АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/92/16Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 44, 48 ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддівОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретаріОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 16 січня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про виселення з приватного житлового будинку та зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна обєктом спільної сумісної власності, розподіл майна, визнання права на житло ,-

в с т а н о в и л а :

13 червня 2014 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_7 про виселення з приватного житлового будинку, посилаючись на те, що у травні 2010 року вона дозволила ОСОБА_7 тимчасово проживати в будинку по вул. Талалихіна в с. Нова Дмитрівка Золотоніського району Черкаської області, який їй належить на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 20 серпня 2008 року, і для придбання якого нею укладено іпотечний договір від 26 серпня 2008 року.

Позивач ОСОБА_6 вказує у позові, що відповідач ОСОБА_7 не брав участі у веденні домашнього господарства, комунальні послуги не сплачував, будь-яких грошових чи матеріальних витрат не проводив, в будинку не зареєстрований. ОСОБА_6 посилається, що має намір здавати будинок в оренду, так як за вказаний будинок нею виплачується кредит, а тому попросила відповідача ОСОБА_7 покинути будинок, на що отримала відмову. В звязку із даними обставинами ОСОБА_6 звернулася до суду із вказаним позовом та просила виселити відповідача ОСОБА_7 з будинку без надання йому іншого житлового приміщення.

11 липня 2014 року ОСОБА_7 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_6 про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна обєктом спільної сумісної власності, розподіл майна, визнання права на житло.

Позивач за зустрічною позовною заявою ОСОБА_7 обґрунтовує свої вимоги тим, що він знайомий з ОСОБА_6 з 2003 року. Тривалий час вони підтримували спочатку дружні, а в подальшому близькі стосунки. З березня 2008 року вони почали проживати однією сімєю без реєстрації шлюбу в належній ОСОБА_6 квартирі АДРЕСА_1, вели спільне господарство, робили спільні покупки предметів побуту, приймали рішення щодо придбання власного житла, їздили разом відпочивати.

20 серпня 2008 року в інтересах їхньої сімї були укладені договори купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,13 га та житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходяться в с. Нова Дмитрівка Золотоніського району Черкаської області, вул. Талалихіна, б/н. Придбаний будинок не був придатним для проживання, в звязку з чим виникла необхідність у проведенні будівельних та ремонтних робіт, про виконання яких ОСОБА_7 домовлявся з будівельниками та іншими спеціалістами. ОСОБА_7 зазначає, що спільно з ОСОБА_6 витрачали кошти на придбання всіх необхідних будівельних матеріалів, оплачувати всі роботи, після закінчення ремонтних робіт вони переїхали проживати у вказаний будинок, як сімя. В новий 2009 рік вони запросили спільних друзів та знайомих і відсвяткували новосілля в даному будинку, що підтверджується показами свідків, які були присутні в них у гостях.

Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_7 вказує у позові, що під час спільного проживання з ОСОБА_6 однією сімєю без реєстрації шлюбу, вони також придбали інші обєкти нерухомого майна : на підставі договору купівлі-продажу від 12 серпня 2008 року нежитлові приміщення за адресою: м. Золотоноша, вул. Черкаська, 116, на підставі договору купівлі-продажу від 11 березня 2010 року нежитлове приміщення в м. Золотоноша, вул. Новоселівська, 1-в, нежитлове приміщення в м. Золотоноші по вул. Новоселівській, 1-е.

У травні 2013 року вони придбали автомобіль НОМЕР_1, легковий, синього кольору. Всі вказані договори купівлі-продажу були оформлені на імя ОСОБА_6, хоча все майно було придбано за їх спільні кошти, так-як між ними були досить тривалі, міцні та довірливі стосунки. Також під час спільного проживання були придбані меблі, побутова техніка, телевізори, предмети необхідні для проживання, що свідчить про їх установлені відносини як подружжя та бажання облаштувати спільний побут.

12 травня 2010 року для закріплення та зміцнення їхніх сімейних відносин вони провели обряд вінчання.

Тому ОСОБА_7 звернувся до суду із даним зустрічним позовом та просив встановити факт проживання однією сімєю його з ОСОБА_6 з березня 2008 року по червень 2014 року; визнати обєктом права спільної сумісної власності набуте ними майно, а саме: жилий будинок з надвірними спорудами по вул. Талалихіна, б/н в с. Нова Дмитрівка Золотоніського району Черкаської області, який згідно з договором купівлі-продажу від 20 серпня 2008 року зареєстрований на імя ОСОБА_6; земельну ділянку, розташовану в с. Нова Дмитрівка Золотоніського району Черкаської області на території Новодмитрівської сільської ради, площею 0,13 га згідно договору купівлі-продажу від 20 серпня 2008 року на імя ОСОБА_6; нежитлове приміщення, розташоване за адресою: м. Золотоноша, вул. Черкаська, 116; нежитлове приміщення в м. Золотоноша, вул. Новоселівська, 1-в; нежитлове приміщення в м. Золотоноша, вул. Новоселівська, 1-е; автомобіль НОМЕР_2, легковий, синього кольору та визнати за ним право власності на 1/2 частину даного майна. Визнати за ОСОБА_7 право на житло в будинку № б/н по вул. Талалихіна в с. Нова Дмитрівка, Золотоніського району, Черкаської області.

17 липня 2015 року ОСОБА_7 подав до суду заяву про збільшення позовних вимог та просив встановити факт проживання однією сімєю його з ОСОБА_6 з березня 2008 року по червень 2014 року; визнати обєктом права спільної сумісної власності набуте ними майно, а саме: жилий будинок з надвірними спорудами розташований по вул. Талалихіна, б/н в с. Нова Дмитрівка Золотоніського району Черкаської області, який згідно з договором купівлі-продажу від 20 серпня 2008 року зареєстрований на імя ОСОБА_6; земельну ділянку, розташовану в с. Нова Дмитрівка Золотоніського району Черкаської області на території Новодмитрівської сільської ради, площею 0,13 га, що по договору купівлі-продажу від 20 серпня 2008 року на імя ОСОБА_6; нежитлове приміщення, розташоване в м. Золотоноша, вул. Черкаська, 116; нежитлове приміщення в м. Золотоноша, вул. Новоселівська, 1-в; нежитлове приміщення в м. Золотоноша, вул. Новоселівська, 1-е; житловий будинок, розташований в м. Золотоноша, вул. Паркова, 8; автомобіль НОМЕР_3, легковий, синього кольору та визнати за ним право власності на 1/2 частину вказаного майна. Визнати за ОСОБА_7 право на житло в будинку № б/н по вул. Талалихіна в с. Нова Дмитрівка, Золотоніського району, Черкаської області.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 16 січня 2015 року позов ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про виселення з приватного житлового будинку залишено без задоволення.

Зустрічний позов ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна обєктом спільної сумісної власності, розподіл майна, визнання права на житло задоволено частково.

Встановлено факт проживання однією сімєю як чоловіка та дружини ОСОБА_7 та ОСОБА_6 з травня 2008 року по січень 2014 року.

Визнано обєктом права спільної сумісної власності : житловий будинок з надвірними спорудами в с. Нова Дмитрівка по вул. Талалихіна, б/н, Золотоніського району, Черкаської області; земельну ділянку в с. Нова Дмитрівка, вул. не вказана на території Новодмитрівської сільської ради, Золотоніського району, Черкаської області загальною площею 0,13 га згідно з договором купівлі-продажу від 20 серпня 2008 року; нежитлове приміщення розташоване в м. Золотоноша, Черкаської області по вул. Черкаська, 116а; нежитлове приміщення в м. Золотоноша, Черкаської області по вул. Новоселівська, 1в; нежитлове приміщення розташоване в м. Золотоноша, Черкаської області по вул. Новоселівська, 1е; автомобіль Volkswagen Caddy номерний знак CA9998 AК 2013 року випуску, легковий, синього кольору.

Визнано за ОСОБА_7 право власності на 1/2 частину спільного сумісного майна подружжя, а саме на: 1/2 частину житлового будинку з надвірними спорудами в с. Нова Дмитрівка по вул. Талалихіна, б/н, Золотоніського району, Черкаської області; на 1/2 частину земельної ділянки в с. Нова Дмитрівка, вул. не вказана на території Новодмитрівської сільської ради, Золотоніського району, Черкаської області загальною площею 0,13 га згідно з договором купівлі-продажу від 20 серпня 2008 року; на 1/2 частину нежитлового приміщення, розташованого в м. Золотоноша, Черкаської області по вул. Черкаська, 116а; на 1/2 частину нежитлового приміщення в м. Золотоноша, Черкаської області по вул. Новоселівська, 1в; на 1/2 частину нежитлового приміщення, розташованого в м. Золотоноша, Черкаської області по вул. Новоселівська, 1е; на 1/2 частину автомобіля Volkswagen Caddy номерний знак СА 9998АК 2013 року випуску, легковий, синього кольору.

Визнано за ОСОБА_7 право на житло в будинку № б/н по вул. Талалихіна в с. Нова Дмитрівка, Золотоніського району, Черкаської області.

В іншій частині позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави судовий збір в сумі 3654 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_8 подала на нього апеляційну скаргу. В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що рішення ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, не ґрунтується на належних та допустимих доказах. Судом допущено неповне зясування обставин, що мають значення у справі. Суд при ухваленні рішення керувався лише доказами ОСОБА_7 та не брав до уваги докази, які вона надавала або невірно їх тлумачив, спростовуючи істину, що свідчить про неповне зясування обставин справи. Просить скасувати рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 16 січня 2015 року у справі та виселити ОСОБА_7 з приватного житлового будинку у с. Нова Дмитрівна Золотоніського району Черкаської області по вул. Талалихіна. Судові витрати покласти на ОСОБА_7

Рішенням колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Черкаської області від 28 травня 2015 року рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 16 січня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено. Виселено ОСОБА_7 з житлового будинку по вул. Талалихіна, б/н, с. Нова Дмитрівка Золотоніського району Черкаської області без надання іншого житлового приміщення. В зустрічному позові ОСОБА_7 відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 жовтня 2015 року рішення апеляційного суду Черкаської області від 28 травня 2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін та їх представників, які зявилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Вирішуючи спір, та відмовляючи у задоволенні первісних позовних вимог про виселення відповідача з приватного житлового будинку, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості вимог, вважаючи, що позовні вимоги про виселення відповідача не підтверджені доказами.

Задовольняючи частково позовні вимоги зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з їх доведеності, дійшов висновку про встановлення факту проживання однією сімєю як чоловіка та дружини сторін з травня 2008 року по січень 2014 року, та визнав обєктом права спільної сумісної власності подружжя майно, придбане в період проживання сторін у фактичних шлюбних відносинах, визнавши за позивачем за зустрічним позовом право власності на 1/2 частину вказаного спільного майна подружжя, та задовольнив вимогу про визнання права на житло в будинку № б/н по вул. Талалихіна в с. Нова Дмитрівка Золотоніського району Черкаської області, оскільки даний будинок є спільною сумісною власністю сторін, тому у позивача за зустрічним позовом виникає право на проживання в ньому.

Судом відмовлено в задоволенні позовних вимог в частині визнання за позивачем права власності на 1/ 2 житлового будинку по вул. Парковій, 8 в м. Золотоноша Черкаської області, оскільки факт спільного проживання сторін судом встановлено з травня 2008 року, а вказаний будинок придбано в березні 2008 року.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції є вірними, такими що відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірності кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони знайомі з 2003 року та тривалий час підтримували дружні стосунки. На час знайомства проживали в м. Золотоноша.

Згідно п. 5 частини 1 статті 256 ЦПК України передбачено, суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_7 зазначав, що з березня 2008 року вони стали проживати з ОСОБА_6 як одна сімя в її квартирі, яка знаходиться в АДРЕСА_2, вели спільне господарство. Дана квартира належала ОСОБА_6

Однак, суд першої інстанції, оцінюючи докази по справі в їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку, що сторони почали проживати спільно однією сімєю з травня 2008 року в м. Черкаси у квартирі ОСОБА_6 за № 22 по вул. Крупської, 18, тому задовольнив вимоги зустрічного позову частково, встановивши факт проживання сторін однією сімєю з травня 2008 року по січень 2014 року.

Судом першої інстанції встановлено, що відбувся обряд вінчання сторін, що підтверджує їх спільне проживання сторін однією сімєю як чоловіка та дружини, про що свідчить наявне в матеріалах справи свідоцтво про вінчання від 12 травня 2010 року (т.1 а. с. 31).

Факт спільного проживання сторін однією сімєю як подружжя вбачається із даних відмовного матеріалу за № 2509 Золотоніського МВ УМВС в Черкаській області, постанови ВКМСД Золотоніського МВ УМВС України від 08 листопада 2011 року про відмову в порушенні кримінальної справи по факту, викладеному в заяві громадянки ОСОБА_9, 06.04. ІНФОРМАЦІЯ_1, з якої вбачається, що при зверненні до правоохоронних органів ОСОБА_6 вказувала своє прізвище, як заявника, «Чирва», тобто ОСОБА_6 вважала себе дружиною ОСОБА_7 (т.2 а. с.88). Із даних протоколу усної заяви (повідомлення) про злочин від 07 листопада 2011 року, із пояснень від 07 листопада 2011 року, із заяви від 08 листопада 2011 року та із супровідного листа Золотоніського МВ УМВС України в Черкаській області від 09 листопада 2011 року вбачається, що особа вказувала своє прізвище ОСОБА_9, а не ОСОБА_6, звертаючись до правоохоронних органів по факту пошкодження паркану по вул. Талалихіна с. Нова Дмитрівна (т.2 а. с. 89, 90, 93).

Також матеріали справи містять фотокартки, які свідчать про спільне проведення сторонами вільного часу, спільні поїздки на відпочинок за кордон, санаторно курортне лікування.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 3 СК України сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки.

Як вбачається із матеріалів справи заочним рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 27 грудня 2007 року розірвано шлюб між ОСОБА_10 та ОСОБА_7 (т. 1 а. с. 217).

Згідно даних актового запису про розірвання шлюбу № 20 від 03 жовтня 2014 року шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_10 розірвано на підставі державної реєстрації розірвання шлюбу згідно рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 27.12. 2007 року, що підтверджується копією актового запису, яка міститься в матеріалах справи, належним чином завіреною згідно з оригіналом т. 4 а. с. 28.

Доводи апелянта є необґрунтованими та безпідставними, про те що заочне рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 27.12. 2007 року про розірвання шлюбу між ОСОБА_7 та ОСОБА_10 не може бути прийнято судом як належний та допустимий доказ, оскільки є на думку апелянта ОСОБА_6 сфальсифікованим, та що ОСОБА_7 перебував у шлюбі з ОСОБА_10 до 2010 року, який не був розірваний, оскільки ОСОБА_7 звертався до суд з позовом про розірвання шлюбу в 2010 році, та було ухвалено рішення про розірвання шлюбу 16 квітня 2010 року, а тому встановлення факту проживання однією сімєю сторін не ґрунтується на вимогах закону.

Як вбачається із матеріалів справи рішення Придніпровського районного суду від 16 квітня 2010 року скасовано ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 24 вересня 2014 року, провадження у справі закрито, оскільки набрало законної сили рішення суду, ухвалене з приводу спору між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав від 27.12. 2007 року.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 27.12. 2007 року про розірвання шлюбу між ОСОБА_7 та ОСОБА_10 набрало законної сили, є чинним, в установленому законом порядку на підставі даного рішення вчинено актовий запис про розірвання шлюбу. Належних та допустимих доказів, що дане рішення про розірвання шлюбу є сфальсифікованим апелянтом не надано, тому вказані доводи не підлягають до задоволення.

Не підлягають до задоволення також доводи апелянта про те, що суд першої інстанції , розглядаючи спір, не взяв до уваги довідку квартального комітету № 23 від 17 серпня 2014 року, яка свідчить про проживання її з чоловіком ОСОБА_11 по вул. Баха, 150 м. Золотоноша в період з 22 грудня 2005 року по 05 жовтня 2010 року, оскільки вказані дані проживання ОСОБА_6 з колишнім чоловіком ОСОБА_11 та вказаний нею період спростовуються доказами по справі, яким судом першої інстанції дана належна оцінка.

Так, із матеріалів справи вбачається, що шлюб між ОСОБА_11 та ОСОБА_6 було розірвано, рішенням суду від 07.12. 2006 року. Із даних самої довідки, в якій зазначено, що «довідка видана ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, що проживає за адресою ІНФОРМАЦІЯ_2, але прописана АДРЕСА_3, про те, що за цією адресою проживали ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_3 і ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_4, яка проживала з 22 грудня 2005 року по 05 жовтня 2010 року», тобто виходячи із змісту даної довідки доводи апелянта спростовуються, так як вказаний період проживання зазначений для ОСОБА_13 (т.3 а. с. 130). Сама апелянт ОСОБА_6, подаючи заяву від 08 листопада 2006 року про поділ майна подружжя ( справа № 2-53/ 2007 року, яка долучена до матеріалів справи судом першої інстанції ), вказувала в позові, що проживає окремо від колишнього чоловіка зі своєю матірю, та веде окремо від нього домашнє господарство.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 17 квітня 2015 року за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_11 про виселення з житлового будинку та за зустрічним позовом ОСОБА_11 до ОСОБА_6, третя особа ОСОБА_7 про встановлення факту проживання однією сімєю та визнання права спільної власності, яким відмовлено в задоволенні первісного та зустрічного позову, вказано судом, що не знайшли підтвердження доводи щодо встановлення факту проживання однією сімєю з липня 2007 року по березень 2010 року, оскільки кожна із сторін підтримувала сімейні стосунки з іншими особами, а згідно даних довідки про склад сімї № 11 від 06. 01. 2015 року ОСОБА_14 проживає з чоловіком ОСОБА_11 за адресою АДРЕСА_4 з квітня 2007 року по даний час, що повністю спростовує доводи апелянта ОСОБА_6 про її проживання та ведення спільного господарства з колишнім чоловіком ОСОБА_11 ( т. 4 а. с. 23 24 ).

Також не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції як на належний та допустимий доказ посилання апелянта на висновок по результатам проведення перевірки від 30.09. 2014 року Соснівського РВ УМВС в м. Черкаси за заявою ОСОБА_6 про встановлення факту проживання однією родиною з ОСОБА_7 в АДРЕСА_5 в період часу з 2008 року по теперішній час, який доданий до апеляційної скарги ОСОБА_6, після ухвалення рішення судом першої інстанції (т. 3 а.с.129 ).

Колегія суддів вважає, що даний висновок від 30.09. 2014 року не може бути взятий до уваги як належний та допустимий доказ, оскільки із змісту даного висновку вбачається, що дільничим інспектором на підставі заяви ОСОБА_6 від 29.04. 2014 року було проведено перевірку щодо проживання однією родиною сторін за вказаною вище адресою в період з 2008 року по теперішній час, що не є компетенцією районного відділу та його працівників, оскільки ними розглядаються заяви про правопорушення чи вчинення злочинів, забезпечення правопорядку в певному населеному пункті, а не встановлення факту проживання осіб спільно однією сімєю чи окремо.

Посилання апелянта, що судом не досліджено в повному обсязі доказів по справі, що прийнято до уваги пояснення свідків, допитаних в суді першої інстанції лише з боку ОСОБА_7, а не враховано пояснення свідків, так як перелічено одним рядком, яких вказувала ОСОБА_6 є безпідставними та необґрунтованими, оскільки суд в сукупності з іншими доказами по справі дав оцінку показам свідків щодо факту спільного проживання сторін, проведення ремонту та будівельних робіт в будинку, в якому сторони спільно проживали, їх спільному відпочинку за кордоном.

Також апелянт ОСОБА_6 під час попереднього розгляду справи в суді апеляційної інстанції та під час повторного розгляду справи судом апеляційної інстанції після скасування судом касаційної інстанції рішення суду апеляційної інстанції від 28 травня 2015 року, подавала суду докази, які нею не були подані в суді першої інстанції щодо майна, яке вона вважає належить їй на праві власності, оскільки придбано за її особисті кошти.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що не підлягають до задоволення доводи ОСОБА_6 про те, що ОСОБА_7 не було доведено факту їх проживання однією сімєю, а свідчення свідків з його сторони можуть довести лише їх дружні стосунки у період до 2010 року, оскільки апелянтом не надано доказів на спростування протилежного.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який задовольнив частково позовні вимоги ОСОБА_7, оскільки вважає, що суд першої інстанції вірно виходив з того, що позивачем за зустрічним позовом доведено факт перебування його з ОСОБА_6 у період з травня 2008 року по січень 2014 року у фактичних шлюбних відносинах і проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу, а також ведення спільного господарства та наявності єдиного сімейного бюджету.

Сторони мали постійне місце роботи в м. Золотоноша, ними було прийнято рішення про придбання для проживання в м. Золотоноша домоволодіння.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається із матеріалів справи, що 20 серпня 2008 року згідно договорів купівлі-продажу на імя ОСОБА_6 було придбано за спільні із ОСОБА_7 кошти земельну ділянку площею 0,13 га та житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться в с. Нова Дмитрівка Золотоніського району Черкаської області, який був непридатний для проживання, оскільки у ньому не були зроблені внутрішні роботи, не підведені комунікації, в звязку із чим сторони зробили ремонт, де і зустрічали новорічні свята 2009 року.

Із матеріалів справи також вбачається, що за спірний період часу на імя ОСОБА_6 придбано нежитлове приміщення розташоване в м. Золотоноша, Черкаської області по вул. Черкаська, 116а; нежитлове приміщення в м. Золотоноша, Черкаської області по вул. Новоселівська, 1в; нежитлове приміщення розташоване в м. Золотоноша, Черкаської області по вул. Новоселівська, 1е; автомобіль Volkswagen Caddy номерний знак CA9998 AК 2013 року випуску, легковий, синього кольору, що підтверджується даними відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відомостей про іпотеку ( т.1. а.с.43 52 ).

Твердження апелянта ОСОБА_6, що суд без належного доказу визнав спільною сумісною власністю земельну ділянку в с. Нова Дмитрівка Золотоніського району площею 0, 13 га згідно договору купівлі - продажу від 20.08. 2008 року є необґрунтованими, оскільки спростовуються матеріалами справи, договором купівлі продажу від 20.08. 2008 року земельної ділянки ( т.1 а. с.4- 5 ), даними відомостей з реєстру вказаному вище та довідки сільської ради с. Нова Дмитрівка від 16.06. 2014 року за № 581 ( т.4 а. с. 18).

Безпідставними є посилання ОСОБА_6 на копії накладних, які вона вважає підтверджують факт спільного господарства з ОСОБА_11 в зазначений період, оскільки судом згідно ухваленого рішення, як зазначалось вище відмовлено у встановленні такого факту, а дані накладні є підтвердженням підприємницької діяльності колишнього подружжя.

Відповідно до вимог ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є обєктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Зокрема, ст. 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно розяснення п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, що при застосуванні ст. 74 СК, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Доводи апелянта ОСОБА_6 про те, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 35 ЦПК України судом першої інстанції не залучено до участі у розгляді справи третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, оскільки визнання спільною сумісною власністю майна зачіпає інтереси банку, з яким укладено кредитний договір не підлягають задоволенню, так як сторонами дане клопотання в суді першої інстанції не заявлялось, сама ОСОБА_6 взагалі не визнає жодних позовних вимог за зустрічним позовом, наполягаючи, що все майно належить лише їй, та не підлягає визнанню як спільне сумісне майно сторін, які перебувають у фактичних шлюбних відносинах.

Колегія суддів згідно ЦПК України не має повноважень на залучення третіх осіб без самостійних вимог щодо предмету спору під час перегляду справи апеляційною інстанцією. Крім того, колегія суддів звертає увагу, що за захистом порушених прав звертається сама особа чи юридична особа, а банк за захистом свого права до суду не звертався, тому у апелянта ОСОБА_6 немає повноважень захищати права та інтереси банку, враховуючи, що згідно умов іпотечного договору для нового власника чи співвласника умови іпотечного договору є обовязковими.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що набуте ОСОБА_7 та ОСОБА_6 за час фактичних шлюбних відносин майно згідно з нормами ст. 60 і ст. 74 СК України належить їм на праві спільної сумісної власності.

Між сторонами не укладалися договори щодо спірного майна, як це передбачено ст. 74 СК України, тому частину цього майна, судом першої інстанції визнано їхньою спільною сумісною власністю й кожен з них має право на його частину.

Доводи ОСОБА_6, що все майно, придбане в спірний період за її особисті кошти, не знайшли свого підтвердження належними та допустимими доказами в розумінні статей 58, 59 ЦПК України, оскільки на придбання будинку в серпні 2008 року сторони брали кошти в борг, а іпотечний договір від 26 серпня 2008 року ( т. 1 а. с. 8-11 ) був укладений після укладення договору купівлі продажу будинку та земельної ділянки від 20.08. 2008 року.

Позивач заявив вимоги лише про визнання права спільної сумісної власності на майно, та визнання права власності на 1/ 2 частину спільного майна, не просив про його реальний поділ чи отримання компенсації за свою частку, тому судом ухвалено рішення відповідно до заявлених вимог.

Безпідставними та необґрунтованими є посилання апелянта ОСОБА_6, що при ухваленні рішення суд першої інстанції керувався лише нормами СК України та ЦПК України, та не вказав норми закону про недоторканість житла та поділу майна.

Суд першої інстанції в рішенні послався на норми ст. 156 ЖК України та 169 ЖК України, обґрунтовуючи відмову в задоволенні первісного позову ОСОБА_6 про виселення ОСОБА_7 з житлового будинку, тим що під час розгляду справи судом на знайшли підтвердження доводи ОСОБА_6, що відповідач ОСОБА_7І .є тимчасовим мешканцем в будинку по вул. Талалихіна в селі Нова Дмитрівна Золотоніського району, починаючи з травня 2010 року по червень 2014 року періодично проживав у будинку ОСОБА_6 як нею зазначено у позовних вимогах.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

ОСОБА_6 не було надано доказів суду про укладення угоди з відповідачем ОСОБА_7 про порядок користування приміщеннями в будинку, як і не надано доказів про укладення договору найма жилого приміщення в будинку із відповідачем ОСОБА_7, оскільки позивач , звертаючись до суду з позовом , обґрунтовувала свої вимоги саме ст. 169 ЖК України, якою передбачається виселення наймача у разі припинення договору найма жилого приміщення.

Згідно вимог ст. 169 ЖК України у разі припинення договору найму жилого приміщення у будинку, що належить громадянинові на праві приватної власності, наймач і особи, які проживають разом з ним, зобовязані звільнити жиле приміщення, а в разі відмовлення підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про залишення без задоволення позовних вимог ОСОБА_6 про виселення відповідача ОСОБА_7 з приватного будинку, оскільки доведено та встановлено судом факт спільного проживання сторін і право ОСОБА_7 на спільне сумісне майно, придбане в період спільного проживання сторін, а тому він має право проживати в даному будинку і не підлягає виселенню.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції апеляційна скарга не містить, в звязку із чим вимоги апелянта про виселення ОСОБА_7 з приватного будинку у с. Нова Дмитрівна Золотоніського району Черкаської області по вул. Талалихіна не підлягають до задоволення, оскільки він на законних підставах проживає у даному будинку.

Згідно ч. 2 ст. 10 ЦПК України сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Обовязок доказування та подання доказів, встановлений ст. 60 ЦПК України, в якій зазначено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, н

а які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України.

Посилання апелянта, що рішення суду першої інстанції є незаконним не підтверджено доказами та не наведено підстав, визначених у ст. 309 ЦПК України, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення у справі.

Виходячи з викладеного, доводи апелянта носять субєктивний характер, не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не є суттєвими і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, підлягають відхиленню, а тому підстави для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313 - 315, 317 ЦПК України, колегія суддів ,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 16 січня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про виселення з приватного житлового будинку та зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна обєктом спільної сумісної власності, розподіл майна, визнання права на житло залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :