Ухвала

іменем україни

17 серпня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Іваненко Ю.Г., Кафідової О.В., Савченко В.О.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права власності на Ѕ частини домоволодіння, за касаційною скаргою ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Луганської області від 10 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним позовом, мотивуючи його тим, що з 18 вересня 2004 року вона знаходиться з відповідачем у зареєстрованому шлюбі.

03 листопада 2006 року за спільні кошти подружжя ОСОБА_4 придбали житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1

Купівлю зазначеного будинку за 15 000,00 грн здійснено з коштів сімейного бюджету.

Рішенням Кремінського районного суду Луганський області від 10 травня 2007 року було визнано дійсним договір купівлі-продажу будинку від 03 листопада 2006 року та за ОСОБА_5 визнано право власності на спірне нерухоме майно.

08 червня 2007 року право власності ОСОБА_5 на будинок було зареєстроване у Комунальному підприємстві «Кремінське районне бюро технічної інвентаризації».

У 2007 року відповідно до будівельного паспорта сторони за спільні кошти здійснили перебудову житлового будинку № 11 з розширенням його житлової площі з 22,8 до 42,4 кв. м.

Рішенням Кремінського районного суду Луганської області від 03 листопада 2009 року шлюб між сторонами було розірвано, однак сторони продовжують проживати однією сім'єю, реєстрацію розірвання шлюбу в органах РАЦС не здійснено, відповідне свідоцтво про розірвання шлюбу сторони не отримували.

Посилаючись на приписи статей 60, 61 СК України, статті 368 ЦК України позивач просила суд визнати за нею право власності на Ѕ частини житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, який складається: з житлового будинку, загальною площею 81,7 кв. м; сараю площею 9,9 кв. м; сараю, площею 16,3 кв. м; літньої кухні, площею 36,3 кв. м; туалету, площею 1,4 кв. м та паркану.

Рішенням Кремінського районного суду Луганської області від 26 листопада 2015 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частину житлового будинку з господарськими спорудами та будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_1

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 судові витрати на загальну суму 532,60 грн.

Рішенням апеляційного суду Луганської області від 10 березня 2016 року рішення Кремінського районного суду Луганської області від 26 листопада 2015 року скасовано.

У задоволені позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права власності на Ѕ частину домоволодіння відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 та її представник ОСОБА_6 просять скасувати рішення апеляційного суду Луганської області від 10 березня 2016 року, залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача у справі, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Скасовуючи рішення місцевого суду та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво повинно мати місце при наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Доводи касаційної скарги про те, що переобладнання будинку було завершено, сторони проживали в переобладнаному будинку, а також про те, що будівництво недобудованого будинку розпочато за час шлюбу, а тому такий будинок є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, є необґрунтованими.

Так, як встановлено судами попередніх інстанцій рішенням виконкому Кремінської міської ради від 15 березня 2007 року № 166 на ім'я ОСОБА_7 (попередньої власниці спірного будинку) надавався дозвіл на узаконення будівництва літної кухні та сараю.

26 березня 2007 року головним архітектором м. Кремінна були затверджені: архітектурно-технічний паспорт на узаконення вищевказаних споруд та акт обстеження самовільно побудованих будівель від 06 березня 2007 року згідно з даними якого самовільно побудовані літня кухня та сарай можуть бути прийняті в експлуатацію.

Рішенням виконкому Кремінської міської ради від 05 липня 2007 року № 388 відповідачу ОСОБА_5 надавався дозвіл на переобладнання спірного житлового будинку з розширенням та зміною його житлової площі з 22,8 кв. м на 42,4 кв. м.

26 липня 2007 року головним архітектором м. Кремінна було затверджено будівельний паспорт на здійснення вищевказаного переобладнання житлового будинку.

Факт того, що після переобладнання, дозвіл на здійснення якого був отриманий ОСОБА_5, спірний житловий будинок № 11 був прийнятий до експлуатації, документально не підтверджено.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України.

У силу статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна, частки майна дружини та чоловіка є рівними.

При поділі майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, в разі, якщо речі є неподільними, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини четверта, п'ята статті 71 СК України).

Разом з тим, за змістом частини першої статті 376 ЦК України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво, або відведена не для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб (частина п'ята статті 376 ЦК України).

За змістом частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Предметами права власності може бути лише майно, яке складається з речей (стаття 179 ЦК України), сукупності речей та майнових прав (стаття 190 цього Кодексу).

Право володіння, користування та розпорядження своїм майном належить тільки власникові (стаття 317 ЦК України).

До речей як складової поняття майна, зокрема нерухомих, відповідно до положень статті 181 ЦК України належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Права та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (частина перша статті 182 ЦК України).

Відповідно до статті 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів визначається постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року № 534 та іншими нормативними актами Кабінету Міністрів України та Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України.

Відповідно до вимог статей 328 та 329 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

За змістом зазначених норм матеріального права до прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на це новостворене нерухоме майно як об'єкт цивільного обороту не виникає, у такому випадку особа є власником лише матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

У разі неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити компенсацію.

Визнаючи при цьому право власності на матеріали чи обладнання, суд у своєму рішенні має зазначити (назвати) ці матеріали чи обладнання.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинку з юридичної точки зору, об'єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов'язки, відтак є майном, яке за умов, передбачених законом, може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

Аналогічні правові позиції викладені у постановах Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року у справі № 6-388цс15, від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2710цс15, які є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права та має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, згідно з вимогами ст. 360-7 ЦПК України.

З огляду на вищевикладене, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_6 відхилити.

Рішення апеляційного суду Луганської області від 10 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Ю.Г. Іваненко О.В. Кафідова В.О. Савченко