У х в а л а

іменем україни

2 березня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Євтушенко О.І., Іваненко Ю.Г.,

Завгородньої І.М., МартинюкаВ.І.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, Приватного акціонерного товариства «Страхова Група «ТАС» про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, за касаційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Страхова Група «ТАС» на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 5 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 20 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_5, Приватного акціонерного товариства «Страхова Група «ТАС» (далі - ПрАТ «СГ «ТАС») про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Свої вимоги позивачі мотивували тим, що 22 жовтня 2011 року з вини відповідача ОСОБА_5, цивільно-правова відповідальність якого була застрахована ПрАТ «СГ «ТАС», сталася дорожньо-транспортна пригода, унаслідок якої вони отримали травми та було пошкоджено належний

ОСОБА_4 автомобіль «Daewoo Lanos TF69Y», державний номер

НОМЕР_2, чим їм заподіяно майнової та моральної шкоди.

Уточнивши під час розгляду справи позовні вимоги, ОСОБА_3 просив стягнути солідарно із ОСОБА_5 та ПрАТ «СГ «ТАС» на його користь 194 грн 93 коп. на відшкодування майнової шкоди та з

ОСОБА_5 - 10 000 грн на відшкодування моральної шкоди, а

ОСОБА_4 просила стягнути на її користь солідарно з відповідачів

49 490 грн на відшкодування майнової шкоди, а з ОСОБА_5:

96 985 грн 54 коп. на відшкодування майнової шкоди та 10 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 5 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 20 липня 2015 року, позов задоволено частково.

Стягнуто із ПрАТ «СГ «ТАС» на користь ОСОБА_4 49 490 грн на відшкодування майнової шкоди та на користь ОСОБА_3 194 грн 93 коп. на відшкодування майнової шкоди.

Стягнуто із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 45 489 грн на відшкодування майнової шкоди та 7 750 грн на відшкодування моральної шкоди, а на користь ОСОБА_3 - 7 750 грн на відшкодування моральної шкоди.

Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі ПрАТ «СГ «ТАС» просить рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 5 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 20 липня 2015 року скасувати, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив із наявності правових підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Апеляційний суд погодився з такими висновками суду першої інстанції, зазначивши про відповідність рішення суду вимогам матеріального та процесуального права.

Проте з такими висновками судів повністю погодитися не можна.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 315 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив

справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню

до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Зазначеним вимогам закону ухвалені у справі судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що 22 жовтня 2011 року на автодорозі Стрий -Тернопіль - Кіровоград - Знам'янка, поблизу м. Умані, сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Mersedes Benz Е 230», державний номер НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_5 та автомобіля «Daewoo Lanos TF69Y», державний номер НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_3, власником якого є ОСОБА_4

На момент указаної дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність ОСОБА_5 була застрахована у ПрАТ «СГ «ТАС».

Постановою слідчого СВ Уманського РВ УМВС України в Черкаській області від 25 березня 2015 року кримінальне провадження відносно ОСОБА_5 закрито.

Відповідно до висновку експерта від 20 лютого 2015 року № 11 майновий збиток, завданий власнику автомобіля «Daewoo Lanos TF69Y», державний номер НОМЕР_2, у результаті його пошкодження внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, складає 94 469 грн. При цьому експертом встановлено, що вказана сума є ринковою вартістю автомобіля на момент його пошкодження, вартість відновлювального ремонту складає 96 470 грн

52 коп.

Статтею 3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»

(далі - Закон) передбачено, що обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та (або) майну потерпілих унаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Пунктом 22.1 ст. 22 Законувстановлено правило, згідно з яким при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи, і ст. 33 - зобов'язання учасника дорожньо-транспортної пригоди повідомити страховика про дорожньо-транспортну пригоду, зокрема в пп. 33.1.2 п. 33.1

ст. 33 застережено, що учасник дорожньо-транспортної пригоди зобов'язаний вжити заходів для невідкладного, але не пізніше трьох робочих днів, повідомлення страховика, з яким було укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, або у випадках, передбачених цим Законом, МТСБУ про настання дорожньо-транспортної пригоди.

Згідно із п. 35.1 ст. 35 Закону для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику заяву про страхове відшкодування. У цій заяві має міститися: а) найменування страховика, якому подається заява, або МТСБУ; б) прізвище, ім'я, по батькові (найменування) заявника, його місце проживання (фактичне та місце реєстрації) або місцезнаходження; в) зміст майнової вимоги заявника щодо відшкодування заподіяної шкоди та відомості (за наявності), що її підтверджують; г) інформація про вже здійснені взаєморозрахунки осіб, відповідальність яких застрахована, або інших осіб, відповідальних за заподіяну шкоду, та потерпілих; ґ) підпис заявника та дата подання заяви.

Відповідно до п. 32.1 ст. 32 Закону страховик не відшкодовує шкоду, заподіяну при експлуатації забезпеченого транспортного засобу, але за спричинення якої не виникає цивільно-правової відповідальності відповідно до закону.

При цьому згідно із ч. 1 ст. 1187 ЦК Україниджерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використання, зберігання хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утримання диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

За положеннями ч. 1 ст. 1188 ЦК Українишкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на

загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (ч. 2 ст. 1166 ЦК України) відповідач звільняється від обов'язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано не з його вини.

Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК Українипостанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкова для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Відсутність складу злочину, наприклад, у разі відмови у порушенні кримінальної справи, закриття кримінальної справи не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова (ухвала) слідчого, прокурора, суду про відмову в порушенні кримінальної справи або її закриття, закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі у порядку, передбаченому ЦПК (п. 4 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки»).

Крім того, за правилами пп. пп. 37.1.3, 37.1.4 п. 37.1 ст. 37 Закону підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є, зокрема, невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на отримання відшкодування, своїх обов'язків, визначених цим Законом, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди та неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров'ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

Отже, законодавчо визначені підстави для відмови у виплаті страхового відшкодування відсутні.

Як убачається з матеріалів справи, дорожньо-транспортна пригода сталася 22 жовтня 2012 року, матеріали справи не містять даних про звернення позивачів до страхової компанії із заявами про відшкодування шкоди.

Проте зазначені положення законодавчих актів та обставини справи суди на порушення вимог ст. ст. 10, 212 - 215 ЦПК України не врахували; доводи та заперечення сторін належним чином не перевірили; зазначаючи про вину відповідача ОСОБА_5 у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, не навели на підтвердження цього належних і допустимих доказів, пославшись при цьому лише на постанову слідчого про закриття кримінального провадження, не дослідивши її й не оцінивши у сукупності з іншими доказами та обставинами справи, зокрема щодо відсутності даних про звернення позивачів до страховика із заявами про виплату страхового відшкодування, не визначилися з датою спливу законодавчо визначених строків для такого звернення, унаслідок чого дійшли передчасного висновку щодо наявності правових підстав для часткового задоволення позову.

При цьому судами не враховано, що позивачі ставили вимоги про солідарне стягнення майнового й морального відшкодування з відповідачів, хоча вони спільно не завдавали шкоди позивачам (ст. 1190 ЦК України).

Також, визнаючи транспортний засіб фізично знищеним та стягуючи на користь власника його вартість до дорожньо-транспортної пригоди, суди не вирішили питання про передачу залишків автомобіля страховику й залишили поза увагою те, що позивачем не висловлено думку щодо визнання або невизнання автомобіля фізично знищеним, що унеможливлює визначення розміру страхового відшкодування відповідно до положень ст. 30 Закону.

Допущені судами порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права згідно з вимогами

ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених у справі судових рішень із направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова Група «ТАС» задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 5 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 20 липня

2015 року скасувати.

Справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, Приватного акціонерного

товариства «Страхова Група «ТАС» про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик

Судді: О.І. Євтушенко

І.М. Завгородня

Ю.Г. Іваненко

В.І. Мартинюк