АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 553/4224/14-ц Номер провадження 22-ц/786/680/16Головуючий у 1-й інстанції Чистик І.О. Доповідач ап. інст. Дряниця Ю. В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого-судді Дряниці Ю.В.,

Суддів: Кривчун Т.О., Чумак О.В.,

секретаря Ткаченко Т.І.,

за участю: представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_5 в особі представника ОСОБА_2 та ОСОБА_6, в інтересах якого діє опікун ОСОБА_7 в особі представника ОСОБА_2

на рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 18 січня 2016 року

по справі за позовами ОСОБА_6, в інтересах якого діє опікун ОСОБА_7, ОСОБА_5 до ОСОБА_3, третя особа - Приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Гофман Елла Леонідівна, про визнання недійсним договору дарування та визнання права власності на квартиру.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача Дряниці Ю.В., -

в с т а н о в и л а :

У вересні 2014 року ОСОБА_9 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування від 20 вересня 2013 року та визнання права власності на квартиру, мотивуючи свої вимоги тим, що укладаючи оскаржуваний договір дарування вона помилась щодо його істотних обставин, а саме щодо правової природи правочину, маючи на меті отримати від ОСОБА_3 матеріальну допомогу і догляд довічно та не мала наміру безоплатно відчужувати квартиру сторонній людині.

18 серпня 2015 року до суду звернулась ОСОБА_5, вказуючи, що ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_9 померла, а тому, вона як спадкоємець померлої позивачки, підлягає залученню до участі у справі, як її процесуальний правонаступник. З аналогічною заявою до суду першої інстанції звернулась ОСОБА_7, яка діє в інтересах ОСОБА_6, в якій просила змінити позивача по зазначеній цивільній справі з ОСОБА_9 на її сина ОСОБА_6 як процесуального правонаступника померлої.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Полтави від 16 листопада 2015 року залучено до участі у цивільній справі № 553/4224/14-ц правонаступників позивача ОСОБА_9 - ОСОБА_5 та недієздатного ОСОБА_6, в інтересах якого діє опікун ОСОБА_7.

Уточнивши позовні вимоги правонаступники позивача просили визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_9 та ОСОБА_3, 20 вересня 2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Гофман Е.Л.

Визнати за ОСОБА_6 ? частини права власності на квартиру АДРЕСА_1

Визнати за ОСОБА_5 ? частини права власності на квартиру АДРЕСА_1

Вирішити питання судових витрат.

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 18 січня 2016 року в задоволенні позовних заяв ОСОБА_6, в інтересах якого діє опікун ОСОБА_7, ОСОБА_5 до ОСОБА_3, третя особа - Приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Гофман Елла Леонідівна, про визнання недійсним договору дарування та визнання права власності на квартиру - відмовлено.

З зазначеним рішенням суду першої інстанції не погодились позивачі, оскарживши його в апеляційному порядку. В апеляційних скаргах представник позивачів ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати оскаржуване рішення і ухвалити нове, яким позовні вимоги позивачів задовольнити у повному обсязі. Апелянт вважає, що судом не було досліджено ту обставину, що сторонами не заперечувався факт надання відповідачем матеріальної допомоги ОСОБА_9, в рахунок укладення між сторонами договору дарування, що суперечить принципу безоплатності правочину дарування. Крім того, апелянт зазначає, що, всупереч положень Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, сторону договору, ОСОБА_9, не було ознайомлено зі змістом договору дарування і не видано копії оскаржуваного договору. Також апелянт посилається на відсутність фактичної передачі спірної квартири обдарованому, як істотної умови договору дарування.

У відповідності з ч.3 ст. 10, ч.1ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, пояснення відповідача та представників сторін, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, вважає, що скарги підлягають задоволенню з підстав, передбачених ст. п. 3, 4 ст. 309 ЦПК України.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_9, на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Третьою полтавською державною нотаріальною конторою 11 березня 2001 року за реєстром № 1-411, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 20 вересня 2013 року, на праві приватної власності, до укладення оскаржуваного договору дарування, належала квартира АДРЕСА_1

20 вересня 2013 року між ОСОБА_9 і ОСОБА_3 було укладено договір дарування, відповідно до якого ОСОБА_9 безоплатно передала у власність ОСОБА_3, а ОСОБА_3 прийняв у власність як дарунок квартиру АДРЕСА_1. Зазначений договір був посвідчений Приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Гофман Е.Л. і зареєстрований в реєстрі за № 2560 /т. 1 а.с. 26/.

Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1, ІНФОРМАЦІЯ_3 року померла ОСОБА_9 /т. 1 а.с. 41/.

Згідно копії довідки № 179/01-16 від 11 серпня 2015 року, виданої приватним нотаріусом ОСОБА_10, станом на 11 серпня 2015 року, за даними спадкової справи, відкритої 07 листопада 2014 року, після померлої ОСОБА_9, спадкоємцями є: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 /т. 1 а.с. 103/.

Відмовляючи у задоволенні позовів суд першої інстанції виходив з того, що позивачі не надали суду достатніх конкретних доказів того, що оскаржуваний договір дарування був укладений ОСОБА_9 під впливом неправильного сприйняття нею, на момент укладення договору, фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками місцевого суду, з огляду на наступне.

Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

З роз'яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Сам по собі факт прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договоруне може бути підставою для відмови в задоволенні позову про визнання цього договору недійсним.

Вирішуючи питання про наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суду необхідно встановити: вік позивача, його стан здоров'я та потребу у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування, тощо.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Зазначеної правової позиції дотримується Верховний Суд України в постановах Судової палати у цивільних справах від 21 жовтня 2015 року, у справі № 6-202цс15, від 11 листопада 2015 року, у справі № 6-1124цс15.

Так, на виконання положень зазначених постанов, колегія суддів встановила, що ОСОБА_9 народилась ІНФОРМАЦІЯ_4 року, тобто на момент укладення оскаржуваного договору дарування, мала повних 73 роки, що свідчить про похилий вік позивачки.

З наданої суду інформації вбачається, що ОСОБА_9 перебувала у тяжкому фізичному стані, пов'язаному з тривалими розладами здоров'я, що підтверджується наступним.

Відповідно до довідки Полтавського обласного клінічного онкологічного диспансеру Полтавської обласної ради від 04 вересня 2014 року, ОСОБА_9 взята на облік в Полтавському обласному клінічному онкологічному диспансері 27 листопада 2009 року з діагнозом рак шийки матки. Хвора перебувала на стаціонарному лікуванні в гінекологічному відділенні ПОКОД з 02 грудня по 25 грудня 2009 року. 02 грудня 2009 року зроблена операція в об'ємі пангістеректомії з резекцією сальника /т. 1 а.с. 7/.

Згідно довідки Полтавського обласного клінічного кардіологічного диспансеру від 29 серпня 2014 року, ОСОБА_9 знаходилась на лікуванні в кардіологічному відділенні з 17 серпня 20010 року по 06 вересня 2010 року, з діагнозом: стабільна стенокардія ФК ІІ, дифузний кардіосклероз СН І, фк ІІ. Гіпертонічна хвороба ІІ ст., ризик ІІІ. Гіпертонічна дисциркуляторна енцефалопатія ІІ ст. з правобічною рефлекторною недостатністю, цефлагічним синдромом, лікворно-везною дистензією, полів жовчного міхура, хронічний холіцестит стадія ремісії, сольовий діатез. Стан після ампутації матки /т. 1 а.с.5/.

З довідки Полтавської обласної клінічної лікарні ім. М. В. Скліфосовського від 10 вересня 2014 року вбачається, що ОСОБА_9 знаходилась на лікуванні в урологічному відділенні Полтавської обласної клінічної лікарні ім. М. В. Скліфосовського з 21 лютого 2011 року по 07 березня 2011 року з діагнозом: сечокам'яна хвороба. Камінь сечового міхура. Хронічний цистит /т. 2 а.с. 12/. З наведеного можна зробити висновок, що позивачка, у зв'язку з тяжким станом здоров'я і похилим віком, потребувала сторонньої допомоги, яку близькі родичі надати їй не могли.

З матеріалів справи вбачається, що дочка позивача, ОСОБА_5 є громадянкою США, де постійно проживає /т. 1 а.с.45-47/. Син позивачки ОСОБА_6, відповідно до рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 05 травня 2014 року, визнаний недієздатним, потребує опіки, а тому також не міг, з об'єктивних причин, надавати ОСОБА_9 сторонню допомогу /т. 1 а.с. 101/.

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 02 грудня 2015 року за ОСОБА_9 не зареєстровано інших об'єктів нерухомості, тобто спірна квартира, що виступала об'єктом дарування, була єдиним житлом ОСОБА_9 /т. 2 а.с. 61-62/.

Крім того, судом встановлено, підтверджено поясненнями свідків і не оспорюється сторонами, що ОСОБА_9 з часу укладення оскаржуваного договору до моменту звернення до суду з вищезазначеним позовом проживала у спірній квартирі. З копії паспорту ОСОБА_9 вбачається, що вона була зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 з 20 березня 2001 року, з реєстрації за зазначеною адресою не знімалась по день смерті /т. 1 а.с. 4/. ОСОБА_9 самостійно оплачувала житлово-комунальні послуги, про що свідчать квитанції про оплату /т. 1 а.с. 8-15/. Судом встановлено, що відповідач разом з позивачкою у спірній квартирі не мешкав.

Враховуючи наведені обставини даної цивільної справи, колегія суддів вважає доведеним факт спрямованості волевиявлення ОСОБА_9 на отримання довічного утримання з боку відповідача, при укладенні договору дарування.

Крім того, про вчинення договору дарування з умовою матеріального утримання свідчать пояснення надані ОСОБА_3 начальнику РВ ПМУ УМВС України в Полтавській області від 10 червня 2014 року. Так, зі змісту наданих відповідачем пояснень вбачається, що останній підтверджує, що протягом 2012-2014 років він здійснював догляд за ОСОБА_9, надавав матеріальну допомогу у вигляді ліків і продуктів харчування /т .2 а.с. 10/.

Відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдарованого й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам ст .717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі ч. 3 ст. 203 та ст. 229 ЦК України.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 18 червня 2014 року у справі 6-69ЦС14, від 19 березня 2014 року у справі 6-9цс14.

Отже, колегія суддів, встановивши обставини справи, враховуючи наведені положення закону, приходить до висновку, що позивачка, як особа похилого віку, яка за станом здоров'я потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги, погоджувалась на передачу нерухомого майна у власність відповідачу лише за умови довічного утримання й, укладаючи договір дарування, помилялась щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення. Таким чином, оскаржуваний договір дарування не є таким, що відповідає вимогам ст.ст. 203, 717 ЦК України, оскільки, на думку колегії суддів, при його укладенні у ОСОБА_9 було відсутнє волевиявлення на безоплатну передачу у власність відповідача квартири, яка була її єдиним житлом. А тому колегія суддів вбачає підстави для задоволення апеляційної скарги і визнання оскаржуваного договору дарування квартири АДРЕСА_1 недійсним.

Також, на думку колегії суддів, підлягають задоволенню позовні вимоги позивачів про визнання права власності на ? частину спірної квартири за кожним з них, керуючись наступним.

Згідно до ст. 1216 ЦПК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Встановивши факт недійсності договору дарування квартири АДРЕСА_1 від 20 вересня 2013 року, укладеного між ОСОБА_9 і ОСОБА_3, колегія суддів, фактично поновила зазначене майно у власності ОСОБА_9, яке у зв'язку з її смертю, перейшло до складу спадщини.

Згідно копії довідки № 179/01-16 від 11 серпня 2015 року, виданої приватним нотаріусом ОСОБА_10, станом на 11 серпня 2015 року, за даними спадкової справи, відкритої 07 листопада 2014 року, після померлої ОСОБА_9, спадкоємцями є: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 /т. 1 а.с. 103/. Відомості щодо укладення спадкодавцем заповіту, в матеріалах справи, відсутні.

Відповідно до ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу

Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» визначено, що за відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття всіма спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують спадкоємці відповідної черги. Зокрема, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Так, судом встановлено, що позивачі є сином та дочкою спадкодавця, а тому, як спадкоємці першої черги, мають право на одержання спадщини, в обсязі всіх прав та обов'язків, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок її смерті, в тому числі квартири АДРЕСА_1, в рівних частинах.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Так, документально підтверджені судові витрати, які були понесені позивачами в рівних частках, складаються з: судового збору в сумі 2 974, 40 грн. за подачу позовів до суду /т. 1 а.с. 17, 31, 36/; судового збору в сумі 4 404 грн. за подачу апеляційних скарг /т. 2 а.с. 101, 115, 138, 147/. Загальний розмір судових витрат становить 7 378, 40 грн. Оскільки, спір вирішено на користь позивачів, позов задоволено в повному обсязі - судові витрати, понесені позивачами, повинні бути відшкодовані відповідачем в рівних частках

Отже, колегія суддів не погоджується з висновками місцевого суду і обґрунтуванням відмови у задоволенні позову, оскільки вони є помилковими і такими, що прийняті з порушенням норм матеріального права, а також невідповідністю обставинам справи, а тому, судова колегія вважає за необхідне скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог сторін.

Керуючись ст.ст. 303, п. 3, 4 ч. 1 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційні скарги ОСОБА_5 в особі представника ОСОБА_2 та ОСОБА_6, в інтересах якого діє опікун ОСОБА_7 в особі представника ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 18 січня 2016 року - скасувати. Ухвалити нове рішення.

Позови ОСОБА_6, в інтересах якого діє опікун ОСОБА_7, ОСОБА_5 до ОСОБА_3, третя особа - Приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Гофман Елла Леонідівна, про визнання недійсним договору дарування та визнання права власності на квартиру - задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_9 та ОСОБА_3, 20 вересня 2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Гофман Еллою Леонідівною, зареєстрований в реєстрі за № 2560.

Визнати за ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, в порядку спадкування за законом право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1

Визнати за ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_3, в порядку спадкування за законом право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 3 689 грн. 20 коп. (три тисячі шістсот вісімдесят дев'ять гривень 20 копійок) в рахунок відшкодування понесених судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 3 689 грн. 20 коп. (три тисячі шістсот вісімдесят дев'ять гривень 20 копійок) в рахунок відшкодування понесених судових витрат.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: (підпис) Ю.В.Дряниця

Судді: (підпис) Т.О.Кривчун

(підпис) О.В.Чумак

Згідно з оригіналом:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області Ю.В.Дряниця