Справа № 461/2149/15 Головуючий у 1 інстанції: Волоско І.Р.
Провадження № 22-ц/783/1090/16 Доповідач в 2-й інстанції: Мусіна Т. Г.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - Мусіної Т.Г.

суддів - Бермеса І.В., Савуляка Р.В.

за участі секретаря - Фейір К.О.

з участю: представника позивача - ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3 та його представника -

адвоката Комара М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 30 листопада 2015 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «І.М.Трейд» до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди,-

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю «І.М.Трейд» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, в якому просивстягнути із ОСОБА_3 на його користь 160 498 грн. 50 коп. заподіяної матеріальної шкоди.

Свій позов позивач обґрунтовував тим, що відповідач, працюючи у ТОВ «І.М.Трейд» на посаді директора відділу продаж, будучи матеріально відповідальною особою, 31 липня 2014 року отримав на складі ТОВ «І.М.Трейд» належні цій юридичній особі підгузники для дітей (в асортименті) з метою їх реалізації третім особам. Проте, отриманий товар ОСОБА_3 привласнив, коштів за нього підприємству не повернув. Таким чином, ОСОБА_3 заподіяно позивачу шкоду в розмірі 160 498,5 гривень, яка складається із вартості отриманого відповідачем товару. Посилаючись на вказане, позивач просив задовольнити його позов.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 30 листопада 2015 року позов задоволено та стягнуто із ОСОБА_3 на користь ТзОВ «І.М.Трейд» 160 498 грн. 50 коп. заподіяної матеріальної шкоди та 1604 грн. судового збору.

Рішення суду оскаржив відповідач.

В апеляційній скарзі зазначає, що позивачем не надано жодного належного доказу, яким би підтверджувався факт отримання ОСОБА_3 31 липня 2014 року на складі ТзОВ «І.М. Трейд» товарно-матеріальних цінностей. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши доводи осіб, які з'явились у судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, передбачених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню: рішення суду підлягає скасування на підставі п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову, виходячи з таких підстав.

Задовольняючи позов в повному розмірі, суд виходив з того, що факт одержання відповідачем товарно-матеріальних цінностей для подальшої реалізації встановлено актом від 07.11.2014р. та показами свідків, тому неотриманням коштів підприємством за одержані відповідачем товарно-матеріальні цінності нанесло шкоду позивачу, яку відповідач зобов'язаний відшкодувати на підставі статей 1166, 1192 ЦК України.

Проте погодитись з таким висновком суду не можна, оскільки суд дійшов його з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення суду є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягали застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні правовідносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини в правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду не відповідає.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_3 працює у відділі маркетингу ТзОВ «І.М.Трейд» на посаді директора відділу продаж з 16 червня 2014 року, що підтверджується наказом № 3 від 16.06.2014р. (а.с. 6) і з ним 16.06.2014р. був укладений договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність як з працівником, що займає посаду директора відділу продаж та виконує роботу, пов'язану із збереженням, перевезенням, обробкою, застосуванням в процесі роботи переданих йому матеріальних цінностей (а.с. 9).

У пред'явленій в суд позовній заяві про стягнення з ОСОБА_3 160 498 грн. шкоди, позивачем зазначено три самостійні підстави для його матеріальної відповідальності: на підставі договору про повну матеріальну відповідальність; одержання відповідачем під звіт за разовою накладною № 76 від 31.07.2014р. для подальшої реалізації товарно-матеріальних цінностей на суму 160 498 грн., за які не відзвітувався; відшкодування шкоди на підставі статей 1166, 1192 ЦК України.

Колегія суддів вважає, що правові підстави для покладення на відповідача відповідальності про відшкодування шкоди із зазначених позивачем підстав відсутні.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Стаття 135-1 КЗпП України встановлює, що письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками, які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт затверджено постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР по праці і соціальних питаннях, Секретаріату Всесоюзної Центральної Ради Професійних спідок від 28 грудня 1977 року № 447/24.

Пленум Верховного Суду України в п8 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» від 29 грудня 1992р. № 14 роз'яснив, що розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (п.1 ст.134 КЗпП), суд зобов'язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно з ст.135-1 КЗпП може бути укладено такий договір та чи був він укладений. При відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладена лише обмежена матеріальна відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди.

У правовому висновку Верховного Суду України від 25 квітня 2012р. у справі № 6-16цс12 зазначено, що договори про повну матеріальну відповідальність з працівниками, чиї посади (виконувана робота) в Переліку не вказані юридичної сили не мають і не можуть бути підставою для матеріальної відповідальності у повному розмірі заподіяної з їх вини шкоди.

Отже, договори про повну матеріальну відповідальність можна укладати в письмовій формі тільки з працівниками визначених категорій. Договори про повну матеріальну відповідальність, укладені з особами, яку не включені до переліку категорій працівників, з котрими можна такі договори укладати, є недійсними.

Таким чином сам по собі факт укладання з працівником договору по повну матеріальну відповідальність не є підставою для покладення матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди за пунктом 1 частини 1 ст. 134 КЗПП України.

Колегією суддів встановлено, що посада, яку займає відповідач, не включена до Переліку посад і робіт категорій працівників, з якими можна укладати договір про повну матеріальну відповідальність.

Колегією суддів встановлено, що посадової інструкції директора відділу продаж на ТзОВ «І.М. Трейд» взагалі не розроблено, що визнав представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції.

З пояснень представників сторін та самого ОСОБА_3 колегією суддів встановлено, що в основний зміст його трудових обов'язків не входило зберігання, перевезення, транспортування та безпосереднє обслуговування товарних і грошових цінностей, він не здійснює функції обліку, охорони або управлінські функції щодо розпоряджання майном та коштами підприємства.

Встановлено, що у функції ОСОБА_3 як директора відділу продаж входило пошук клієнтів для продажу продукції, підписання у клієнта оформленого директором товариства одного примірника договору купівлі-продажу продукції та його повернення разом з товаросупровідними документами.

Колегією суддів встановлено, що жодного внутрішнього нормативного акта про порядок, процедуру обліку, одержання та списання товару, порядок розрахунку, в ТзОВ «І.М.Трейд», з якого можна було б визначити коло матеріально-відповідальних осіб, не було, що визнав представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції.

З врахуванням наведеного, правові підстави матеріальної відповідальності ОСОБА_3, передбачені п.1 ч.1 ст. 134 КЗпП України відсутні.

Колегія суддів вважає, що відсутні правові підстави для покладення на відповідача ОСОБА_3 повної матеріальної відповідальності на підставі одержання під звіт по разовій видатковій накладній № 76 від 31 липня 2014 року товарно-матеріальних цінностей (підгузників для дітей) на суму 160 498 грн. 50 коп. (п.2 ч.1 ст. 134 КЗпП України).

Посилаючись на те, що факт одержання ОСОБА_3 31 липня 2014 року на складі підгузників для дітей на загальну суму 160 498 грн. 50 коп., суд виходив з того, що цей факт підтверджується актом приймання-передачі продукції від 07.11.2014р. та показами свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9

Суд в порушення вимог ст.. 215 ЦПК України не навів в рішенні жодних мотивів, чому відхиляє такий доказ як видаткова накладна № 76 від 31 липня 2014 року, згідно якої товар на суму 160 498, 50 грн. від відповідальної особи постачальника ОСОБА_6 одержав безпосередньо покупець ОСОБА_10 на ім'я якого оформлена вказана видаткова накладна і який своїм підписом на цій накладній ствердив отримання товару (а.с. 11).

У цій накладній не вказаний номер договору укладеного між продавцем та покупцем. Копія договору між ТзОВ «І.М. Трейд» та ОСОБА_11 позивачем не надано суду ні першої, ні апеляційної інстанції протягом усього розгляду справи за відсутності такого.

Акт прийняття продукції за кількістю складений 07.11.2014р, тобто більше ніж через три місяці, на ньому немає підпису ОСОБА_3, який би підтверджував одержання ним товару 31.07.2014р.

Жодного письмового належного доказу, який би підтверджував факт отримання ОСОБА_3 31 липня 2014 року на складі ТзОВ «І.М.Трейд» по вул. Д.Апостола, 8 у м.Львові товарно-матеріальних цінностей позивачем суду не надано.

Допитана судом свідок ОСОБА_6, яка станом на 31.07.2014р. працювала комірником на складі ТОВ «Львівська база медичної техніки» за адресою: м. Львів, вул. Д.Апостола, 8 і яка за її словами 31.07.2014р. відпустила ОСОБА_3 підгузники на суму 160 498,50 грн., дала покази про те, що вона не є працівником ТзОВ «І.М. Трейд», діяла на підставі довіреності від 12.06.2014р. між ТзОВ «І.М.Трейд» та ТзОВ «Львівська база медичної техніки» про право передавати відповідальній особі ТзОВ «І.М.Трейд» видаткові накладні для подальшого відвантаження товару, жодних документів про передачу нею ОСОБА_3 вказаного товару та одержання цього товару ОСОБА_3 не підписувалось, свій підпис на акті від 07.11.2014р. про отримання ОСОБА_3 31.07.2014р. заперечила.

Свідок ОСОБА_8, яка станом на липень 2014 року працювала директором ТзОВ «І.М.Трейд», дала покази про обов'язки ОСОБА_3, які не підтверджені посадовою інструкцією, акт від 07.11.2014р. вважає таким, що складений за наслідками інвентаризації у зв'язку з нестачею, участі в безпосередній передачі ОСОБА_3, як і свідок ОСОБА_12, товару на суму 160 498,50 грн. та одержання ним цього товару 31.07.2014р. не брали та свідком цього не були.

Свідок ОСОБА_9 не є працівником ТзОВ «І.М.Трейд», про допущену ОСОБА_3 недостачу знає зі слів своєї дружини ОСОБА_8, подана ним суду розписка ОСОБА_3 від 04.11.2014р. про зобов'язання принести на фірму ОСОБА_9 до 07.11.2014р. суму в розмірі 15-20 тис. грн.. не може бути належним доказом визнання відповідачем завданої шкоди та зобов'язання її погасити, оскільки із змісту розписки цього не вбачається, а сам позивач ОСОБА_3 цього не визнає, вказує, що це є звичайна розписка, яка випливає з договору позики.

Факт особистого одержання товару на базі 31.07.2014р. ОСОБА_3 категорично заперечує.

З огляду на вказане колегія суддів вважає, що покази зазначених свідків та акт від 07.11.2014р. не можуть бути належними доказами у справі про повну матеріальну відповідальність ОСОБА_3 з врахуванням положень ч.1 ст. 58 ЦПК України, оскільки не містять інформації щодо предмета доказування та ч.2 ст. 59 ЦПК України, оскільки у разі якщо передбачено обов'язкове документальне оформлення показання свідків не можуть братись до уваги.

Колегія суддів вважає, що відсутні правові підстави для покладення на відповідача ОСОБА_3 обмеженої матеріальної відповідальності в межах його середньомісячного заробітку, оскільки згідно ст. 130 КЗПП України підставою такої відповідальності є доведеність факту заподіяння шкоди підприємству працівником при виконанні ним своїх обов'язків винними протиправними діями працівника, проте складу порушення ОСОБА_3 своїх трудових обов'язків, які б призвели до заподіяння шкоди підприємству, колегією суддів не встановлено.

Ураховуючи, що станом на липень 2014 року відповідач перебував з позивачем у трудових відносинах, заподіяння відповідачем шкоди підприємству останнє пов'язує з неналежним виконанням відповідачем своїх трудових обов'язків, відшкодування шкоди у разі доведення такої з вини відповідача, мало вирішуватись із застосуванням норм трудового законодавства.

Між тим, суд першої інстанції незважаючи на різні підстави матеріальної відповідальності відповідача, зазначеними в позовній заяві, без достатніх правових підстав визначив цивільно-майнову відповідальність відповідача за нормами ЦК України, чим допустив порушення норм матеріального права.

Відповідно до ст. 138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду, власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених ст.130 КЗпП України.

Колегія суддів вважає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами підстави та умови як повної так і обмеженої матеріальної відповідальності із зазначених ним підстав, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись п.2 ч.1 ст.307, п.4 ч.1 ст. 309, ч.2 ст. 314, ст.ст. 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 30 листопада 2015 рокускасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «І.М.Трейд» до ОСОБА_3 про відшкодування 160 498 грн. 50 коп. заподіяної матеріальної шкоди - відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «І.М.Трейд» на користь ОСОБА_3 1764 (тисяча сімсот шістдесят чотири) грн. 41 коп. судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржене в касаційному порядку протягом 20-ти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ з дня набрання рішенням апеляційного суду законної сили.

Головуючий Т.Г. Мусіна

Судді: І.В. Бермес

Р.В. Савуляк