Справа № 611/694/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

18 серпня 2016 року Барвінківський районний суд Харківської області в складі:

головуючого - судді Черниха Є.А.

секретаря Левченко Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Барвінкове Харківської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулася до суду з зазначеним позовом, посилаючись на наступне.

24 вересня 2003 року між позивачкою та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу, за яким вона (позивачка) купила у ОСОБА_3 житловий будинок загальною площею 58.3 кв.м (літ. А-1) з господарсько - побутовими спорудами, ворота (літ. N - 1) огорожею (літ. N -2), розташованого по АДРЕСА_1.

В підтвердження наміру та послідуючого оформлення купівлі - продажу житлового будинку, 24 вересня 2003 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 склали угоду про завдаток, за якою сторони дійшли згоди з приводу того, що ОСОБА_3 продасть житловий будинок ОСОБА_1 за 12 000 грн.. При цьому вказану суму грошей ОСОБА_3 отримала при складанні угоди. Вказаний житловий будинок належав ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивачка зазначає про те, що добросовісність набуття нею житлового будинку підтверджується укладенням угоди про завдаток та передачі 12 000 грн. суми вартості вказаного житлового будинку.

Крім того, позивачка вказує і на те, що її володіння є відкритим, оскільки вона з часу купівлі житлового будинку проживає у ньому та користується земельною ділянкою.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивачка зазначає і про те, що вона володіє спірним майном з моменту укладення угоди пр. завдаток від 24 вересня 2003 року, тобто близько 13 років.

Посилаючись на викладене, а також на те, що відповідач не заперечує проти володіння і користування ним (позивачем) майном, однак періодично ставить під сумнів законність такого володіння та користування під час розмов, зазначаючи, що вона (позивач) не є повноцінним власником майна, позивач просить задовольнити її вимоги, визнати за нею право власності на вказане нерухоме майно.

Позивачка, будучи належним чином повідомлена про дату, час та місце слухання справи, до суду не з?явилася, подала заяву про слухання справи у її відсутність, просила позов задовольнити.

Відповідач у судове засідання не з?явився. Подав заяву про слухання справи у його відсутність, проти позову не заперечував.

Враховуючи що розгляд справи відбувся у відсутність сторін відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Відповідно до ч.ч. 1,4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов?язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може бути ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЦПК України, письмовими доказами є будь - які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Згідно з п. 27 Постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року «Про застосування цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» виходячи з принципу процесуального рівноправ?я сторін та враховуючи обов?язок кожної сторони довести ті обставини, на які посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Судом забезпечено усім учасникам можливість для реалізації їх прав для надання та витребування доказів, усі вони долучені до справи і досліджені.

При аналізі доказів суд керується положеннями ст. 60 ЦПК України про те, що обов'язки доказування і подання доказів покладається на сторони, і виходить лише із тих доказів, які надані ними під час розгляду справи.

Оцінивши належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатній і взаємний зв?язок наявних у справі доказів в їх сукупності, суд дійшов до наступного.

Як встановлено в судовому засіданні і вбачається з матеріалів справи, 24 вересня 2003 року між позивачкою та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу, за яким вона (позивачка) купила у ОСОБА_3 житловий будинок загальною площею 58.3 кв.м (літ. А-1) з господарсько - побутовими спорудами, ворота (літ. N - 1) огорожею (літ. N -2), розташованого по АДРЕСА_1.

В підтвердження наміру та послідуючого оформлення купівлі - продажу житлового будинку, 24 вересня 2003 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 склали угоду про завдаток, за якою сторони дійшли згоди з приводу того, що ОСОБА_3 продасть житловий будинок ОСОБА_1 за 12 000 грн.. При цьому вказану суму грошей ОСОБА_3 отримала при складанні угоди. Вказаний житлови будинок належав ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла.

Технічний паспорт на житловий будинок виготовлявся на ім?я ОСОБА_1

Частиною 1 ст.181 ЦК України визначено, що до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Згідно абзацу 3 частини 2 ст.331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ч.ч.2,3,4 ст.3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов:

1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення;

2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов'язкової реєстрації.

Будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною третьою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 28 цього Закону.

За правовим висновком Верховного Суду України від 13.06.2012 року у справі № 6-54цс12, відповідно до ст.ст. 2, 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень даних про право власності особи на об?єкт нерухомого майна, збудований до набрання зазначеним Законом чинності, не породжує в особи цього права, а засвідчує офіційне визнання і підтвердження державою факту наявності в особи цього права. Право власності на збудований до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» об'єкт нерухомого майна виникає в порядку, який існував на час його будівництва.

Оскільки спірний об?єкт нерухомості було завершено будівництвом у 1954 році, то набуття права власності на нього відповідачем регулювалось ЦК України (в редакції 1963 року) та ЗУ «Про власність», які були чинними на той час.

Так, відповідно до ст.4 ЦК України (в редакції 1963 року), цивільні права і обов'язки виникають з підстав, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР, а також з дій громадян і організацій, які хоч і не передбачені законом, але в силу загальних начал і змісту цивільного законодавства породжують цивільні права і обов'язки.

Відповідно до цього цивільні права і обов'язки виникають:

з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать;

з адміністративних актів, у тому числі для державних, кооперативних та інших громадських організацій - з актів планування;

в результаті відкриттів, винаходів, раціоналізаторських пропозицій, створення творів науки, літератури і мистецтва;

внаслідок заподіяння шкоди іншій особі, а так само внаслідок придбання або збереження майна за рахунок коштів іншої особи без достатніх підстав;

внаслідок інших дій громадян і організацій;

внаслідок подій, з якими закон пов'язує настання цивільно-правових наслідків.

Статтею 12 ЗУ «Про власність» визначено, що праця громадян є основою створення i примноження їх власності.

Громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом.

Наведені норми дають підстави для висновку, що спірний будинок є об?єктом нерухомого майна, а також, що відповідач з моменту закінчення будівництва спірного об?єкта нерухомості та введення його в експлуатацію набув право власності на це майно.

Згідно ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.344 ЦК України (який набрав чинності з 01.01.2004 року), особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 07.02.1014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз?яснено, що відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).

Пунктом 14 вказаної Постанови визначено, що виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв'язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю.

Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").

Як встановлено в судовому засіданні, позивачка добросовісно набула спірне майно, з моменту укладення договору відкрито та безперервно використовує спірне нерухоме майно.

Згідно ч.4 ст.174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Абзацом 6 п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», за змістом частини четвертої статті 174 ЦПК у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом.

При таких обставинах, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку, що позивач набув право власності за набувальною давністю на нерухоме майно. Крім того, суд приймає і визнання відповідачем вимог позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10, 60, 61, 88, 174, 179, 212, 214 ЦПК України, ст.ст.181, 328, 331, 344 ЦК України, ст.4 ЦК України (в редакції 1963 року), ст..12 ЗУ «Про власність»,ст.3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Постановою Пленуму Верховного Суду України від 07.02.1014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок загальною площею 58.3 кв.м (літ. А-1) з господарсько - побутовими спорудами, ворота (літ. N - 1) огорожею (літ. N -2), розташованого по АДРЕСА_1.

Рішення сторонами може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом протягом 10 днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення виготовлено 18 серпня 2016 року

Суддя Є.А. Черних.