У х в а л а

іменем україни

17 серпня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Кафідової О.В., Іваненко Ю.Г., Савченко В.О.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Авіалінії Візз Ейр Україна», третя особа - ОСОБА_5, про незаконне звільнення та стягнення належної заробітної плати, за касаційною скаргою ОСОБА_4, подану його представником ОСОБА_6, на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 23 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 18 листопада 2013 року між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «Авіалінії Візз Ейр Україна» (далі - ТОВ «Авіалінії Візз Ейр Україна») було укладено трудовий договір, відповідно до якого він зайняв посаду комерційного керівника.

Вказував на те, що у квітні 2014 року він під загрозою звільнення з боку відповідача уклав угоду з останнім про внесення змін до трудового договору, якою було змінено істотні умови праці стосовно порядку та розміру оплати праці в сторону зменшення, про що він не був попереджений у встановлені законом строки, та у наступні місяці роботи заробітна плата виплачувалась у значно меншому розмірі, ніж передбачено трудовим договором.

Зазначав, що 18 грудня 2014 року йому вручили повідомлення про скорочення чисельності працівників, у тому числі посади комерційного керівника, на якій він перебував з причини погіршення економічної ситуації у країні.

Позивач вважає, що підстав для скорочення посади комерційного керівника не було, що підтверджено фінансовими звітами, які свідчать про відсутність ситуації щодо погіршення, при цьому іншої вакансії йому запропоновано не було.

Звертав увагу на те, що 12 лютого 2015 року він звернувся до відповідача із заявою про розірвання на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України за ініціативою працівника у строк до 17 лютого 2015 року, з посиланням на невиконання відповідачем законодавства про працю та умов трудового договору, проте наказом від 03 березня 2015 року його було звільнено з посади менеджера з комерційної діяльності (його посада комерційний керівник) на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням посади менеджера з комерційної діяльності, однак за трудовим договором він обіймав посаду комерційного керівника.

Крім того, з позивачем не було проведено вчасно розрахунок з виплатою заробітної плати та інших платежів.

Враховуючи викладене, позивач просив визнати його звільнення на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України незаконним; зобов'язати відповідача видати відповідні накази та внести відповідні записи у трудову книжку щодо підстави його звільнення з п. 1 ст. 40 КЗпП України на ч. 3 ст. 38 КЗпП України, а також стягнути з ТОВ «Авіалінії Візз Ейр Україна» на його користь заборгованість з заробітної плати та вихідну допомогу у розмірі 379 247 грн 58 коп.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2015 року, яке залишене без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 23 грудня 2015 року, у задоволення позову відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6 - просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, правильно виходив з того, що звільнення позивача відбулося з дотриманням вимог трудового законодавства.

Встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Інші доводи касаційної скарги фактично стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноваження суду касаційної інстанції.

Враховуючи наведене та керуючись положеннями ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити судові рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану його представником ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 23 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Кафідова

Ю.Г. Іваненко

В.О.Савченко