У х в а л а

іменем україни

13 січня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Мазур Л.М., Мартинюка В.І.,

Нагорняка В.А., Попович О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - директор комунального підприємства «ЖКС» Північний», про відшкодування майнової та моральної шкоди,

за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Одеської області від 13 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, який уточнив в процесі розгляду справи, та остаточно просив зобов'язати ОСОБА_4 сплатити на його користь відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 250 000 грн та моральної шкоди у розмірі 500 000 грн.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 посилався на те, що він є власником квартири АДРЕСА_1, в якій 01 березня 1995 року шахрайським шляхом зареєструвався відповідач ОСОБА_4, оскільки 10 лютого 1995 року зареєстрував шлюб з його донькою ОСОБА_5, розірваний 26 червня 1995 року.

Позивач вказав, що його донька з дружиною у січні - лютому 1996 року виїхали на постійне місце проживання до Німеччини, а він з відповідачем залишився проживати у вказаній квартирі, до якої також згодом вселилися брат та інша дружина відповідача з дітьми, у зв'язку із чим проживання позивача у квартирі стало неможливим.

Посилаючись на те, що у серпні 1995 року спірна квартира була приватизована відповідачем, і позивачу знадобилося багато зусиль для її повернення у свою власність, а також на те, що відповідач привів квартиру в непридатний для проживання стан, навмисно пошкодивши майно, чим завдав йому матеріальної та моральної шкоди, ОСОБА_3 просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 15 травня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 13 липня 2015 рокуапеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково, рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 15 травня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 в якості компенсації моральної шкоди 50 000 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечення ОСОБА_3 на неї, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив із відсутності будь-яких підстав та доказів на підтвердження позовних вимог щодо завданої матеріальної та моральної шкоди.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення місцевого суду в частині вирішення позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди, виходив з того, що внаслідок пошкодження майна позивача, останньому було завдано моральну шкоду, що виразилася у вимушених змінах у способі його життя та душевних стражданнях, а тому, керуючись принципами розумності і справедливості, дійшов висновку про стягнення із відповідача моральної шкоди у розмірі 50 000 грн; при цьому, відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення матеріальної шкоди, апеляційний суд мотивував свої висновки відсутністю обґрунтування та доказів розміру завданих збитків.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що зазначеним вимогам рішення суду апеляційної інстанції не відповідає з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій установлено та вбачається з рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 16 грудня 1998 року, що квартира АДРЕСА_1 була надана позивачу в 1971 році на сім'ю у складі чотирьох осіб: він, дружина, донька та син. З 1987 року в квартирі проживали: позивач, його дружина, донька та онука. Цього ж року зі згоди усіх повнолітніх членів сім'ї у спірну квартиру у якості члена сім'ї вселився ОСОБА_4

У березні 1995 року ОСОБА_4 зі згоди усіх повнолітніх членів сім'ї був зареєстрований у вказаній квартирі, а 21 вересня 1995 року було видано свідоцтво про право власності на спірну квартиру на ім'я ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_3 та ОСОБА_4

23 січня 1996 року ОСОБА_6 та ОСОБА_5 подарували 2/5 частини спірної квартири ОСОБА_4

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 16 грудня 1998 року, яке набрало законної сили 28 грудня 1998 року, визнано недійсним свідоцтво про право власності на спірну квартиру, видане 21 травня 1995 року на ім'я ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Визнано недійсним договір дарування 2/5 частини вказаної квартири, укладений 23 січня 1996 року між ОСОБА_6, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 (а. с. 126-127).

Також судами попередніх інстанції установлено, що у 2013 році ОСОБА_4 виселився зі спірної квартири, забрав усі свої речі, меблі, різні предмети інтер'єру і побуту.

Відповідно до акта огляду спірної квартири, складеного 10 жовтня 2013 року представниками житлово-експлуатаційної установи «Північний», у квартирі поли бетонні (лінолеум, плитка, ламінат) відсутні, стіни обклеєні шпалерами, які мають багато пошкоджень; вимикачі та розетки відсутні, замість опалювальних приладів встановлені перемички; квартирна розводка холодної та гарячої води розукомплектована та не функціонує; водорозбірна арматура, раковини, унітаз, душова кабіна і ванна відсутні; в кухні відсутня кухонна плита; відсутні внутрішні міжкімнатні двері та зовнішні віконні блоки і вікна, відсутнє скління балкону. Згідно з висновком комісії - на час огляду квартира не придатна для проживання (а. с. 4).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилався на те, що ОСОБА_4 навмисно пошкодив належну йому квартиру та привів її у непридатний для життя стан, а тому своїми діями завдав йому матеріальної та моральної шкоди.

Згідно із ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

У п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» роз'яснено, що, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи.

Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Таким чином, для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв'язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина.

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На порушення приписів ст. 303 ЦПК України апеляційний суд на зазначене уваги не звернув та не встановив наявність такої шкоди та винної за її заподіяння особи, як і не з'ясував наявність причинно-наслідкового зв'язку між діями відповідача та шкодою, заподіяною майну позивача, а також не встановив наявності вини саме відповідача у пошкодженні квартири позивача; при цьому обґрунтовуючи свої висновки щодо наявності підстав для стягнення моральної шкоди та покладаючи в основу рішення акт огляду спірної квартири, складений у жовтні 2013 року, апеляційний суд не врахував, що ОСОБА_4 виселився з неї у лютому 2013 року, тобто за вісім місяців до складення вказаного акту.

Крім того, визнаючи розмір моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню на користь позивача в сумі 50 000 грн, апеляційний суд не навів будь-яких висновків на обґрунтування шкоди саме в такому розмірі.

З огляду на вказане висновки апеляційного суду про відмову у позові в частині стягнення матеріальної шкоди з огляду на відсутність доказів розміру завданих збитків, а також наявність підстав для часткового задоволення позову про відшкодування моральної шкоди є передчасними.

Порушення апеляційним судом при розгляді справи норм процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК України) унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для її правильного вирішення, тому ухвалене рішення апеляційного суду не може вважатись законним і обґрунтованим та в силу ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Зважаючи на вищевикладене та керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 13 липня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: Л.М. Мазур

В.І. Мартинюк

В.А. Нагорняк

О.В. Попович