Ухвала

іменем україни

27 січня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Остапчука Д.О.,

Попович О.В., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-Західна залізниця», треті особи: начальник вагонної дільниці ст. Київ-Пасажирський Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-західна залізниця» Голотюк АндрійВалерійович, Шевченківське районне управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві, про визнання наказу про звільнення незаконним та поновлення на роботі, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 24 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив визнати незаконним наказ від 04 листопада 2009 року начальника Вагонної дільниці про звільнення за прогул та поновити його на посаді провідника пасажирського вагону в Київському резерві провідників пасажирських вагонів та ЛНП (цех 2) з 15 липня 2009 року. Свої вимоги мотивував тим, що з 06 серпня 1994 року працював на посаді провідника пасажирського вагону в Державному територіально - галузевому об'єднанні «Південно-Західна залізниця» (далі - ДТГО «Південно-Західна залізниця»). з 15 липня 2009 року по 29 серпня 2013 року він перебував під вартою у зв'язку з притягненням його до кримінальної відповідальності. Наказом начальника Вагонної дільниці від 04 листопада 2009 року його було звільнено із займаної посади на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 24 червня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК Українипідставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач після його затримання та арешту повинен був особисто повідомити керівництво про своє перебування під вартою та неможливість з'явитися на роботу, проте цього не зробив.

Апеляційний суд погодився з такими висновками апеляційного суду, зазначивши при цьому, що в матеріалах справи відсутні документи на підтвердження факту знаходження позивача в місцях позбавлення волі.

Проте погодитися з такими висновками апеляційного суду не можна з наступних підстав.

Відповідно до ст. 313 ЦПК України справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справ судом першої інстанції, за результатами якого апеляційний суд ухвалює рішення або постановляє ухвалу за правилами ст. 19 і гл. 7 розд. ІІІ цього Кодексу.

За змістом ухвала суду апеляційної інстанції повинна відповідати вимогам ст. 315 ЦПК України. Зокрема, у ній повинні бути зазначені мотиви, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Проте, зазначеним вимогам ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає. Суд належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги; не перевірив законність і обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції рішення; не навів достатніх мотивів прийнятого ним рішення; не зазначив обставини, якими б спростовувалися доводи апеляційної скарги.

Судами установлено, що ОСОБА_3 з 06 серпня 1994 року працював на посаді провідника пасажирських вагонів вагонної дільниці ст. Київ-Пасажирський «Південно-Західної залізниці».

Відповідно до наказу (розпорядження) відповідача від 04 листопада 2009 року № 2115/ос ОСОБА_3 було звільнено з посади провідника пасажирських вагонів вагонної дільниці ст. Київ-Пасажирський «Південно-Західної залізниці» з 15 липня 2009 року на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин.

Установлено, що з 15 липня 2009 року по 29 серпня 2013 року ОСОБА_3 перебував під вартою в СІЗО № 13 Державного департаменту України по виконанню покарань в м. Києві та Київської області у зв'язку з порушенням відносно нього кримінальної справи за ознаками злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

На момент розгляду справи в провадженні СВ Шевченківського РУГУ МВС України у м. Києві перебуває кримінальне провадження № 00000545, внесене до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань від 20 червня 2013 року, за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України. На даний час ОСОБА_3 у даному кримінальному провадженні має статус обвинуваченого. Рішення по обвинуваченню ОСОБА_3 за ч. 4 ст. 190 КК України на момент розгляду справи у суді не ухвалено.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП Українитрудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у разі прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9 при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільним використанням без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Отже, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи за пунктом 4 статті 40 КЗпП України є з'ясування поважності причин його відсутності на роботі.

Законодавством не визначено перелік обставин, за яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, а тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати докази, передбачені статтею 57 ЦПК України.

Вирішуючи спір, апеляційний суд на зазначені вимоги закону уваги не звернув, у порушення ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України обставини справи з'ясував неповно, не врахував, що законодавством не визначено перелік обставин, за яких прогул вважається вчиненим з поважних причин і що поважними причинами неявки на роботу необхідно визнавати обставини, що виключають вину працівника; не звернув увагу, що позивачем при розгляді справи у суді першої інстанції заявлялося клопотання про допит свідків (дружини та безпосереднього керівника позивача, яких, зі слів позивача, слідчий повідомляв про його затримання), яке було необґрунтовано відхилено судом першої інстанції; не взяв до уваги, що сам по собі факт неповідомлення позивачем роботодавця про причини відсутності на робочому місці не може беззаперечно свідчити про її неповажність та дійшов передчасного висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Ураховуючи, що допущені апеляційним судом порушення норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ч. 3 ст. 338 ЦПК Україниє підставою для його скасування із направленням справи на новий розгляд до апеляційного суду.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 24 червня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до апеляційного суду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.П. Касьян Головуючий
Судді:В.І. Амелін Д.О. Остапчук О.В. Попович В.О. Савченко Судді: В.І. Амелін