АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 215/602/16-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/774/1374/К/15 Суддя: Мельник Ю.П.
Категорія - 26 (І) Доповідач - Бондар Я.М.
УХВАЛА

Іменем України

23 серпня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Бондар Я.М.,

суддів - Зубакової В.П., Соколан Н.О.,

секретар - Євтодій К.С.

за участю: представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційними скаргами представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_1 та Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 25 березня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

В лютому 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі - ПАТ «Північний ГЗК») про відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 17 травня 2010 року, під час виконання трудових обов'язків електромонтера з обслуговування підстанцій у цеху мереж та підстанцій ПАТ «Північний ГЗК», з нею стався нещасний випадок, внаслідок якого вона отримала тяжкі термічні опіки обличчя, рук та ніг, у зв'язку із чим висновком МСЕК від 15.09.2010 року їй вперше встановлено втрату професійної працездатності у розмірі 65% по трудовому каліцтву та другу групу інвалідності, з 13 вересня 2010 року по 01 жовтня 2011 року, з датою переогляду 01 жовтня 2011 року. При повторному огляді ОСОБА_3 висновком МСЕК від 08.10.2014 року підтверджено 65% втрати професійної працездатності та другу групу інвалідності, з 01 жовтня 2014 року безстроково.

Позивач вважає, що у зв'язку з отриманою виробничою травмою, їй спричинено моральну шкоду, а тому просила суд стягнути на її користь з ПАТ «Північний ГЗК» в рахунок відшкодування моральної шкоди 892944 грн. без утримання податку з доходів фізичних осіб.

Рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 25 березня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 - задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «Північний ГЗК» на користь ОСОБА_3 у відшкодування моральної шкоди, завданої у зв'язку з ушкодженням здоров'я 45000 грн.

Стягнуто з ПАТ «Північний ГЗК» на користь держави судовий збір у розмірі 551,20 грн.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_1, посилаючись на необґрунтованість рішення суду в частині визначення судом розміру відшкодування моральної шкоди, поставив питання про зміну рішення суду в цій частині та стягнення з відповідача на користь позивача - 892 944 грн. Так, на думку представника позивача, визначений судом розмір моральної шкоди не є справедливою компенсацією за завдані позивачу страждання. Також, апелянт вважає, що суд не повинен був ігнорувати специфічні, конкретні, доречні і важливі аргументи позивача ОСОБА_3, оскільки це суперечить рішенням Європейського суду з прав людини, зокрема Нечипорук і Йонкало проти України та Пронін проти України. На думку представника позивача, судом першої інстанції не взято до уваги тяжкість ушкодження здоров'я позивача, її потребу в постійному лікуванні, зміни у звичайному способі життя позивача, а також не враховано фізичний біль та страждання ОСОБА_3 Крім того, суд не звернув увагу на практику розгляду аналогічних спорів іншими судами.

В апеляційній скарзі представник відповідача ПАТ «Північний ГЗК», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, поставив питання про зміну рішення суду, зменшивши розмір відшкодування моральної шкоди стягнутої з відповідача на користь позивача. Зокрема, на думку апелянта, визначений судом розмір моральної шкоди не відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості. Також, представник ПАТ «Північний ГЗК» посилався на те, що позивачем не було надано до суду доказів вини відповідача в отриманні нею виробничої травми. Представник відповідача вважає, що основною причиною нещасного випадку є свідоме та грубе порушення трудової і виробничої дисципліни самою позивачкою ОСОБА_3 Крім того, на думку апелянта, судом не було встановлено порушень ПАТ «Північний ГЗК» обов'язку забезпечити позивачу безпечні та нешкідливі умови праці.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають відхиленню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 з 09 листопада 2006 року по 12 вересня 2010 року працювала електромонтером з обслуговування підстанцій у цеху мереж та підстанцій ПАТ «Північний ГЗК». (а.с.6-9)

Під час виконання трудових обов'язків 17.05.2010 року з ОСОБА_3стався нещасний випадок (коротке замикання та виникнення електричної дуги), внаслідок якого остання отримала виробничу травму з діагнозом: термічний опік обличчя ІІ ст., верхніх та нижніх кінцівок ІІІ А-Б ст. - 20% поверхні тіла, токсемія. Травма відноситься до категорії тяжкої. (а.с.28,29)

Згідно з Актом форми Н-1 про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом №7/V від 07 червня 2010 року (а.с.10-16) та Актом форми Н-5 про спеціальне розслідування нещасного випадку від 07 червня 2010 року (а.с.17-23), вказаний нещасний випадок визнано таким, що пов'язаний з виробництвом. Причиною нещасного випадку, що стався з ОСОБА_3, встановлено невиконання вимог інструкцій з охорони праці; невиконання посадових обов'язків. Особами, які допустили порушення вимог законодавства про охорону праці, зазначено: електромонтера з обслуговування підстанцій - позивача ОСОБА_3 та начальника зміни ОСОБА_4

Висновком МСЕК від 15.09.2010 року (а.с.27) позивачу первинно встановлено втрату професійної працездатності по трудовому каліцтву у розмірі 65% та другу групу інвалідності, з 13.09.2010 року по 01.10.2011 року, з датою переогляду 01.10.2011 року. При повторному огляді висновком МСЕК від 08.10.2014 року підтверджено 65% втрати професійної працездатності ОСОБА_3 та друга група інвалідності, з 01 жовтня 2014 року безстроково. (а.с.26)

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 посилалась на те, що у зв'язку з отриманою виробничою травмою та встановленням ступеня втрати професійної працездатності, їй спричинено моральну шкоду, яку має компенсувати відповідач.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_3, суд першої інстанції керувався вимогами ст. 153, 173, 237-1 КЗпП України, й виходив з обов'язку відповідача відшкодувати на користь позивача моральну шкоду у зв'язку з отриманою нею на виробництві травмою.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду з огляду на наступне.

Статтею ст. 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.

Відповідно до вимог ст. 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до роз'яснень, які містяться в п. п. 1-1.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (з подальшими змінами і доповненнями), відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров'я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку.

Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (далі Закон № 1105-XIV), Закону від 14 жовтня 1992 року №2694-XII «Про охорону праці» (у редакції Закону від 21 листопада 2002 року №229-IV), КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів.

Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 18 квітня 2012 року у справі № 6-26цс12, і в силу ст.214, 360-7 ЦПК Україну, яка має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при виборі та застосуванні правової норми до спірних правовідносин.

Правова основа, економічний механізм та організаційна структура загальнообов'язкового державного соціального страхування громадян від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які призвели до втрати працездатності або загибелі застрахованих на виробництві та пов'язана з цим діяльність Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України регулюється, зокрема Законом України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV (далі - Закон).

Відповідно до ст. 1 Закону № 1105-XIV завданнями страхування від нещасного випадку є, зокрема, відшкодування шкоди, пов'язаної з втратою застрахованими особами заробітної плати або відповідної її частини під час виконання трудових обов'язків, надання їм соціальних послуг у зв'язку з ушкодженням здоров'я.

Нещасний випадок - це обмежена в часі подія або раптовий вплив на працівника небезпечного виробничого фактора чи середовища, що сталися у процесі виконання ним трудових обов'язків, внаслідок яких заподіяно шкоду здоров'ю або настала смерть (ч. 1 ст. 14 Закону № 1105-XIV).

Відповідно до підп. «Є» п.1 ч.1 ст.21 Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV «Про загальнообов'язкове державне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», у редакції від 22.07.2005 року, у разі настання страхового випадку Фонд соціального страхування від нещасних випадків зобов'язаний у встановленому законодавством порядку, своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому.

Частиною 3 ст. 28 цього Закону, у редакції від 22.07.2005 року, зазначено, що при наявності факту спричинення моральної шкоди потерпілому проводиться страхова виплата за моральну шкоду.

Відповідно до п. 27 ст. 77 Закону України «Про державний бюджет України на 2006 рік» та п. 22 ст. 71 Закону України «Про державний бюджет на 2007 рік» зупинено дію абз. 4 ст. 1, підп. «Є» п. 1 ч. 1 ст. 21, ч. 3 ст. 28 та ч. 3 ст. 34 Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV «Про загальнообов'язкове державне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», а з 01.01.2008 року відшкодування Відділенням Фонду моральної (немайнової) шкоди застрахованим особам і членам їх сімей незалежно від часу настання страхового випадку припинено.

Рішенням Конституційного Суду України від 08.10.2008 року 20-рп/2008 (справа про страхові виплати), визначено, що саме право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки ст. 237-1 КЗпП України (для потерпілих) та ст. 1167 ЦК України (для членів сімей потерпілих) їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

Враховуючи те, що на час виникнення у ОСОБА_3 права на відшкодування моральної шкоди вищезазначені положення ст.ст. 21, 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», котрі передбачали відшкодування моральної шкоди, не діяли, відповідно до ст. 237-1 КЗпП України обов'язок по відшкодуванню моральної шкоди судом першої інстанції обґрунтовано покладено на підприємство, під час роботи на якому позивач отримала виробничу травму.

Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Доводи апеляційної скарги представника відповідача про те, що судом не було встановлено порушень ПАТ «Північний ГЗК» обов'язку забезпечити позивачу безпечні та нешкідливі умови праці, колегія суддів не може взяти до уваги, оскільки висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди, підтверджується матеріалами справи, а саме: актами форми Н-5 і Н-1 від 07 червня 2010 року (а.с.10-16, 17-23), якими встановлено, що особою, дія чи бездіяльність якої призвели до нещасного випадку, окрім позивача ОСОБА_3, є ОСОБА_4 - начальник зміни у цеху мереж та підстанцій ПАТ «Північний ГЗК», яка не скористалась правом на припинення робіт при виникненні факторів, які загрожують життю або здоров'ю людей.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з правильним висновком суду першої інстанції про порушення керівництвом підприємства, де працювала позивач, ст. 153 КЗпП України, ст. 13 Закону України «Про охорону праці», якими передбачений обов'язок власника або уповноваженого ним органу створити на робочому місці умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці, та наявності підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди у зв'язку з отриманою виробничою травмою.

Посилання представника ПАТ «Північний ГЗК» в апеляційній скарзі на те, що позивачем не було надано до суду доказів вини відповідача в отриманні нею виробничої травми не приймаються до уваги колегією суддів, оскільки причини настання нещасного випадку та обставини щодо незабезпечення відповідачем позивачу безпечних та нешкідливих умов праці встановлені Актом форми Н-1 про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом № 7/V від 07.06.2010 року (а.с.10-16) та Актом форми Н-5 про спеціальне розслідування нещасного випадку від 07.06.2010 року (а.с.17-23), складених комісією з розслідування вказаного нещасного випадку та затвердженого Начальником Криворізького гірничопромислового територіального управління Держгірпромнагляду, які міститься у матеріалах справи та є дійсними.

Наявність у діях позивача ОСОБА_3 порушень вимог інструкцій з охорони праці не впливає на її право на відшкодування завданої їй моральної шкоди у зв'язку з отриманим трудовим каліцтвом, яке виникло внаслідок незабезпечення відповідачем позивачу безпечних та нешкідливих умов праці, а має враховувати під час визначення розміру грошового відшкодування моральної шкоди спричиненої позивача, тому колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги в цій частині

Колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивача, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Зокрема, судом враховано характер отриманої ОСОБА_3 професійної травми, відсоток втрати нею професійної працездатності, стан здоров'я потерпілої, тяжкість вимушених змін у її життєвих і виробничих стосунках, неможливість відновлення попереднього стану. Тому доводи апеляційних скарг про те, що визначений судом розмір моральної шкоди не відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки вони спростовуються вказаними висновками суду.

Колегія суддів не може погодиться з доводами апеляційної скарги представника позивача про те, що сума справедливої компенсації за завдану ОСОБА_3 моральну шкоду не повинна бути менша, ніж 892 944 грн., оскільки дана сума компенсації є значно завищеною та не відповідає обставинам даної спрви, які були встановлені судом, що узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі - Суд). Зокрема в рішенні Нечипорук та Йонкало проти України, № 42310/04, 21.04.2011, Суд визнав вимогу заявників про відшкодування їм нематеріальної шкоди в розмірі 80 000 надмірною і встановив відшкодування в розмірі 35 000 євро, і лише першому заявникові, а в у справі Юрій Волков проти України, № 45872, 19.12.2013 р. була встановлена Судом компенсація нематеріальної шкоди в розмірі 4 500 євро, попри те, що заявник просив 30 000 євро.

Доводи апеляційної скарги представника позивача щодо неврахування судом першої інстанції судової практики щодо розгляду аналогічних справи є безпідставними та суперечать чинному законодавству, згідно якого суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (ч.1 ст. 8 ЦПК України).

Посилання представника позивача в апеляційній скарзі на неврахування судом першої інстанції тяжкості ушкодження здоров'я позивача, її потребу постійному лікуванні, зміни у звичайному способі життя позивача, а також не враховано фізичний біль та страждання ОСОБА_3, відхиляються колегією суддів, оскільки при визначенні розміру грошового відшкодування позивачу завданої їй моральної шкоди внаслідок трудового каліцтва, судом першої інстанції було враховано характер виробничої травми позивача, стан здоров'я потерпілої, тяжкість вимушених змін у її життєвих і виробничих стосунках, а доводи апеляційної скарги представника позивача в цій частині зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду в їх оцінці.

З цих же підстав колегія суддів не може взяти до уваги доводи апеляційної скарги представника позивача про ігнорування судом специфічних, конкретних, доречних і важливих аргументів позивача ОСОБА_3

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв'язку із чим апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду, на підставі ст.308 ЦПК України, має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_1 та Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» - відхилити.

Рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 25 березня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: