№ 201/2227/16 - ц
провадження 2/201/1287/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2016 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

при секретарі Мороз Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах» про стягнення вихідної допомоги, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 17 лютого 2016 року звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 «Страхова компанія «Інгосстрах» про стягнення вихідної допомоги, позовні вимоги не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах та в ході судового засідання посилається на те, що з липня 2011 року працював на посаді юрисконсульта ПрАТ СК «Інгосстрах»», в серпні 2015 року його було звільнено з займаної посади за власним бажанням, але повний розрахунок з ним за відпрацьований час проведено не було, зокрема виплачено частково заробітну плату, не виплачено вихідну допомогу та інш.. Вважав такі дії відповідача протиправними, звернувся до відповідача з питанням про виплату решти вказаних сум, але відповідач йому в цьому відмовив, виник спір. Позивач звернувся з позовом до суду і рішенням суду його позов було задоволено, відповідач не погодився з цим рішенням і оскаржив його. Рішенням апеляційного суду рішення районного суду було змінено зі стягненням належних позивачу сум. Вказаним рішенням апеляційного суду встановлено правильно розмір його середнього заробітку і вірно розмір вихідної допомоги, який було стягнуто не в повному обсязі. Залишилася не стягнутою і не виплаченою сума вихідної допомоги в розмірі 2028 грн. 81 коп.. Позивач звертався до відповідача з питанням виплатити йому вказану суму, але отримав відмову, що позивач вважає незаконним. Він писав звернення до відповідача про усунення вказаного, але нічого зроблено не було. В добровільному порядку питання не вирішене, виник спір. Просив стягнути з відповідача вказану ним решту суми вихідної допомоги, визначеної апеляційним судом, задовольнивши позов в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, посилаючись на те, що дійсно позивач працював в них і був звільнений в 2015 році за власним бажанням. Звільнення було правильним. Підстав для зміни формулювання звільнення чи поновлення позивача на роботі зараз немає. Всі належні позивачу кошти вони виплатили на підставі рішень суду і більше йому нічого не винні, з заявленими вимогами не згодні, оскільки пропущено строк для звернення з такими вимогами і спір про це вже розглянуто. Все ними зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобовязань відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували і будь-якої шкоди не завдавали. Вважають позовні вимоги безпідставними і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі.

Вислухавши пояснення позивача і представника відповідача, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 01 липня 2011 року працював на посаді юрисконсульта ПрАТ СК «Інгосстрах»», 17 серпня 2015 року його було звільнено з займаної посади за власним бажанням за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, але повний розрахунок з ним за відпрацьований час проведено не було, зокрема виплачено частково заробітну плату, не виплачено вихідну допомогу та інш.. Вважав позивач такі дії відповідача протиправними, звернувся до відповідача з питанням про виплату решти вказаних сум, але відповідач йому в цьому відмовив, виник спір. Позивач звернувся з позовом до суду і рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 жовтня 2015 року його позов було задоволено, відповідач не погодився з цим рішенням і оскаржив його. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 січня 2016 року рішення районного суду від 12 жовтня 2015 року було змінено зі стягненням належних позивачу сум. Вказаним рішенням апеляційного суду встановлено правильно розмір його середнього заробітку і вірно розмір вихідної допомоги, який було стягнуто не в повному обсязі (розглянуто вимоги в межах позову). Залишилася не стягнутою і не виплаченою, на думку позивача, сума вихідної допомоги в розмірі 2028 грн. 81 коп.. Позивач звертався до відповідача з питанням виплатити йому вказану суму, але отримав відмову, що позивач вважає незаконним. Він писав звернення до відповідача про усунення вказаного, але нічого зроблено не було. В добровільному порядку питання не вирішене, виник спір, який в добровільному порядку вирішити не вдалося і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду.

Суд вважає позовні вимоги підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

В судовому засіданні зясовано, що дійсно позивач ОСОБА_1 з 01 липня 2011 року працював на посаді юрисконсульта ПрАТ СК «Інгосстрах»», 17 серпня 2015 року його було звільнено з займаної посади за власним бажанням за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, але повний розрахунок з ним за відпрацьований час проведено не було, зокрема виплачено частково заробітну плату, не виплачено вихідну допомогу та інш.. Позивач звернувся до відповідача з питанням про виплату решти вказаних сум, але відповідач йому в цьому відмовив, виник спір. Позивач звернувся з позовом до суду і рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 жовтня 2015 року його позов було задоволено, відповідач не погодився з цим рішенням і оскаржив його. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 січня 2016 року рішення районного суду від 12 жовтня 2015 року було змінено зі стягненням належних позивачу сум, вказане рішення не оскаржене, набрало законної сили.

У відповідності до ч. 3 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про оплату праці» до структури заробітної плати крім основної та додаткової заробітної плати включаються інші заохочувальні виплати, позивач звертався до відповідача із проханням про проведення перерахунку та виплати йому заробітної плати та компенсації виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

У відповідності до ст. 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Однак вказані вимоги закону відповідачем належним чином виконані не були. Суми, належні позивачу при звільненні, у повному обсязі відповідачем сплачені не були. Позивач звертався до відповідача із проханням про проведення перерахунку та виплати йому заробітної плати та компенсації у повному обсязі. Проте до цього часу його законні вимоги відповідачем не задоволені, належні йому до сплати суми відповідачем не виплачені.

При розгляді справи апеляційним судом було встановлено не правильність

розрахунку середнього заробітку, що тягне за собою не правильність розрахунку вихідної допомоги.

Положеннями ст. 233 КЗпП України встановлено тримісячний строк на звернення до суду із позовом про поновлення порушених прав.

У вересні 2015 року позивач звертався до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до відповідача, тому згідно ст. 264 ЦК вказаний строк позовної давності був перерваний та сплинув ще у грудні 2015 року. Перед зверненням до суду із первісним позовом 25 серпня 2015 року позивач направив запит до відповідача про надання інформації про середню заробітну плату за рахунковий період червень - липень 2015 року.

Листом за вих. № 04-09/02-41 від 04 вересня 2015 року позивачу було надано довідку (ф. 3) про нарахований сукупний дохід за період з 01 січня 2015 року до 17 серпня 2015 року, з якої не можливо було встановити середню заробітну плату за червень та липень місяць 2015 року та потім розрахувати розмір вихідної допомоги. Однак, при розгляді судом справи № 201/15079/15 відповідач підтвердив правильність рахунку розміру вихідної допомоги, який був наведений в позові ОСОБА_1. Це підтверджується запереченнями представника відповідача. Суд прийняв відповідне рішення. Підстав для його оскарження у позивача не було. При розгляді апеляційної скарги відповідача останній також підтвердив правильність розрахунку розміру вихідної допомоги. В апеляційній скарзі відповідача порушувалось питання щодо не правильності розрахунку лише суми за затримку розрахунку при звільненні. Але апеляційний суд зобовязав відповідача надати документи щодо заробітної плати позивача та його робочого графіку.

Позивача в суді 1-ї інстанції та в суді 2-ї інстанції зазначав, що відповідач не виконував свій обовязок передбачений ст. 110 КЗпП України, але правильність розрахунку сум підтвердив у суді, підстав вважати інакше він не мав. Відповідач надав відповідні документи, виявилося, що відповідач вводив суд в оману.

Отже, рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 січня 2016 року встановлено, що в червні місяці 2015 року позивач пропрацював 20 днів, в липні - 18 днів. Середньоденна заробітна плата становить 314.7 грн.. Таким чином, про неправильність розрахунку вихідної допомоги позивач дізнався лише після розгляду справи апеляційним судом. З огляду на вищевказане, враховуючи приписи ст. 44 КЗпП України та «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою № 100 Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року, розмір середньомісячної заробітної плати складає: 314.7 х (38/2) = 5979.3 грн.

Отже, розмір вихідної допомоги складає 5979.3 х 3 = 17937.9 грн..

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровськ від 12 жовтня 2015 року, яке залишено без змін в частині стягнення вихідної допомоги рішенням апеляційного суду від 14 січня 2016 року, з відповідача було стягнуто вихідну допомогу в розмірі 15909.09 грн., тому з відповідача має бути стягнуто різницю в сумі 2028.81 грн.. Тобто права позивача були не повністю відновлені. Предметом позову є сума в розмірі 17937.9 грн., частина якої стягнута з відповідача, інша частина має бути теж стягнута.

У відповідності до ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Згідно зі ст. 238 КЗпП України при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи (стаття 235), орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком.

Згідно ст. 43 Конституції України кожен громадянин має право на працю що включає можливість заробляти собі на життя працею яку він вільно обирає, або на яку він погоджується.

Згідно ч. 1, 2 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними діями позивача, повязаними з неналежним виконанням взятих на себе обовязків відповідачу було завдано ушкодження здоровя, майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому звязку зі вказаними діями позивача і підлягають повному відшкодуванню за рахунок винної особи.

Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин.

На підставі ч. 2 ст. 75 ЦПК України судові видатки, понесені судом, стягуються з кожної сторони пропорційно тої частини позову, щодо якої рішення ухвалене проти неї і зараховуються в дохід держави, тому, оскільки на підставі п. 1 ч. 1 ст. 4 Декрету Кабінету Міністрів «Про державне мито» позивачем при предявленні позову до суду не був сплачений судовий збір, суд вважає необхідним стягнути вказані кошти з відповідача на користь держави: судовий збір в сумі 487 грн. 20 коп..

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-які домовленості і зобовязання стосовно відповідача по не виплаті коштів, повному розрахунку при звільненні, протиправності дій по ненаданню своєчасно правильного розрахунку та інш., а відповідач це не довів, твердження відповідача про наявність будь-яких інших зобовязань є припущенням.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню.

Не може суд прийняти до уваги позицію відповідача стосовно не визнання позовних вимог, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджується.

При таких обставинах суд вважає можливим позовні вимоги задовольнити та стягнути з ПрАТ «Страхова компанія «Інгосстрах» на користь ОСОБА_1 заборгованість по вихідній допомозі в сумі 2028 грн. 81 коп., а також стягнути з ПрАТ «Страхова компанія «Інгосстрах» на користь держави судовий збір в сумі 487 грн. 20 коп.

Таким чином обставини позовних вимог, стосовно яких у позивача є спір, знайшли своє підтвердження в ході судового засідання і вони підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 19, 55, 124 Конституції України, ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. ст. 36, 44, 116, 232, 233, 235, 238 КЗпП України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 57, 58, 60, 61, 75, 209, 212-215, 218, 367 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах» на користь ОСОБА_1 заборгованість по вихідній допомозі в сумі 2028 грн. 81 коп.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах» на користь держави судовий збір в сумі 487 грн. 20 коп.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя -