Провадження № 2/761/658/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

21 червня 2016 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Малинникова О.Ф.

при секретарі - Данилевській Є.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору застави дійсним та звернення стягнення на заставлене майно,-

в с т а н о в и в:

У квітні 2015 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору застави дійсним та звернення стягнення на заставлене майно.

Позивач зазначив, що 07.03.2012 року, вона, ОСОБА_1, як позикодавець, уклала з позичальниками (відповідачами) ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, у простій письмовій формі договір позики грошових коштів із заставою нерухомого майна, згідно з яким у той же день підписання зазначеного Договору, вона передала позичальникам грошову суму у розмірі 1 700 000 гривень, про що свідчить підписаний сторонами безпосередньо договір позики та акт приймання - передачі грошових коштів.

Згідно п.7 Договору позики, Відповідач-2 ОСОБА_3, та Відповідач-3 ОСОБА_4, на забезпечення договірних зобов'язань, за даним договором позики передали їй у заставу належний їм на праві власності об'єкт нерухомого майна, а саме квартиру АДРЕСА_1, яка належить співвідповідачам:

- ОСОБА_4 - 15/100 частин квартири на підставі договору купівлі - продажу від 07 квітня 2010 року та 31/100 частин квартири на підставі договору купівлі-продажу від 13 квітня 2010 року;

- ОСОБА_3 - 54/100 частин квартири договору купівлі-продажу частини квартири від 25 лютого 2012 року.

Зазначені вище обставини підтверджуються договором позики від 07 березня 2012 року (а.с. 6) та актом приймання-передачі у заставу квартири, (а.с. 19) правовстановлюючих документів на квартиру та ключів від вхідних дверей у квартиру передати позивачу як заставодержателю.

Відповідно до п.11 договору позики від 07 березня 2012 року, позичальники несуть солідарну відповідальність по сумі боргу. Відповідачі зобов'язались повернути Позивачу грошову суму позики у повному обсязі в строк до 17 листопада 2012 року, але зобов'язання не виконали.

При цьому відповідачі всупереч п.9 договору позики від 07 березня 2012 року, відмовляються у добровільному порядку, на погашення боргу переоформити на її ім'я право власності на заставлену ними квартиру АДРЕСА_1, посилаючись на те, що згідно діючого законодавства України, будь-які угоди щодо нерухомого майна потребують нотаріального посвідчення та державної реєстрації. Співвідповідачі вважають, що договір застави є недійсним і тому, на їхню думку, вони не мають ніяких боргових зобов'язань.

Враховуючи вищезазначене, позивач просила:

1. Визнати дійсним договір застави нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1, укладений 07 березня 2012 року між ОСОБА_1 - як заставодержателем, та заставодавцями: ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на виконання зобов'язань за Договором позики від 07 березня 2012 року, укладеного між ОСОБА_1 - як позикодавцем, та позичальниками: ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

2. Звернути стягнення на предмет застави на користь ОСОБА_1 на об'єкт нерухомого майна - квартиру АДРЕСА_1.

3. Визнати за ОСОБА_1, право власності на квартиру АДРЕСА_1.

4.Стягнути з відповідачів на користь Позивача суму понесених судових витрат.

До того ж позивачці, нещодавно стало відомо, що співвідповідачі ОСОБА_3, та ОСОБА_4 мають намір продати спірну квартиру АДРЕСА_1, що з 07 квітня 2012 року вважається предметом застави.

В судовому засіданні представник позивача заявлений позов підтримав, просив його задовольнити та надав письмові пояснення, в яких зазначається, що у березні 2012 року до ОСОБА_1 звернулася її знайома ОСОБА_2 з проханням позичити їй грошові кошти у розмірі трьох мільйонів гривень на розвиток бізнесу, посилаючись на те, що її сім'я витратила багато коштів на придбання трикімнатної квартири, а в банку стало складно отримати кредит. ОСОБА_1 погодилася надати позику тільки під заставу нерухомого майна в розмірі, що не перевищуватиме його ринкової вартості. Відповідачка запропонувала передати в заставу під забезпечення позики свою трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, але, як згодом виявилося, ця квартира їй не належить, а знаходиться у спільній частковій власності її чоловіка ОСОБА_3 та сестри чоловіка ОСОБА_4 07 березня 2012 року був укладений у письмовій формі Договір позики грошових коштів із заставою нерухомого майна між ОСОБА_1, як позикодавцем і застоводержателем, та ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 Сума позики була погоджена виходячи із ринкової вартості квартири, яка на той час становила 1700000 грн. В листопаді 2012 року стало зрозуміло, що відповідачі не збираються повертати борг. На прохання переоформити квартиру в нотаріальному порядку ОСОБА_2 відповідала, що її чоловік ОСОБА_3 та його сестра ОСОБА_4 знаходяться у від'їзді за кордоном. Спірна квартира знаходиться у фактичному користуванні ОСОБА_1 як заставодержателя.

Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в судове засідання не з'явилися, належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, направили до суду заяви, в яких просили розглянути справу без їх участі.

Ухвалою суду від 21 червня 2016 року постановлено про заочний розгляд справи.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та письмові докази, приходить до висновку, що заявлений позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи 07.03.2012 року, позивачка ОСОБА_1, як позикодавець, уклала з позичальниками (відповідачами) ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, у простій письмовій формі договір позики грошових коштів із заставою нерухомого майна, згідно з яким у той же день підписання зазначеного Договору, вона передала позичальникам грошову суму у розмірі 1 700 000 гривень, про що свідчить підписаний сторонами безпосередньо договір позики та акт приймання - передачі грошових коштів.

Згідно п.7 Договору позики, Відповідач-2 ОСОБА_3, та Відповідач-3 ОСОБА_4, на забезпечення договірних зобов'язань, за даним договором позики передали їй у заставу належний їм на праві власності об'єкт нерухомого майна, а саме квартиру АДРЕСА_1, яка належить співвідповідачам:

- ОСОБА_4 - 15/100 частин квартири на підставі договору купівлі - продажу від 07 квітня 2010 року та 31/100 частин квартири на підставі договору купівлі-продажу від 13 квітня 2010 року

- ОСОБА_3 - 54/100 частин квартири договору купівлі-продажу частини квартири від 25 лютого 2012 року.

Зазначені вище обставини підтверджуються договором позики від 07 березня 2012 року (а.с. 6) та актом приймання-передачі у заставу квартири, (а.с. 19) правовстановлюючих документів на квартиру та ключів від вхідних дверей у квартиру передати позивачу як заставодержателю.

Відповідно до п.11 договору позики від 07 березня 2012 року, позичальники несуть солідарну відповідальність по сумі боргу. Відповідачі зобов'язались повернути мені грошову суму позики у повному обсязі в строк до 17 листопада 2012 року, але зобов'язання не виконали.

При цьому відповідачі всупереч п.9 договору позики від 07 березня 2012 року, відмовляються у добровільному порядку, на погашення боргу переоформити на її ім'я право власності на заставлену ними квартиру АДРЕСА_1, посилаючись на те, що згідно діючого законодавства України, будь-які угоди щодо нерухомого майна потребують нотаріального посвідчення та державної реєстрації. Співвідповідачі вважають, що договір застави є недійсним і тому, на їхню думку, вони не мають ніяких боргових зобов'язань.

Відповідно ч.2 ст. 220 ЦК України, згідно із якою суд може визнати такий договір дійсним, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору що підтверджуються письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилась від його нотаріального посвідчення, то у цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Крім того, згідно ч.2 ст. 628 ЦК України, сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовується у відповідних частинах положення актів Цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Згідно ст.20 Закону України "Про заставу", заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Частина 6-а зазначеної статті передбачає, що звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачене законом або договором застави.

Судом встановлено, 07 березня 2012 року між ОСОБА_1 у якості позикодавця та ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у якості позичальників укладено в простій письмовій формі договір позики грошових коштів у розмірі 1700000 грн. Вказану суму грошових коштів позичальники ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 отримали від позикодавця в день підписання договору, що підтверджується Актом приймання-передачі грошових коштів від 07.03.2012 року.

На виконання пункту 7 договору позики та у якості забезпечення договірних зобов'язань відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 передали у заставу позивачу ОСОБА_1 належну їм на праві спільної часткової власності квартиру АДРЕСА_1, про що сторонами був складений та підписаний акт приймання - передачі у заставу квартири, правовстановлюючих документів та ключів від 07.03.2012 року.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 належать на праві власності 15/100 частин та 31/100 частин квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 07.04.2010 р. та договору купівлі-продажу від 13.04.2010 р., які посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Курило Я.О.

ОСОБА_3 належить на праві власності 54/100 вказаної квартири на підставі договору купівлі-продажу від 25.02.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чігріною Г.В.

Відповідно до наданого на запит суду листа Київського міського бюро технічної інвентаризації від 09.06.2016 року №7344 (И-2016), станом на 01.01.2013 року в державному реєстрі прав власності на об'єкти нерухомого майна зареєстровані право власності ОСОБА_4 на 15/100 та 31/100 квартири АДРЕСА_1 згідно договорів купівлі-продажу від 07.04.2010 р. та від 13.04.2010 р. та право власності ОСОБА_3 на 54/100 квартири згідно договору купівлі-продажу від 25.02.2012р..

Згідно умов укладеного між сторонами договору позики від 07.03.2012 року позичальники ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зобов'язувались повернути позику в строк до 17 листопада 2012 року. Станом на час розгляду справи відповідачі позику ОСОБА_1 не повернули та ухиляються від нотаріального посвідчення договору застави нерухомого майна, що вбачається з пояснень представника позивача та не заперечувалося відповідачами в поданих до суду заявах про розгляд справи в їх відсутність.

Відповідно до ст.1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно положення ч.2 ст.1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частиною 1-ю ст.1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику ( грошові кошти у такій самій сумі, або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду і такої самої якості, що були передані йому позикодавцем ) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст.6 Закону України "Про заставу" майно, що перебуває у спільній власності, може бути передано в заставу тільки за згодою всіх співвласників. Відповідно до ст.12 вказаного закону у договорі застави визначаються суть, розмір та строк виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, опис предмета застави, а також інші умови, відносно яких за заявою однієї із сторін повинна бути досягнута угода. Опис предмета застави в договорі застави може бути поданий у загальній формі.

Статтями 13 та 16 Закону України "Про заставу" передбачено, що договір застави повинен бути укладений у письмовій формі. У випадках, коли предметом застави є нерухоме майно, космічні об'єкти, транспортні засоби, що підлягають державній реєстрації, договір застави повинен бути нотаріально посвідчений на підставі відповідних правовстановлюючих документів. Право застави виникає з моменту укладення договору застави, а в разі, коли договір підлягає нотаріальному посвідченню - з моменту нотаріального посвідчення цього договору. Якщо предмет застави відповідно до закону чи договору повинен знаходитись у заставодержателя, право застави виникає в момент передачі йому предмета застави. Якщо таку передачу було здійснено до укладення договору, - то з моменту його укладення. Реєстрація застави не пов'язується з моментом виникнення права застави та не впливає на чинність договору застави.

Таким чином, відповідно до вищезазначених норм закону, договір застави нерухомого майна підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню.

В той же час, частиною другою ст.220 ЦК України передбачено, що якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Із акту приймання - передачі у заставу квартири, правовстановлюючих документів та ключів від 07.03.2012 року вбачається, що сторони при укладенні договору застави досягли згоди щодо всіх істотних його умов (опису предмета застави, суті, розміру та строку виконання основного зобов'язання) та відбулася фактична передача квартири АДРЕСА_1 у володіння застводержателя - позивача ОСОБА_1

Відповідно до роз'яснення, що міститься в постанові Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" №9 від 06.11.2009 року, вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін.

Ч. 1 ст. 627 ЦК України «Свобода договору», Відповідно ст. 6 ЦК України, сторони є вільними в укладанні договору, виборів контрагента та визначенні умов договору з урахування вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаєм ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Однак, задовольняючи позов в частині визнання дійсним договору застави квартири АДРЕСА_1, укладений між сторонами 07 березня 2012 року, суд враховує, що законодавством України не передбачено обов'язкової державної реєстрації договору застави нерухомого майна, а відповідно до ст.16 Закону України "Про заставу" реєстрація самої застави не пов'язується з моментом виникнення права застави та не впливає на чинність договору застави.

Згідно пункту 11 укладеного між сторонами договору позики від 07.03.2012 року позичальники несуть солідарну відповідальність по сумі боргу. Відповідно до змісту ст.ст. 19, 20 Закону України "Про заставу" та ст.ст. 589, 590 ЦК України, у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачене законом або договором застави.

Оскільки відповідачі основне зобов'язання по договору позики від 07.03.2012 року не виконали та не повернули борг в строк, обумовлений договором, вимоги позикодавця ОСОБА_1 можуть бути задоволені за рахунок заставленого нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1, яка станом на час розгляду справи належить на праві спільної часткової власності відповідачам ОСОБА_3 та ОСОБА_4 згідно даних Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до наданого представником позивача звіту про оцінку майна №RS18-141008-027 Товариства з обмеженою відповідальністю "АКР-Консалт" вартість квартири АДРЕСА_1 станом на день проведення оцінки складає 1690491грн., що відповідає розміру основного зобов'язання по договору позики, укладеного між сторонами 07.03.2012 року.

У зв'язку з цим суд задовольняє позовні вимоги в частині звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1 на користь позивача ОСОБА_1 в рахунок задоволення вимоги по основному зобов'язанню, передбаченому договором позики від 07.03.2012 року.

Відповідно до ч.1 ст.11 та ст. 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Оцінюючи встановлені судом обставини, та зібрані докази суд задовольняє заявлений позов ОСОБА_1, оскільки знаходить його повністю обґрунтованим та доведеним.

На підставі викладеного, керуючись: ст.ст. 6, 16, 392, 220, 577, 578, 585, 589, 590, 1046, 1047 ЦК України, ст.ст. 4, 5, 6, 12-16, 19-20 Закону України "Про заставу", ст.ст. 10, 60, 209, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору застави дійсним та звернення стягнення на заставлене майно -задовольнити.

Визнати дійсним договір застави нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1, укладений 07 березня 2012 року між ОСОБА_1 - як заставодержателем, та заставодавцями: ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на виконання зобов'язань за Договором позики від 07 березня 2012 року, укладеного між мною ОСОБА_1 - як позикодавцем, та позичальниками: ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

Звернути стягнення на предмет застави на користь ОСОБА_1 на об'єкт нерухомого майна - квартиру АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Стягнути солідарно з відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 3654 (три тисячі шістсот п"ятдесят чотири) гривні 00 коп. в рахунок відшкодування сплаченого судового збору.

Заява про перегляд заочного рішення, судом, що його ухвалив може бути подана відповідачами протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційному суду міста Києва через Шевченківський районний суд м. Києва, який ухвалив оскаржуване рішення.

Суддя: Малинников О.Ф.