ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
провадження № 2/753/878/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" грудня 2016 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді КАЛІУШКА Ф.А.

при секретарі СЕМЕНЧЕНКО Я.А.

за участю

представника позивача Осадчого О.П.;

представника відповідача ОСОБА_2;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк» про визнання договору недійсним

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Український професійний банк» (далі по тексту - позивач, ПАТ «Український професійний банк», Банк) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3 (далі по тексту - відповідач, ОСОБА_3, Позичальник) про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 110 335,24 доларів США, в тому числі: 108 067,17 доларів США - заборгованість по строковому кредиту; 428,96 доларів США - заборгованість по простроченому кредиту; 490,46 доларів США - заборгованість по строкових процентах; 1 348,65 доларів США - заборгованість по прострочених процентах, посилаючись на те, що відповідно до умов укладеного між позивачем та відповідачем кредитного договору, останній зобов'язався здійснювати своєчасне погашення кредиту та сплачувати усі інші передбачені договором платежі. Однак, відповідач свої зобов'язання за кредитним договором не виконав, у зв'язку з чим за ним утворилась заборгованість, яку позивач і просить стягнути з урахуванням нарахованих процентів за користування кредитними коштами.

ОСОБА_3 звернувся до суду з зустрічним позовом до ПАТ «Український професійний банк» про захист прав споживача та визнання кредитного договору недійсним, посилаючись на те, що 18 лютого 2008 року між ВАТ «Український професійний банк» (правонаступник ПАТ «Український професійний банк») та ним було укладено кредитний договір №70, згідно умов якого Банк надав позичальнику кредит у вигляді відкличної кредитної лінії, що не поновляється з лімітом заборгованості 137 726,73 доларів США строком до 09 лютого 2029 року зі сплатою 13% річних. В подальшому сторонами вносилися зміни до кредитного договору. Позивач вважає, що даний кредитний договір укладений без додержання, в момент вчинення правочину, стороною вимог про те, що зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України (далі по тексту - ЦК України), іншим актам цивільного законодавства, зокрема Закону України «Про захист прав споживачів». Позивач зазначив, що Банк порушив його права як споживача, а тому просив суд визнати недійсним кредитний договір укладений між ПАТ «Український професійний банк» та ОСОБА_3

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 10 листопада 2015 року прийнято зустрічний позов ОСОБА_3 до розгляду в одному провадженні з позовом ПАТ «Український професійний банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги первісного позову підтримав та просив їх задовольнити, у задоволені зустрічного позову просив відмовити. Представник відповідача у свою чергу проти первісного позову заперечував, просив у його задоволені відмовити, зустрічний позов - задовольнити.

Заслухавши пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, повно, всебічно та об'єктивно дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

18 лютого 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Український Професійний Банк», правонаступником якого є позивач, та ОСОБА_3 укладено кредитний договір №70, згідно з умовами якого Банк надав Позичальнику кредит у вигляді відкличної кредитної лінії, що не поновлюється з лімітом заборгованості 137 726,73 доларів США строком до 09 лютого 2029 року зі сплатою 13 % річних.

В подальшому сторонами вносились зміни до кредитного договору, зокрема: Додатковим договором про внесення змін до кредитного договору від 23.02.2012 р. відкличну кредитну лінію, що не поновлюється було змінено на кредит та зменшено розмір кредиту до суми 123 326,73 доларів США, а додатковим договором про внесення змін до кредитного договору від 28.11.2014 р. змінено розмір процентної ставки за користування кредитними коштами до 5 % річних.

Також Додатковими договорами від 08.05.2009 р., від 29.04.2010 р., від 14.03.2011 р., від 07.09.2011 р., від 23.02.2012 р., від 05.09.2012 р., від 25.04.2014 р., від 07.08.2014 р., від 28.11.2014 р. до Кредитного договору, у відповідності з якими графіки погашення заборгованості по кредиту викладались у новій редакції.

На виконання пп. 1.1., 3.2. кредитного договору та на підставі заяви Позичальника на надання траншу від 18.02.2008 р. Банк надав Позичальнику грошові кошти в рахунок кредиту у розмірі 123 326,73 доларів США шляхом видачі готівки з каси Банку, що підтверджується заявою на видачу готівки №5053254 від 18.02.2008 р.

Згідно з умовами пп. 1.1., 1.7. кредитного договору та п. 2 Додаткового договору про внесення змін до кредитного договору від 28.11.2014 р., Позичальник зобов'язався забезпечити щомісячне погашення заборгованості по кредиту та процентам за користування кредитними коштами у розмірі 5 % річних, а у разі порушення строків повернення кредиту Позичальник взяв на себе зобов'язання сплачувати Банку подвійну процентну ставку, а саме - 10 % річних.

За правилами ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Позивач виконав свої зобов'язання за кредитним договором в повному обсязі, зокрема здійснив видачу кредитних ресурсів у розмірі 123 326,73 доларів США, що підтверджується наявною у матеріалах справи випискою.

За змістом ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Позивач посилається на те, що свої зобов'язання за кредитним договором у визначений у ньому строк відповідач не виконав, протягом дії кредитного договору несвоєчасно та не в повному обсязі сплачував залишок заборгованості по кредиту та проценти за користування ним.

Відповідно до наявного у матеріалах справи наданого позивачем розрахунку, станом на 03 серпня 2015 року відповідач має заборгованість за кредитним договором №70 від 18 лютого 2008 року у розмірі 110 335,24 доларів США, в тому числі: 108 067,17 доларів США - заборгованість по строковому кредиту; 428,96 доларів США - заборгованість по простроченому кредиту; 490,46 доларів США - заборгованість по строкових процентах; 1 348,65 доларів США - заборгованість по прострочених процентах.

Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. А відповідно до ст. 611 цього Кодексу у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Водночас, споживчий кредит надається кредитором фізичним особам на придбання споживчих товарів або послуг, однак конкретні ознаки такого кредиту законодавством не встановлено.

Так, відповідно до п.1.2. кредитного договору кредит надається на придбання нерухомості, отже він є споживчим.

За положеннями п. 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо кредитодавець згідно з договором про надання споживчого кредиту одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, або на вилучення продукції чи застосування іншої санкції, він може використати таке право лише у разі: затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць; або перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; або несплати споживачем більше однієї виплати, яка перевищує п'ять відсотків суми кредиту; або іншого істотного порушення умов договору про надання споживчого кредиту.

Якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів з дати одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність.

За своїм змістом ч. 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» є нормою, що встановлює особливий порядок врегулювання вимог кредитодавця у разі неналежного виконання умов договору споживчого кредиту, що відрізняється від задоволення вимог кредитора за договором банківського кредиту, на який положення законодавства про захист прав споживачів не поширюється.

В матеріалах справи є претензії, які направлялись відповідачу та датовані: 25 березня 2010 року; 20 жовтня 2014 року; 17 листопада 2014 року; 19 січня 2015 року, та у відповідності до останньої станом на 19 січня 2015 року по кредитному договору сума простроченого основного боргу, що підлягала сплаті, складала 24,75 доларів США. При цьому, як вбачається з наданого представником позивача розрахунку заборгованості відповідача за станом на 03.08.2015 року, зазначена прострочена заборгованість у розмірі 24,75 доларів США була погашена ним 05.02.2015 року.

Відтак, ОСОБА_3 задовольнив вимогу Банку протягом 30 календарних днів з моменту отримання вимоги від 19 січня 2015 року від позивача.

Тобто, судом встановлено, що ОСОБА_3 усунув причину порушення умов кредитного договору. Вимоги позивача втратили свою силу, оскільки ОСОБА_3 продовжував і надалі сплачувати платежі за кредитним договором №70 від 18 лютого 2008 року.

Окрім того, позивач не звертався до суду для стягнення будь-яких заборгованостей за вказаними претензіями у зазначений законом строк.

Позивач, помилково вважає, що він як кредитодавець, набув право вимагати дострокового повернення всієї суми кредиту, строк повернення якої ще не настав, - не надіслав відповідачу жодних претензій чи повідомлень, як того вимагає пункт 10 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», та не зазначив взагалі, яке ж порушення зобов'язань допустив позичальник (відповідач), які згідно з кредитним договором №70 від 18 лютого 2008 року (п. 5.1) та Законом України «Про захист прав споживачів» (п. 10 ст. 11) є підставою для дострокового повернення позичальником суми кредиту, строк повернення якої ще не настав.

Отже, позивач не звертався до відповідача із попереднім повідомленням щодо необхідності дострокового повернення всієї суми кредиту, і відповідачем не порушувались умови п. 5.1. кредитного договору №70 від 18 лютого 2008 року, а тому заявлені позовні вимоги про стягнення 110 335,24 доларів США є передчасними та суперечать вимогам пункту 10 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та пункту 5.1. кредитного договору, а відтак не підлягають задоволенню.

Щодо зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон держави не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

За змістом ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, проте водночас обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю, є Декрет КМУ № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Згідно з ст. 2 Закону № 2121-III «Про банки та банківську діяльність», кошти є грошима в національній або іноземній валюті чи їх еквівалентом. У статтях 47 та 49 цього Закону визначені операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Відповідно до ст. 5 Декрету № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі генеральної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 цього ж Декрету.

З огляду на це уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Щодо вимог підпункту «в» п. 4 ст. 5 Декрету № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання та одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на сьогодні у законодавстві не визначено меж термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. Відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу (затверджено постановою правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 р. № 483; зареєстровано в Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 р. за № 1429/10028), використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк України видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл здійснювати операції з валютними цінностями).

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо зазначених операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку. Тому при розгляді спорів про визнання недійсними договорів про надання кредиту в іноземній валюті судам слід враховувати, що у випадку наявності у банку відповідної генеральної ліцензії та письмового дозволу Національного банку України здійснення кредитних операцій у валюті не суперечить вимогам чинного законодавства України.

Так, в матеріалах справи є докази, що ПАТ «Український професійний банк» має генеральну ліцензію на право здійснювати банківські операції, визначені частиною першою та пунктами 5-11 частини другої статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність». Крім того, 04 жовтня 2001 року ПАТ «Український професійний банк» отримав Дозвіл №132-3 на право здійснення операцій, визначених пунктами 1-4 частини другої та частиною 4 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність». Отже, твердження ОСОБА_3 щодо відсутності ліцензії у Банку є безпідставним.

Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника, а споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

Згідно з ч. 1 ст. 11 цього Закону договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

В аспекті конституційного звернення положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року № 1023-XII з наступними змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору (рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 р. № 15-рп/2011).

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Пунктом 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. А у її п. 8 зазначено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Судом не встановлено підстав недійсності правочину, укладеному між сторонами під час його вчинення, а відтак, враховуючи вищевикладені обставини, суд вважає, що в задоволені зустрічного позову ОСОБА_3 слід відмовити.

Виходячи з положень ст. 88 ЦПК України суд, відмовляючи в задоволенні цивільного позову, також відмовляє позивачу як за первісним, так і за зустрічним позовом у стягненні з відповідача на його користь понесених ними і документально підтверджених судових витрат.

На підставі викладеного та керуючись стст. 3, 11, 13, 15, 16, 192, 203, 215, 526, 625, 1048 Цивільного кодексу України, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», стст. 10, 11, 57, 60, 88, 169, 209, 212-215, 224-226 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог за первісним позовом - відмовити.

У задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Дарницький районний суд м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

СУДДЯ: КАЛІУШКО Ф.А.