АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого-судді: Чумак О.В.,

суддів: Кривчун Т.О., Пилипчук Л.І.,

при секретарі: Ткаченко Т.І.

з участю: відповідача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3, представника позивача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 26 жовтня 2016 року

по справі за позовом ОСОБА_5 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про зміну підстав та формулювання звільнення, відшкодування моральної шкоди; зустрічним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної шкоди.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача Апеляційного суду Полтавської області ОСОБА_1, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 26 жовтня 2016 року Октябрський районний суд м. Полтави позовну заяву ОСОБА_5 задоволено частково.

Визнано незаконним дії фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 відносно внесення запису до трудової книжки та трудового договору ОСОБА_5 щодо її звільнення за п. 8 ст. 40 КЗпП України.

Запис в трудовій книжці ОСОБА_5 пі № 12 «Звільнена з посади приймальника замовлень «ФотоЦентр» згідно ст.. 40 п. 8 КЗпП України (розкрадання державного або громадського майна) визнано недійсним.

Визнано звільненою ОСОБА_5 з 30 жовтня 2015 року на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України.

Зобовязано Фізичну особу-підприємця ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) внести запис у трудову книжку ОСОБА_5 «запис № 12 вважати недійсним. Звільнена за власним бажанням ч. 1 ст. 38 КЗпП України».

Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 6000 грн. витрат на правову допомогу.

Стягнуто з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 в дохід держави 551,20 грн. судового збору.

В іншій частині вимог ОСОБА_5 відмовлено.

У зустрічній позовній заяві Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, - відмовлено.

З зазначеним рішенням не погодилась відповідачка, оскарживши його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі ФОП ОСОБА_2 просить скасувати рішення місцевого суду та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_5 відмовити, зустрічні позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, неповне зясування обставин справи, які мають суттєве значення для справи. Вважає, що позивачка була прийнята на роботу з повною матеріальною відповідальністю, тому повинна нести відповідальність за заподіяну нею шкоду, яка полягає в розкраданні коштів, які видавались їй для проведення податкових платежів. Крім того, суд за її клопотанням не залучив до участі в справі як третю особу Полтавський міський центр зайнятості населення, який фактично погодив звільнення позивачки із зазначеної в трудовій книжці причини.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

У відповідності з ч.3 ст. 10, ч.1ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Колегія суддів, заслухавши пояснення відповідача, її представника, представника позивача ОСОБА_4, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з підстав, передбачених п .п. 3,4 ст. 309 ЦПК України.

Судом першої інстанції вірно встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 08 серпня 2014 року між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_5 було укладено строковий трудовий договір, який зареєстрований Полтавським міським центром зайнятості 08.08.2014 року за № 2 (а.с. 70), згідно якого ОСОБА_5 прийнята на посаду приймальника замовлень на строк до 08 лютого 2015 року, з посадовим окладом 1250 грн. в місяць, про що було видано наказ від 08.08.2014 р. (а.с. 72). Після закінчення строку трудового договору остання продовжувала виконувати свої посадові обовязки.

23 жовтня 2015 року ОСОБА_5 подала заяву про звільнення за власним бажанням (а.с.7).

Згідно запису в трудовій книжці, 30 жовтня 2015 року ОСОБА_5 звільнена відповідно до п.8 ст.40 КЗпП України (розкрадання державного або громадського майна) (а.с. 15).

30.10.2015 року ФОП ОСОБА_2 видано наказ, в якому зазначено: «Згідно заяви ОСОБА_5 від 23.10.2015 р. та Акту інвентаризації від 29.10.2015 р. звільнити ОСОБА_5 30 жовтня 2015 року згідно з чинним Законодавством України. Нарахувати та виплатити компенсацію за невикористану відпустку та розрахункові».

Вказаний наказ про звільнення не містить підстави припинення трудового договору та причин звільнення, його обґрунтування, тоді як у трудовій книжці ОСОБА_5 зроблено запис про звільнення відповідно до п.8 ст.40 КЗпП України, а також відповідний запис в п. 17 трудового договору (а.с. 73).

За інформацією Міністерства внутрішніх справ серія РАХ № 1863288, ОСОБА_5 до кримінальної відповідальності не притягувалась (а.с. 129).

Адміністративне стягнення до неї також не застосовувалося.

Задовольняючи частково первісний позов ОСОБА_5, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що вина позивачки у вчиненні розкрадання майна за місцем роботи у ФОП ОСОБА_2 вироком суду не встановлена, до кримінальної та адміністративної відповідальності вона не притягувалась, тому у відповідача були відсутні підстави для звільнення її з роботи за п. 8 ст. 40 КЗпП України.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим по справі обставинам та ґрунтуються на законі, виходячи з наступного.

Згідно п.8 статті 40 Кодексу законів про працю України передбачено розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з підстав вчинення за місцем роботи розкрадання (в тому числі дрібного) майна власника, встановленого вироком суду, що набрав законної сили, чи постановою органу, до компетенції якого входить накладення адміністративного стягнення або застосування заходів громадського впливу.

Як розяснено в п.26 Пленуму ВСУ «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року №9 судам належить мати на увазі, що відповідно до п. 8 ст. 40 КЗпП власник або повноважений ним орган вправі розірвати трудовий договір з підстав вчинення працівником за місцем роботи розкрадання (в тому числі дрібного) майна власника, встановленого вироком суду, що набрав законної сили, чи постановою органу, до компетенції якого входить накладення адміністративного стягнення або застосування заходів громадського впливу (ст. 21 Кодексу України про адміністративні правопорушення), незалежно від того, чи застосовувались до працівника раніше заходи дисциплінарного або громадського стягнення, в робочий чи неробочий час вчинене розкрадання.

Відповідно до ст. 148 КЗпП трудовий договір може бути розірвано з зазначених підстав не пізніше одного місяця з дня набрання законної сили вироком суду чи дня прийняття постанови про накладення адміністративного стягнення або заходів громадського впливу за вчинення крадіжки не враховуючи часу звільнення працівника від роботи у звязку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.

Отже, на підставі встановлених по справі обставин, аналізу вказаних правових норм, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позову ОСОБА_5 в частині визнання незаконними дії ФОП ОСОБА_2 відносно внесення запису до трудової книжки та трудового договору ОСОБА_5 щодо її звільнення за п. 8 ст. 40 КЗпП України та запису в трудовій книжці ОСОБА_5 під № 12 «Звільнена з посади приймальника замовлень «ФотоЦентр» згідно ст.40 п.8 КЗпП України (Розкрадання державного або громадського майна). Визнано ОСОБА_5 звільненою з 30 жовтня 2015 року на підставі ч.1 ст. 38 КЗпП України та зобовязано ФОП ОСОБА_2 внести запис в трудову книжку «запис №12 вважати недійсним. Звільнена за власним бажанням ч.1 ст. 38 КЗпП України».

Обґрунтовуючи первісний позов про стягнення моральної шкоди, ОСОБА_5 посилалась на те, що незаконними діями ФОП ОСОБА_2 їй завдані моральні страждання, які вона оцінює у 10000,00 гривень, що виразились у хвилюваннях, отримання нею психологічної травми, страху перед подальшим працевлаштуванням, тимчасової відірваності від активного соціального життя, зниження та нестійкості настрою, порушенні сну, неприємних сновидіннях, емоційної напруги, нервозності, дратівливості.

Відповідно до абз. 1 п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03. 1995 р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснюється, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Разом з тим, в порушення ст.ст. 10,11, 57-60 ЦПК України, позивачем не надано доказів на підтвердження того, що діями відповідача ФОП ОСОБА_2 їй завдано моральні страждання, що призвело до втрати нормальних життєвих зв'язків та необхідності додаткових зусиль для організації свого життя тощо.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні первісного позову в частині стягнення з відповідача моральної шкоди.

Обґрунтовуючи зустрічний позов про стягнення матеріальної шкоди, ФОП ОСОБА_2 послалась на те, що згідно Інструкції приймальника замовлень, до посадових обов'язків ОСОБА_5 входило виконання розпоряджень керівництва, що пов'язані з фінансовою та трудовою діяльністю підприємця.

Крім безпосередньо обов'язків щодо приймання замовлень, відповідач також за дорученням керівництва повинна була сплачувати податки через касу банку, згідно виданих їй відповідальним працівником коштів, що відображалось у відомостях.

Згідно наданих у суді першої інстанції ОСОБА_5 пояснень, інколи за дорученням ФОП ОСОБА_2 вона здійснювала платежі, але при отриманні готівкових коштів ставила підпис у відомостях про отримання готівки.

У наданих ФОП ОСОБА_2 відомостей на видачу грошей для оплати згідно відомості проплат податків та комунальних платежів за січень-вересень 2015 р., підписи ОСОБА_5 відсутні (а.с. 84-87). Отже, вказані документи обґрунтовано не прийняті до уваги місцевого суду, оскільки не є належним та допустимим доказом у розумінні ст.ст. 58,59 ЦПК України та не доводять факт отримання ОСОБА_5 готівкових коштів від ФОП ОСОБА_2 та їх привласнення.

Крім цього, ФОП ОСОБА_2 не надано доказів на підтвердження того, що в неї була наявна каса, видавався наказ про встановлення ліміту у ній, призначалася відповідальна за касу особа, та що під час здійснення підприємницької діяльності належним чином проводилося ведення касових операцій у відповідності до Положення проведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління НБУвід 15.12.2004 р. № 637.

Надана ФОП ОСОБА_2 посадова інструкція приймальника замовлень (а.с. 71), не містить підпису ОСОБА_5 про ознайомлення з нею, відтак не доводить ту обставину, що позивач була ознайомлена зі своїми посадовими обовязками.

Інших доказів на підтвердження того, що ОСОБА_5 була ознайомлена зі своїми посадовими обовязками, відповідачем не надано.

Згідно ч.ч. 1,2 ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.

Ст. 134 КЗпП України встановлено, що відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: 1) між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст. 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; 2) майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами; 3) шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку; 4) шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані; 5) шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування; 6) відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків; 7) шкоди завдано не при виконанні трудових обов'язків; 8) службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу; 9) керівник підприємства, установи, організації всіх форм власності, винний у несвоєчасній виплаті заробітної плати понад один місяць, що призвело до виплати компенсацій за порушення строків її виплати, і за умови, що Державний бюджет України та місцеві бюджети, юридичні особи державної форми власності не мають заборгованості перед цим підприємством.

У відповідності до ст. 135-1 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 138 КЗпП обов'язок доказування наявності умов для притягнення працівника до матеріальної відповідальності покладається на власника або уповноважений ним орган. Відсутність підстави чи хоча б однієї з умов матеріальної відповідальності виключає можливість притягнення працівника до матеріальної відповідальності.

Як розяснено в п. 9 Постанови Пленуму ВСУ від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», судам слід мати на увазі, що до позовних заяв про матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку (п. 3 ст. 134 КЗпП), повинні додаватись докази, які підтверджують, що вчинення працівником таких діянь встановлено у порядку кримінального судочинства.

Отже, договір про повну матеріальну відповідальність між ОСОБА_5 та ФОП ОСОБА_2 не укладався, до кримінальної чи адміністративної відповідальності у звязку з розкраданням належних ФОП ОСОБА_2 коштів ОСОБА_5 не притягувалася. Доказів протилежного ФОП ОСОБА_2 суду не надано.

Посилання відповідача ФОП ОСОБА_2 на те, що вона звернулася до правоохоронних органів з заявою про вчинення ОСОБА_5 злочину, повязаного з привласненням коштів, обґрунтовано не взяті до уваги місцевого суду, оскільки жодних доказів на підтвердження цього нею не надано. Крім того, згідно довідки МВС України (а.с. 129),ОСОБА_5 станом на 30.03.2016 р. на території України до кримінальної відповідальності не притягується.

Отже, доказів про те, що вказана заява внесена до єдиного державного реєстру розслідувань та по ній відкрито кримінальне провадження щодо ОСОБА_5, та що є вирок суду, який набрав законної сили щодо ОСОБА_5 про розкрадання належних відповідачу коштів, ФОП ОСОБА_2 не надано.

Наказ ПП ОСОБА_2, акт інвентаризації від 29.10.2015 рок та додатки до нього (а.с. 78-83) не містять жодних реквізитів первинної документації, крім цього, не доводять факт вчинення ОСОБА_5 кримінального правопорушення, повязаного з розкраданням коштів ФОП ОСОБА_2

За наведених обставин, місцевий суд дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову ФОП ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_5 коштів в рахунок відшкодування матеріальної шкоди.

Доводи апеляційної скарги ФОП ОСОБА_2 є безпідставними, належними та допустимими доказами не підтверджені, зводяться до незгоди з ухваленим рішенням, не спростовують вірних висновків суду про часткове задоволення первісного позову ОСОБА_5 та відмову в задоволенні зустрічних вимог ФОП ОСОБА_2, відтак на увагу колегії суддів не заслуговують.

Та обставина, що звільнення ОСОБА_5 погоджено Полтавським міським центром зайнятості, не є підставою для скасування рішення місцевого суду, оскільки звільнення працівника за п. 8 ст. 40 КЗпП України та відшкодування ним завданої роботодавцю матеріальної шкоди може мати місце лише у випадку наявності вироку суду, який набрав законної сили, щодо особи, яка вчинила розкрадання майна роботодавця.

Відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

В апеляційній скарзі ФОП ОСОБА_2 зокрема посилається на те, що суд першої інстанції не залучив до участі в справі Полтавський міський центр зайнятості в якості третьої особи відповідно до поданого нею письмового клопотання.

Разом з тим, вказана обставина на законність та обґрунтованість ухваленого рішення не впливає, тому не може бути підставою для його скасування.

Крім цього, ст. 168 ЦПК України передбачено, що заяви і клопотання осіб, які беруть участь у справі, розглядаються судом після того, як буде заслухана думка решти присутніх у судовому засіданні осіб, які беруть участь у справі, про що постановляється ухвала.

Вказане письмове клопотання надійшло до місцевого суду 09.08.2016 р. (а.с.115-116) та не вирішувалося судом, оскільки судове засідання 10.08.2016 р. не відбулося внаслідок неявки сторін, що підтверджено відповідною довідкою суду (а.с. 123), як і судове засідання від 31.08.2016 р. (а.с.130). В подальшому, під час судового засідання від 07.09.2016 р., ФОП ОСОБА_2 не заявляла клопотань про залучення до участі у справі інших осіб, у тому числі Полтавського міського центру зайнятості, та не висловлювала думку щодо поданого раніше письмового клопотання про залучення даної особи до участі в справі.

Відповідно до ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу.

Згідно ст. 84 ЦПК України, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.

Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Згідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

На підставі зазначених правових норм суд першої інстанції дійшов вірного висновку про стягнення з відповідача ФОП ОСОБА_2 на користь держави 551,20 грн. судового збору.

Перевіряючи законність та обґрунтованість судового рішення в частині стягнення витрат на правову допомогу, колегія суддів встановила наступне.

Як розяснено в п. 47 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 № 10 (далі Постанова Пленуму), право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України.

Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК).

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах".

Згідно п. 48 Постанови Пленуму, підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК.

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Як убачається з матеріалів справи, інтереси позивач ОСОБА_5 у суді першої інстанції представляла адвокат ОСОБА_6 на підставі договору № 27 від 18.08.2016 р. та ордеру серії ПТ № 090264 від 18.08.2016 р. (а.с.135-137, 163,164).

Обґрунтовуючи суму витрат на правову допомогу, позивач у письмовому клопотанні зазначила (а.с.163), що адвокату сплачено гонорар у сумі 6500 грн. виходячи з того, що за ознайомлення з матеріалами справи ним було витрачено 1 год. 30 хв., на опрацювання законодавчої бази, аналіз судової практики та формування правової позиції - 2 год. 30 хв., підготовку заяви про зміну предмету позову та збільшення позовних вимог 3 год., підготовку заперечень на зустрічний позов 4 год. 30 хв., участь у судових засіданнях 30 хвилин, а разом було витрачено адвокатом 12 годин. Оскільки а дату укладання угоди мінімальна заробітна плата становила 1450,00 грн., то 40% за годину роботи адвоката становить 580 грн. (1450х0,4=580 грн.). Отже, 580 грн. х12год.= 6960 грн.

На підтвердження оплати за надану правову допомогу ОСОБА_5 надала суду квитанції № 18 від 18.08.2016 р., № 21 від 25.08.2016 р., № 23 від 31.08.2016 р. про сплату 1000,00 грн., 1500,00 грн. та 4000,00 грн. відповідно (а.с.165) та акт № 1 від 31.08.2016 року здачі-прийняття вказаних робіт (а.с.166).

Крім цього, в суді апеляційної інстанції позивачем надано додаткову угоду № 1 від 22.12.2016 р. до договору № 27 від 18.08.2015 р., за якою ОСОБА_4 доповнили положення вказаного Договору у п.4.1. другим абзацом про виплату адвокату гонорару за надання правової допомоги в суді апеляційної інстанції в розмірі 3000 грн. та п.1.1. Договору від 18.08.2016 р. виклали в іншій редакції.

Згідно наданих суду квитанції № 52 від 27.12.2016 р. ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 сплатила 3000 грн.

Також позивачкою надано акт № 2 від 27.12.2016 р. здачі-прийняття робіт, згідно якого за ознайомлення з апеляційною скаргою ФОП ОСОБА_2 адвокат витратив 30 хв., ціна за 1 годину роботи дорівнює 640 грн., до оплати - 320 грн., та за підготовку заперечення на вказану апеляційну скаргу витрачено 4 год. 30 хв., що складає 2880 грн. за 1 годину участі адвоката.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Як розяснено в п. 36 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 № 10, вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову (частина перша статті 88 ЦПК) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір, (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом № 3674-VI).

Якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо (наприклад, при частковому задоволенні позову немайнового характеру), то судові витрати розподіляються між сторонами порівну.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд першої інстанції не врахував розяснення, наведені у п. 36 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 № 10,та дійшов помилкового висновку про стягнення з ФОП ОСОБА_2 витрат на правову допомогу на користь ОСОБА_5 у сумі 6000,00 грн., залишивши поза увагою те, що первісний позов ОСОБА_5 судом першої інстанції задоволено частково.

Отже, рішення суду в частині стягнення витрат на правову допомогу слід змінити, зменшивши стягнуті з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 витрати на правову допомогу до 3500 грн., що є пропорційним до частково задоволених позовних вимог ОСОБА_5

Керуючись ст.ст. 303, 307, п.п 3, 4 ст. 309, ст.ст., 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 26 жовтня 2016 року в частині стягнення витрат на правову допомогу змінити, зменшити стягнуті з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 витрати на правову допомогу до 3500 грн.

В іншій частині рішення рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 26 жовтня 2016 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: (підпис) ОСОБА_1

Судді: (підпис) ОСОБА_7

(підпис) ОСОБА_8

Згідно з оригіналом:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області ОСОБА_1