У Х В А Л А

Іменем України

04 липня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах

апеляційного суду Закарпатської області у складі:

головуючої Боднар О.В.,

суддів Мацунича М.В., Куштана Б.П.,

за участю секретаря Кухти М.В.,

позивача ОСОБА_1, представника позивачів ОСОБА_2, представника відповідачів ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_3, що діє від імені ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 20 травня 2016 року справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_7 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа: орган опіки та піклування Ужгородської міської ради, про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення з наданням іншого житлового приміщення, -

у с т а н о в и л а :

У серпні 2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_7 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, в якому на підставі ст.391 ЦК України просили зобов'язати відповідачів усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні належним їм на праві приватної власності будинком АДРЕСА_2 шляхом їх виселення з вказаного житлового будинку з наданням їм іншого житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1.

В обґрунтування вимог зазначали, що у належному їм на праві приватної власності будинку без реєстрації проживають з 1999 року їх син - ОСОБА_4, невістка ОСОБА_5 та онука ОСОБА_8

Відповідачі не цікавляться станом їх здоров'я та не надають жодної допомоги. Внаслідок постійних конфліктів відповідачі фактично не впускають їх до приміщення будинку, що порушує їх право на вільне користування та розпорядження їх приватною власністю.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 25 січня 2016 року (а.с. 80) до участі у справі у якості третьої особи було залучено орган опіки та піклування Ужгородської міської ради.

Рішенням Ужгородського міськрайнного суду від 20 травня 2016 року (а.с. 118-119) позов задоволено.

Зобов'язано відповідачів усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні належним ОСОБА_7 та ОСОБА_1 на праві приватної власності будинком АДРЕСА_2 шляхом їх виселення із вказаного будинку з наданням їм іншого житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1.

В апеляційній скарзі (а.с. 124-128) представник відповідачів просить скасувати рішення суду першої інстанції як незаконне та необґрунтоване, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповному з'ясуванні судом обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Зазначає, що відповідачі є членами сім'ї позивачів і вселилися до будинку на законних підставах та за їх згодою.

Припинення права користування житловим приміщенням врегульовано ст.405 ЦК України.

Позивачами не наведено обставин, які мають істотне значення для припинення права користування відповідачами будинком АДРЕСА_2 не надано доказів на підтвердження позовних вимог.

Крім того, як пояснив у судовому засіданні позивач ОСОБА_7, він надає для проживання відповідачів не двокімнатний будинок АДРЕСА_1 а однокімнатну прибудову за цією ж адресою, проживання в якій родини відповідачів з двома дітьми є неможливим та суперечить ст.50 ЖК України.

Позивачі не пред'явивши позов до неповнолітньої доньки відповідачів ОСОБА_8 позбавили її місця проживання.

Також зазначає, що Ужгородським міськрайонним судом вже розглядалась справа за аналогічним позовом.

Розглянувши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, матеріали цивільної справи № 308/16704/13-ц за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_7 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, неповнолітньої ОСОБА_8, про усунення перешкод у користуванні майном, апеляційний суд визнав, що скарга до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_2 належить позивачам на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 02 серпня 1985 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Ужгородської державної нотаріальної контори Скляровою Е.С., зареєстрованого в реєстрі за № 2-7708, та договору дарування від 30 червня 1989 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Ужгородської державної нотаріальної контори Бучацькою Л.В., зареєстрованого в реєстрі за № 2-3772 (а.с. 10-14).

У вказаному будинку, з 1999 року без реєстрації проживають відповідачі, які вселились у будинок за згодою позивачів, що не заперечується сторонами.

При цьому, зареєстровані відповідачі за адресою: АДРЕСА_1.

Також судом встановлено, що позивачі фактично проживають у будинку АДРЕСА_1, який як було встановлено судом та не заперечується сторонами, належить на праві власності позивачу ОСОБА_4.

Тобто сторони спільно не проживають та не пов'язані спільним побутом.

Крім того, у вересні 2013 році позивачі вже зверталися до суду з аналогічним позовом (справа № 308/16704/13-ц), в якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог (а.с. 36) просили зобов'язати ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні належним їм на праві приватної власності будинком АДРЕСА_2 шляхом їх виселення із вказаного житлового будинку з наданням їм іншого житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1.

Обґрунтування позовних вимог було аналогічне наведеному позивачами при зверненні з позовом у даній справі.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 21 липня 2014 року, яка набрала законної сили, позовна заява у справі № 308/16704/13-ц на підставі п.5 ст.207 ЦПК України була залишена без розгляду.

Зазначене свідчить, що між сторонами вже тривалий час існує конфлікт і вирішити його в позасудовому порядку сторони не можуть.

За таких обставин, ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції керуючись ч.ч. 1, 4 ст.41 Конституції України, ст.ст. 16, 317, 319, 321, 383, 391 ЦК України, п.2 ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», обґрунтовано виходив з того, що відповідачі своїми протиправними діями порушують право позивачів на вільне користування та розпорядження їх приватною власністю.

Не заслуговують на увагу доводи відповідачів про те, що ОСОБА_8 є неповнолітньою, і позивачі позбавляють її вибору місця проживання, оскільки ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2 досягла 14 років і відповідно до ч.2 с.29 ЦК України вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, встановлених законом. Позов до неї про виселення не пред'являвся і рішення щодо неї судом не ухвалювалося.

Також не заслуговують на увагу і доводи відповідачів, про те, що позивач надає їм для проживання не двокімнатний будинок АДРЕСА_1 а однокімнатна прибудова за цією адресою, оскільки оскаржуваним рішенням відповідачам було надано для проживання саме будинок.

Інших доводів, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення суду першої інстанції, апеляційна скарга не містить.

За таких обставин, ухвалене судом рішення відповідає вимогам ст.ст. 213-215 ЦПК України і передбачених ст.ст. 309, 310 цього Кодексу підстав для його скасування немає.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 307, 308 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, що діє від імені ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, відхилити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 20 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

Ухвала може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

с у д д і :

Мацунич М.В. Боднар О.В. Куштан Б.П.