Ухвала

іменем україни

02 березня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

ЗакропивногоО.В., Черненко В.І.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Кременчуцького комунального автотранспортного підприємства 1628 про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 30 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 21 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зазначеним вище позовом, у якому просив визнати незаконним наказ про його звільнення, поновити на роботі у Кременчуцькому комунальному автотранспортному підприємстві 1628, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу із розрахунку середньоденної заробітної плати у розмірі 202 грн 70 коп., та моральну шкоду 100 тис. грн.

На обґрунтування своїх вимог посилався на те, що працював у відповідача з травня 2013 року водієм-навантажувачем п'ятого розряду і був звільнений з роботи з 26 лютого2015 року за п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України за невідповідністю займаній посаді внаслідок стану здоров'я. Вважає вказане звільнення безпідставним, необґрунтованим та незаконним, оскільки порушена процедура, а саме не погоджено звільнення працівника з профспілковим комітетом.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Полтави від 30 липня 2015 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 21 жовтня 2015 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення апеляційного суду зазначеним вимогам закону не відповідає.

Судами установлено, що 24 травня 2013 року ОСОБА_3 був прийнятий до Кременчуцького комунального автотранспортного підприємства 1628 водієм навантажувача на базі трактора Т-156 із присвоєнням 5 розряду на підставі наказу від 24 травня 2013 року № 51-вк (т. 1, а. с. 35 - 36).

Згідно з довідкою Полтавської спеціальної МСЕК, виданої 22 грудня 2014 року, ОСОБА_3 встановлена третя група інвалідності з 15 грудня 2014 року до 01 січня 2016 року із зазначенням: причина інвалідності - загальне захворювання; висновок про умови та характер праці - протипоказана важка фізична праця, робота зі значним психоемоційним напруженням.

Враховуючи наявність медичних висновків щодо стану здоров'я позивача та можливості виконання обов'язків за спеціальністю, атестації робочого місця позивача, наявності шкідливих умов праці позивача, адміністрацією відповідача відповідно до вимог ст. 170 КЗпП України та ч. 3 ст. 17 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» 25 грудня 2014 року ОСОБА_3 було ознайомлено з наявними вакантними посадами із метою переведення на легшу роботу.

У подальшому адміністрацією відповідача було встановлено, що запропоновані вакантні посади за умовами атестації робочих місць та карток умов праці мають шкідливі умови, у тому числі для здоров'я позивача, тому 04 лютого 2015 року відповідач запропонував позивачеві вакантне робоче місце прибиральника з оплатою в розмірі 50 відсотків заробітної плати згідно із штатним розкладом.

Позивач на пропозиції адміністрації відповідача своїм листом від 27 січня 2015 року погодився на всі вакантні робочі місця, які були запропоновані 25 грудня 2014 року та 20 січня 2015 року з умовою нарахування та виплати заробітної плати за новими спеціальностями в розмірі заробітної плати, яка виплачувалася за попереднім місцем роботи.

Наказом від 25 лютого 2015 року № 9-зк ОСОБА_3 було звільнено з посади водія навантажувача 5-го розряду за п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України за невідповідністю займаній посаді внаслідок стану здоров'я з 25 лютого 2015 року (т. 1, а. с. 51).

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що звільнення позивача за п. 2 ст. 40 КЗпП України проведено відповідно до вимог чинного законодавства, підстав для його поновлення на роботі немає.

Суд апеляційної інстанції погодився з рішенням суду першої інстанції, залишив його без змін і зазначив, що позивач за станом здоров'я не міг продовжувати виконувати трудові обов'язки.

Проте з таким висновком апеляційного суду погодитися не можна.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов'язків вимагає доступу до державної таємниці.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 21 постанови від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді справ про звільнення за п. 2 ст. 40 КЗпП суд може визнати правильним припинення трудового договору в тому разі, якщо встановить, що воно проведено на підставі фактичних даних, які підтверджують, що внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я (стійкого зниження працездатності) працівник не може належно виконувати покладених на нього трудових обов'язків чи їх виконання протипоказано за станом здоров'я або небезпечне для членів трудового колективу чи громадян, яких він обслуговує, і неможливо перевести, за його згодою, на іншу роботу.

Статтею 170 КЗпП України встановлено, що працівників, які потребують за станом здоров'я надання легшої роботи, власник або уповноважений ним орган повинен перевести, за їх згодою, на таку роботу у відповідності з медичним висновком тимчасово або без обмеження строку. При переведенні за станом здоров'я на легшу нижчеоплачувану роботу за працівниками зберігається попередній середній заробіток протягом двох тижнів з дня переведення, а у випадках, передбачених законодавством України, попередній середній заробіток зберігається на весь час виконання нижчеоплачуваної роботи або надається матеріальне забезпечення за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням.

У разі виявленої невідповідності працівників займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок стану здоров'я, який перешкоджає продовженню цієї роботи, звільнити їх можна, лише якщо вони відмовляються від переведення на іншу, легшу роботу, тоді як звільнення інших працівників з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 статті 40 КЗпП України, допускається, якщо неможливо їх перевести на іншу роботу, оскільки такої нема, чи в разі відмови працівників від такого переведення.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд зазначив, що 25 грудня 2014 року ОСОБА_3 був ознайомлений із переліком вакантних посад на підприємстві Кременчуцького КАТП 1628, але заяви про згоду або відмову про подальше працевлаштування від нього не надходило.

При цьому, суд не надав ніякої оцінки листу позивача від 27 січня 2015 року, у якому він погодився на всі вакантні робочі місця, які були запропоновані 25 грудня 2014 року та 20 січня 2015 року.

Згідно із ч. 7 ст. 43 КЗпП України та ч. 6 ст. 39 Закону № 1045-XIV «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Тобто, за змістом цих норм суд, розглядаючи трудовий спір, повинен з'ясувати, чи містить рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору правове обґрунтування такої відмови, і не має права давати оцінку обґрунтованості самого рішення. І лише у разі відсутності в рішенні обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору власник або повноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) і таке звільнення суд визнає законним у разі дотримання інших установлених законодавством вимог для звільнення.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року у справі № 6-104цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів.

Відповідно до протоколу № 9 засідання профкому ППО працівників КАТП-162 ВПмК від 15 вересня 2015 року та протоколу № 4 засідання профкому Вільної профспілки м. Кременчука не надано згоди на розірвання трудового договору зі ОСОБА_3 за п.2 ст. 40 КЗпП України.

Вирішуючи спір, суд зазначив, що вказані рішення первинної профспілкової організації та профспілкового комітету не містять правового обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення ОСОБА_3, тому відповідач мав право звільнити його без згоди виборного органу первинної профспілкової організації.

Між тим, відповідно до протоколу № 9 засідання профкому ППО працівників КАТП-162 від 15 вересня 2015 року правове обґрунтування відмови є в усіх виступах осіб, які приймали участь у засіданні.

Зокрема, голова профкому ВППЗ ОСОБА_4 відмову у наданні згоди на звільнення обґрунтовував тим, що комісія МСЕК не забороняла позивачу працювати водієм навантажувача 5 розряду, а також не встановлено стійкої втрати працездатності; ОСОБА_5 зазначила, що роботодавець приховав інформацію та не побажав надати можливість ОСОБА_3 працювати на посаді слюсара-інструментальника, яка була вакантна з 27 грудня 2014 року, та слюсара з ремонту автотранспорту з березня 2015 року, та звернула увагу на те, що ОСОБА_3 письмово повідомив роботодавця, що він прийняв пропозиції щодо переведення на запропоновані посади та хотів вирішити питання з оплати праці на запропонованих посадах; ОСОБА_6 повідомив, що на сучасній автомобільній техніці фізична праця відсутня, а психоемоційне навантаження взагалі не існує.

Суд на зазначене також уваги не звернув, вказаним обставинам оцінки не надав.

За таких обставин судове рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 342, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 21 жовтня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

О.В. Закропивний

В.А. Черненко