу «ZIК» були поширені недостовірні відомості відносно Товариства з обмеженою відповідальністю «Готельно-курортний комплекс «Карпати» про те, що моя дочка ОСОБА_5, перебуваючи у готельно-курортному комплексі «Карпати» у місті Трускавці протягом 04-05 грудня 2015 року отримала хімічний опік 1-го ступеня правої щоки після відвідин басейну СПА-центру санаторію «Карпати» у м. Трускавці. Медиками не доведено факту опіків дитини. За фактичними даними це були прояви алергічної реакції невідомого походження. Будь-які претензії до готельно-курортного комплексу «Карпати» у мене відсутні, а також стягнути з відповідачки на користь позивача 100 000 грн. моральної шкоди.

Позовні вимоги обгрунтовувалися тим, що відповідачка ОСОБА_4 04.12.2015 року о 13 год. 34 хв. поселилась у готельно-курортний комплекс «Карпати» на одну добу разом зі своєю матір'ю ОСОБА_6 та донькою Веронікою. Цього ж дня, о 21 год. 50 хв., відповідачка звернулась до чергової медичної сестри зі скаргами на те, що у її доньки сильне почервоніння, зуд та печіння обох щік, які з'явились після відвідин басейну СПА-центру готельно-курортного комплексу «Карпати». За словами чергової медсестри санаторію, дитині було надано антигістамінний (протиалергійний) препарат - сироп «Едем». Наступного дня, о 09 год., відповідачка звернулась на рецепцію готельно-курортного комплексу Карпати з вимогою повернути кошти за проживання через отримані її донькою ушкодження, які відразу були повернуті на її банківський рахунок. Проте, через кілька днів ОСОБА_4 через інтернет-сайти розповсюдила неправдиву інформацію про події, що мали місце під час її перебування в готельно-курортному комплексі Карпати, зокрема, що кошти не були повернуті відразу, а лише через 4 дні, що плями у дитини були не лише на щоці, а й на підборідді, а також, що після купання в басейні її донька раптово почала себе погано почувати, стан стрімко почав погіршуватись, на тілі дитини раптово з'явились величезні плями у вигляді опіків.

Такі висловлювання відповідачки позивач вважає цілеспрямованою дискредитацією позивача.

Разом з тим, 11.01.2016 року о 21 год. 00 хв. у телепрограмі Огляд дня на телеканалі ZIK були поширені недостовірні відомості відносно ТзОВ Готельно-курортний комплекс Карпати у сюжеті під заголовком У басейні трускавецького санаторію дитина отримала хімічні опіки. Журналістом була використана медична довідка з Львівського травматичного пункту від 05.12.2015 року, а не зі спеціалізованого медичного дерматологічного закладу, а сама відповідачка негативно та не об'єктивно висвітлювала події. Позивач заперечує можливість спричинення хімічного опіку дитині та натомість стверджує, що у дитини мала місце алергічна реакція невідомого походження, так як очисні системи басейну працюють в автоматичному режимі і регулюються комп'ютерною програмою, що виключає можливість помилки внаслідок людського фактору, а аналіз води показав, що вміст хлору в басейні був в межах допустимих показників (а.с. 3-8).

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову відмовлено (а.с. 107-109).

Дане рішення оскаржив позивач.

Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі, покликаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення норм матеріального і процесуального права.

Вважає, що суд не дав належної оцінки тому, що ТОВ подало до суду докази (медичні довідки), які спростовують твердження відповідача про отримання її донькою у басейні позивача хімічного опіку правої щоки 1 ступеня.

Вважає помилковим висновок суду про те, що „фраза "Через четыре дня деньги они мне таки вернули" є субєктивним твердженням відповідача та не містить конкретних неправдивих тверджень на адресу позивача, оскільки відповідачка не повідомила споживачів інформації, що гроші надійшли на її банківську карточку лише через чотири дні тому, що 05 і 06 грудня 2015 року були вихідними днями, однак були списаними з рахунку ТОВ ще зранку 05 грудня.

Наведене відповідачкою у наступній частині тексту, а саме: „Пізніше, лише за моїм проханням працівники готелю викликали „швидку допомогу. Швидка не мала жодних препаратів, так як в дитини був больовий шок. Побачивши недбалість та зухвале ставлення персоналу нам почали допомагати небайдужі відпочиваючі готелю (мазали кефіром) ... Після цієї ситуації у нас пропало бажання відпочивати у такому санаторії. Я вирішила викликати поліцію, відразу після прибуття поліції приїхали з погрозами зухвалий головний лікар і нікчемний адміністратор, які вели себе брутально та хамовито і пригрозили мені, що я пошкодую, що з ними звязалися. В мою сторону полетіли погрози та лайливі слова, вважає таким, що не підтверджено в судовому засіданні належними та допустимими доказами, а фрази „зухвалий головний лікар та „нікчемний адміністратор такими, що містять образу та наклеп (а.с. 120-125).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта на підтримання доводів апеляційної скарги та заперечення цих доводів зі сторони відповідачки, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Частиною 1 ст. 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом свої порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а статтями 10 і 60 ЦПК України - що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості і що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Встановлено, що даний позов подано ТзОВ „Готельно-курортний комплекс „Карпати як юридичною особою.

Згідно ст. 80 ЦК України, юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді.

Особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров'я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім'я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством (ст. 201 цього Кодексу).

В силу приписів ст. 94 ЦК України, юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати.

Згідно п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.

Разом із цим Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (ст. 34 Конституції України).

Стаття 9 Конституції України передбачає, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною ОСОБА_1 України, є частиною законодавства України.

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Україною, передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Із змісту цієї норми випливає, що свобода слова, преси, як захисника інтересів громадськості, критики представників держави, висловлення своєї думки в процесі обговорення питань, що становлять громадський інтерес, є однією з найважливіших свобод людини.

Втрутитись у процес реалізації цієї норми національна влада може лише у випадках, передбачених ч. 2 ст. 10 Конвенції, зокрема, якщо це передбачено законом, направлено на захист репутації або прав інших осіб і є необхідним в демократичному суспільстві.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 30 Закону України "Про інформацію" ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лінгенс проти Австрії" суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Згідно з п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності ( на відміну від перевірки дійсності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні статті 10 Конвенції.

Аналіз зазначеного національного законодавства та ст.10 Конвенції і практики її застосування свідчать про те, що межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені.

Цивільно-правовий захист честі, гідності та ділової репутації від певних висловлювань допустимий лише при дотриманні свободи думки і слова, вільного вираження своїх поглядів та переконань, закріплених в ст. 34 Конституції України.

Суд вважає, що відповідач, як юридична особа, має право на захист своєї ділової репутації, але межа захисту останньої повинна бути такою, щоб забезпечити й вільне вираження фізичною особою своєї точки зору на питання, що становлять громадський інтерес.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачка в соціальних мережах виклала свою версію подій, які мали місце 04.12.2015 року у ТзОВ „Готельно-курортний комплекс „Карпати в наслідок відвідин її малолітньою донькою дитячого басейну у згаданому готельно-курортному комплексі, в результаті якого відбулося покриття обличчя дівчинки червоними плямами, а в результаті огляду дівчинки 05.12.2015 року лікарем було встановлено діагноз: хімічний опік правої щоки І ступеню.

В оскаржуваному рішенні судом першої інстанції дано детальний та грунтовний аналіз змісту кожного фрагмента вище згаданої інформації відповідачки в соціальних мережах і колегія суддів погоджується з висновками суду стосовно того, що ця інформація передає емоційний стан відповідачки та її субєктивне сприйняття перебігу подій, повязаних з появою у її малолітньої доньки косметичних ушкоджень обличчя, а вжиті мовно-стилістичні засоби були покликані підсилити ефект сказаного, тобто - являються лише оціночними судженнями та реалізацією права на свободу слова.

При цьому частина фрагментів цієї інформації взагалі не є висловлюваннями відповідачки і є інформацією викладеною її автором від третьої особи.

Вільне вираження поглядів, передавання почуттів є істотним чинником повноцінного розвитку особистості в суспільстві, як і здатність особи сприймати заперечення, спонукання, заохочення через ідеї, висловлені іншими людьми. Чинним законодавством не передбачена можливість притягнення до відповідальності за висловлювання оціночних суджень, вони, як і думки, переконання, судження, критична оцінка певних фактів і недоліків не можуть бути предметом судового захисту, оскільки будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів).

Свої позовні вимоги позивач обгрунтовує посиланням на статті 23, 94, 200, 277, 280 ЦК України.

В той же час, статті 277 та 280 ЦК України знаходяться у книзі другій ЦК України, яка регламентує особисті немайнові права фізичної особи, а відтак не можуть застосовуватися до спірних правовідносин, які стосуються особистих немайнових прав юридичної особи, які захищаються відповідно до глави 3 цього Кодексу (ч.2 ст. 94 ЦК).

За вище наведених обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування відсутні і апеляційну скаргу на нього, доводи якої не спростовують висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308, 314 ч.1 п.1, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю „Готельно-курортний комплекс „Карпати відхилити та залишити рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 19 травня 2016 року без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий:

Судді: