УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Мазур Л.М., Парінової І.К.,

Попович О.В., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, Сумської міської ради, треті особи: управління Держземагенства в Сумському районі Сумської області, Державне підприємство «Центр державного земельного кадастру» Сумська регіональна філія, Державне підприємство «Сумигеодезкартографія», приватне підприємство «Мегаполіс», ОСОБА_6, ОСОБА_7 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, визнання незаконним та скасування рішення міської ради, визнання недійсним державного акта на право приватної власності на земельну ділянку за касаційною скаргою ОСОБА_3, подану представником - ОСОБА_8, на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 10 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 15 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2012 року ОСОБА_3 звернулась до суду з указаним позовом посилаючись на те, що на підставі державного акта на право приватної власності на землю від 15 квітня 1998 року її батьку ОСОБА_9 належала земельна ділянка, площею 0,1 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1. Розмір земельної ділянки складав 0,10 га, а саме: довжиною 36,4 м., шириною 27,5 м., який був виділений на підставі рішення виконкому Піщанської сільської ради народних депутатів від 22 червня 1995 року. ОСОБА_9 помер, після його смерті відкрилась спадщина, яку прийняла в рівних частинах вона (донька) та його дружина - ОСОБА_10, про що їм було видано свідоцтво про право на спадщину за законом від 12 грудня 2006 року. Її мати ОСОБА_10 та вона звернулися до ПП «Мегаполіс» для виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 однак в процесі виконання робіт було встановлено, що межі суміжної земельної ділянки № 34 на місцевості визначені з помилкою, а саме: земельна ділянка № 34, яка належить ОСОБА_11, накладається на належну їй та її матері земельну ділянку № 36 на 2,8 м. Крім цього, на підставі недостовірної технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку, рішенням Сумської міської від 14 червня 2006 року ОСОБА_6 було додатково отримано у власність земельну ділянку, площею 0,0281 га по АДРЕСА_2 та видано державний акт на право приватної власності на землю. У подальшому ОСОБА_6 подарував належні йому земельні ділянки своїм дітям - відповідачам по справі. ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла її мати - ОСОБА_10, після її смерті відкрилась спадщина, у тому числі і на земельну ділянку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину, спадкоємцем майна після смерті матері є вона. Так, при виділенні земельної ділянки відповідачу та видачі державних актів на право власності на неї, з нею, як сусіднім землекористувачем у порушення вимог земельного законодавства не були погоджені межі переданої у власність ОСОБА_11 земельної ділянки, що призвело до того, що у власність відповідача була надана частина земельної ділянки, яка знаходиться у її користуванні, чим порушені її права.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 10 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Сумської області від 15 липня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі, поданій представником, ОСОБА_3 просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що скарга підлягає відхиленню на таких підставах.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи в позові, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що позивачем не доведено порушення її прав як землекористувача і власника земельної ділянки по АДРЕСА_1 оскільки винесення меж вказаної земельної ділянки в натурі не відбулося, тому підстав для висновку про те, що відповідачі користуються частиною належної її земельної ділянки не має.

Колегія суддів вважає, що такий висновок є правильним, ґрунтується на нормах матеріального права та узгоджується з нормами процесуального права.

Згідно зі статтею 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів (ч. 3 ст. 152 цього Кодексу).

Судами встановлено, що ОСОБА_3 успадкувала земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 площею 0,10 га, за цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, яка за рішенням Піщанської сільської ради Ковпаківського району м. Суми від 22 червня 1995 року була передана у приватну власність за життя її батькові - ОСОБА_9 і у квітні 1998 року він отримав державний ат із зазначенням у акті на плані зовнішніх меж земельної ділянки довжиною 40,0 кв.м, шириною 27,5 кв.м.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_9 помер та 12 лютого 2002 року Другою Сумською державною нотаріальною конторою було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частину квартири та грошові вклади в рівних частинах. Свідоцтво про право на спадщину за законом в рівних частинах по 1/2 частці на земельну ділянку АДРЕСА_1 позивач та дружина померлого ОСОБА_10 отримали 11 грудня 2006 року.

Після смерті матері ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_1 року позивач звернулась у січні 2013 року до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, про що свідчить витяг з реєстрації в спадковому реєстрі вчинений 18 січня 2013 року, але свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті матері не отримала.

25 червня 2005 року ОСОБА_6 придбав у ОСОБА_12 земельну ділянку за цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку на підставі договору купівлі-продажу, у якому вказаний розмір її площа 0,1 га згідно даних державного акта, отриманого попереднім власником у 1996 році на підставі рішення Піщанської сільської ради Ковпаківського району м. Суми від 22 червня 1995 року. У вказаному державному акті на плані зовнішніх меж земельної ділянки зазначено його довжина 40,0 і ширина 27,5 м.

Рішенням Сумської міської ради від 14 червня 2006 року ОСОБА_11 також було передано у власність земельну ділянку по АДРЕСА_2, площею 0,0281 га для ведення садівництва.

Після виготовлення у 2005 році технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та ведення садівництва ОСОБА_6 були отримані у травні 2006 року державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,10 га за цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, а у липні 2006 року державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0281 га для ведення садівництва.

У жовтні 2011 року ОСОБА_6 подарував своїм дітям - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у рівних частинах вказані земельні ділянки.

Позивач, у 2006 році отримавши свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку після смерті батька, звернулась за виготовленням технічної документації із землеустрою з метою отримання державного акта на право власності на земельну ділянку. Під час виготовлення якої їй стало відомо, що межа їх земельної ділянки зміщена у бік земельної ділянки № 36 через що вважає, що фактично розмір її земельної ділянки зменшився.

Нормами ч. 2 ст. 6, ч. 1 ст. 22, ч. 1 ст. 23 ЗК України (2000 року) передбачалося набуття громадянами права власності на земельні ділянки у разі одержання їх у спадщину та виникнення права власності після встановлення меж земельної ділянки в натурі і одержання державного акта про право власності на землю.

Оскільки фактично спадщина після смерті батька була отримана позивачем з моменту її відкриття у червні 2011 року (вперше свідоцтво про право на спадщину за законом їй видано 12 лютого 2012 року), суди правильно виходили з норм ст. 22 ЗК України (в редакції чинній на момент відкриття спадщини), якою визначено момент виникнення у громадян права власності тільки після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Позивач у порушення вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України не надала належних та допустимих доказів про те, що землевпорядною організацією було встановлено межі земельної ділянки АДРЕСА_2 в натурі (на місцевості).

Як встановлено судами, єдиним документом, що підтверджує право власності та розмір земельної ділянки первісного землевласника ОСОБА_13 є державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий 15 квітня 1998 року. так, позивачем надано до суду ксерокопію державного акта на вказану земельну ділянку зазначено на плані зовнішніх меж земельної ділянки параметри її довжини 40,0 кв.м., а опис меж від «В до Г» «зем. діл. по АДРЕСА_3 у той час, як у ксерокопії, яка надавалась нотаріусу при оформленні свідоцтва про право власності на спадщину після смерті батька параметри довжини цієї земельної ділянки інші - довжина 36,4 кв.м, а опис меж ділянки від «В до Г» «зем. діл. пост. кор. ОСОБА_9.». Має суперечливі дані й державний акт, виданий 19 липня 2006 року первинному власнику земельної ділянки АДРЕСА_1 ОСОБА_12, де визначена площа ділянки 0,10 га, а при підрахуванні параметрів вказаних на плану ширини 27,5 кв.м та довжини 40,0 кв.м розмір площі цієї ділянки становить 0,11 га.

За результатами проведеної судової експертизи встановити межі земельної ділянки АДРЕСА_1 та порушення межи неможливо, оскільки не відбулося встановлення меж цієї земельної ділянки в натурі, на місцевості.

Частиною 2 ст. 158 ЗК України визначено, що виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей.

За змістом ч. 3 ст. 158 ЗК України органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах.

Отже, відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив із того, що вони є необґрунтованими, оскільки позивач не зверталася до землевпорядних органів із заявами про визначення меж земельних ділянок в натурі. Судами вірно встановлено, що ОСОБА_6 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку (яку у подальшому відчужив), але є накладка земельних ділянок на схематичному плані. Із висновку судової будівельно-технічної експертизи вбачається, що порушення користування земельними ділянками полягає у відсутності межових знаків та кордонів між спірними земельними ділянками, тому встановити порушення межі між земельними ділянками сторін не є можливим.

Такі висновки судів є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судами не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, тому колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ч. 1 ст. 336, ст. 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представником - ОСОБА_8, відхилити.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 10 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 15 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ.Є. Червинська
Судді:Л.М. Мазур
І.К. Парінова
О.В. Попович
О.В. Ступак