АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2016 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Одинака О. О.

суддів: Винту Ю.М.. Перепелюк Л.М.

секретар Герман Я.І.

за участю: ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_3, ОСОБА_4, який діє в інтересах ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про стягнення коштів за апеляційними скаргами ОСОБА_4, який діє в інтересах ОСОБА_5, та ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_3, на рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 19 жовтня 2015 року,

встановила:

В травні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом.

Просив стягнути з ОСОБА_5 на його користь 247 157 гривень в рахунок погашення кредиту та 4 121 гривню в рахунок погашення витрат за комунальні послуги на утримання спільної квартири.

Посилався на те, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 19 червні 2008 року по 18 березня 2011 року.

За вказаний період ОСОБА_3 за згодою ОСОБА_5 було укладено кредитний договір від 7 серпня 2008 року. Відповідно до умов вказаного договору позивачем було отримано кредит в сумі 24 000 доларів США, який був використаний на придбання квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 21 грудня 2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 14 лютого 2013 року, за сторонами визнано право власності на вказану квартиру по 1/2 частці кожному.

Станом на 18 березня 2011 року, заборгованість по вищевказаному договору кредиту становила 22 348,30 доларів США, яка була погашена позивачем за особисті кошти після розвівання шлюбу.

Крім того, позивачем за особисті кошти сплачено з травня 2012 року по травень 2015 року комунальні платежі в сумі 8 242 гривні.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 19 жовтня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 90 161 гривню 68 копійок.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4, який діє в інтересах ОСОБА_5, просить рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову про стягнення коштів сплачених за кредитним договором скасувати та ухвалити нове рішення, яким в позові в цій частині відмовити.

ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_3, в своїй апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким позов в цій частині задовольнити.

Посилаються на те, що суд першої інстанції порушив норми матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги ОСОБА_4, який діє в інтересах ОСОБА_5, ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_3 задовольнити частково виходячи з таких підстав.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що сторони є співвласниками квартири АДРЕСА_1.

Кошти, отримані позивачем за споживчим кредитним договором були використані в інтересах сім'ї на придбання вищевказаної квартири.

Позивачем пропущено строк позовної давності в частині позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача коштів за період з 18 березня 2011 року по 21 травня 2012 року, а тому у задоволенні позову про стягнення на користь позивача коштів за вищевказаний період слід відмовити у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Вимога про стягнення суми бору в доларах США перевівши її в суму в гривнях за курсом НБУ є безпідставною, оскільки після укладення 2 листопада 2011 року додаткової угоди №2 позивач погашав кредит в гривнях.

В період після 21 травня 2012 року позивачем банку на виконання кредитного договору було сплачено 170 295 гривень 99 копійок, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню половина цією суми в розмірі 85 147 гривень 99 копійок.

З такими висновками суду першої інстанції повністю погодитись не можна.

Так, відповідно до частини 3 статті 61 ЦК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно частин 2, 4 статті 65 ЦК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Статтею 68 ЦК України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Згідно частини 1 статті 544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов'язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього.

В пункті 11 Постанови № 14 Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року "Про судове рішення у цивільній справі" визначено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Згідно частини 1 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Відповідно до вимог ст.ст. 213, 215 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим, а за змістом має містити встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини. При встановленні фактів суд оцінює належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно ст. 214 ЦПК України суд ухвалюючи рішення повинен вирішити такі питання:

- чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

- які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

- яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Ухвалюючи рішення у справі суд першої інстанції зробив висновки , які не відповідають обставинам справи , допустив порушення норм матеріального та процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи заочним рішенням Герцаївського районного суду Чернівецької області від 18 березня 2011 року шлюб між сторонами, який був зареєстрований 29 червня 2008 року, розірвано (а.с.14).

Рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 21 грудня 2012 року припинено право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_5, ОСОБА_3 на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Визнано право власності за ОСОБА_5 та ОСОБА_3 по 1/2 частці вищевказаного нерухомого майна (а.с.7-9).

Ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 14 лютого 2013 року вищевказане рішення суду першої інстанції залишено без змін (а.с.10-12).

7 серпня 2008 року ОСОБА_3 та акціонерний комерційний банк «Укрсиббанк» уклали договір про надання споживчого кредиту № згідно умов якого йому були наді кредитні кошти на придбання однокімнатної квартири АДРЕСА_1 (а.с.19-22).

7 серпня 2008 року ОСОБА_3 придбав квартиру АДРЕСА_1, що підтверджується договором купівлі-продажу від 7 серпня 2008 року серії ВКР №453825 (а.с.15).

З довідки АТ «Укрсиббанк» від 7 травня 2015 року №59-3-18/3-24 вбачається, що договір про надання споживчого кредиту № від 7 серпня 2015 року припинено у зв'язку з виконанням ОСОБА_5 усіх зобов'язань в повному обсязі (а.с.16).

З виписки по кредитному договору ОСОБА_3 вбачається, що2 листопада 2011 року ОСОБА_3 повністю погасив борг по валютному кредиту, який він отримав в АТ «Укрсиббанк» в серпні 2008 року (а.с.17).

2 листопада 2011 року між ОСОБА_3 та ПАТ «УкрСиббанк» було укладено додаткову угоду №2 до договору про надання споживчого кредиту №0. Згідно умов вказаного договору позивачу в рахунок погашення боргу за кредитним договором було видано транш в національній валюті в сумі 176 133 гривні 21 копійка (а.с.46-47).

Згідно пункту 4.1 додаткової угоди позивальник зобов'язується здійснити погашення кредитної заборгованості за траншем в іноземній валюті в повному обсязі в день підписання цієї додаткової угоди.

З виписки по кредитному договору ОСОБА_3 вбачається, що за період з 2 листопада 2011 року по 29 серпня 2013 року позивач погасив борг по кредиту , який він отримав В АТ «Укрсиббанк» 2 листопада 2011 року в сумі 176 133 гривні 21 копійка (а.с.18).

З листа ПАТ «УкрСиббанк» вбачається, що 2 листопада 2011 року згідно додаткової угоди №2 від 2 листопада 2011 року до договору про надання споживчого кредиту №0 від 7 серпня 2008 року ОСОБА_3 надавався транш в рамках програми рефінансування валютних кредитів в сумі 176 133 гривні 21 копійки на поточний рахунок, які були перераховані банком 2 листопада 2011 року на придбання іноземної валюти в сумі 21 893,50 доларів з метою погашення валютного кредиту №0.

Отже, 2 листопада 2011 року ОСОБА_3 повністю погасив свої зобов'язання перед банком за валютним кредитом

Виходячи з наведених обставин позивач в листопаді 2011 року набув право на зворотну вимогу до ОСОБА_5 , як солідарного боржника на половину суми заборгованості, яка існувала у позивача перед банком.

За таких обставин позов ОСОБА_3 є підставним та доведеним.

Однак, відповідно до правил ст. 267 ЦК України в позові слід відмовити у зв'язку з спливом строку позовної давності

Ухвалюючи рішення у справі в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача коштів за період з 18 березня 2011 року по 21 травня 2012 року у зв'язку з пропуском строку позовної давності, суд першої інстанції помилково обчислив строк позовної давності.

З мотивувальної частини рішення вбачається, що суд обчислив строк позовної давності з 21 травня 2012 року по 21 травня 2015 року тобто три роки до дати звернення до суду з позовом.

З матеріалів справи вбачається, що в ході судового розгляду даної справи ОСОБА_5 звернулася до суду з заявою про застосування строків позовної давності (а.с.52-53).

Згідно статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до частини 1 статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 6 статті 261 ЦК України встановлено, що за регресними зобов'язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов'язання.

Аналіз правил, закріплених частиною 6 статті 261 ЦК України,частиною 1 статті 544 ЦК України боржник дає підстави зробити висновок про те, що право регресу до солідарного боржника виникає з моменту виконання ним зобов'язання у повному обсязі.

Оскільки, 2 листопада 2011 року зобов'язання за валютним кредитом №0 були виконані позивачем в повному обсязі, то відповідно до правил ст.ст. 253, 254 260 ЦК України перебіг строку позовної давності для пред'явлення позову до відповідача почався 3 листопада 2011 року та закінчився 3 листопада 2014 року.

З позовної заяви вбачається, що ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом 21 травня 2015 року, тобто з пропуском встановленого частиною 1 статті 257 ЦК України трьохрічного строку позовної давності ( а.с. 2).

Враховуючи вищенаведене, рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові з підстав, які зазначені вище.

Відповідно до правил статті 88 ЦПК України необхідно здійснити розподіл судових витрат.

Підпунктом 1 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону (в редакції чинній на момент подання до суду позовної заяви) встановлено розмір судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати.

Підпунктом 6 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону встановлено судовий збір за подання до суду апеляційної скарги на рішення суду; заяви про приєднання до апеляційної скарги на рішення суду; апеляційної скарги на судовий наказ, заяви про перегляд судового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами у розмірі 110 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

З мотивувальної частини рішення суду вбачається, що колегія судів прийшла до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги ОСОБА_4, який діє в інтересах ОСОБА_5

З квитанцій №73 від 27 жовтня 2015 року, №36 від 10 листопада 2015 року вбачається, ОСОБА_5 за подання до суду апеляційної скарги сплатила судовий збір в сумі 2764 гривні 6 копійок.

Отже, з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 слід стягнути 2764 гривні 6 копійок в рахунок відшкодування судових витрати, понесених на оплату судового збору за подання до суду апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

Апеляційні скарги ОСОБА_4, який діє в інтересах ОСОБА_5, ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 19 жовтня 2015 року скасувати.

В позові ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про стягнення коштів відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 2764 (дві тисячі сімсот шістдесят чотири) гривні 6 копійок в рахунок відшкодування судових витрати, понесених на оплату судового збору за подання до суду апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення.

На рішення може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту його вступу в законну силу.

Головуючий

Судді: