АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2016 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Красвітної Т.П.

суддів: Міхеєвої В.Ю., Свистунової О.В.,

при секретарі Синенко Є.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_2 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 серпня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: Перша павлоградська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області, приватний нотаріус Павлоградського міського нотаріального округу Семеняка А.А., приватний нотаріус Павлоградського міського нотаріального округу Нижник А.М., про визнання заповіту недійсним, -

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2014 року позивач звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що на момент складання заповіту ОСОБА_6 був не дієздатним, ОСОБА_3 було відомо про хворобу батька позивача, оскільки вона сама неодноразово викликала до нього лікаря-психіатра. Тому позивач просив визнати недійсним заповіт свого батька ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Павлоградського міського нотаріального округу Семеняка А.А. та зареєстрований у спадковому реєстрі №50 від 23 лютого 2009 року; зобов'язати Першу павлоградську державну нотаріальну контору Дніпропетровської області прийняти заяву про прийняття спадщини та видати свідоцтво про право на спадщину.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 серпня 2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено у повному обсязі. Додатковим рішенням того ж суду від 28.08.2015 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 487,2 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на порушення норм матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим ставить питання про скасування оскаржуваного рішення.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_6, батько позивача (а.с.3, 14).

23 лютого 2009 року ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, склав заповіт та заповів все належне йому майно, де б воно не знаходилось та з чого б не складалось, усі майнові права та обов'язки, які належать на час посвідчення заповіту та майнові права та обов'язки, які належатимуть на час смерті своїй онучці - відповідачці ОСОБА_3 (а.с. 6, 85). Вказаний заповіт було посвідчено приватним нотаріусом Павлоградського міського нотаріального округу Семеняка А.А. та зареєстровано у Спадковому реєстрі 23 лютого 2009 року за №50 (а.с. 88).

Судом апеляційної інстанції встановлено, що після смерті ОСОБА_6 із заявами про прийняття спадщини звернулись спадкоємець за заповітом відповідачка ОСОБА_3 та спадкоємці за законом - ОСОБА_7 і ОСОБА_2; всі вказані заяви прийняті приватним нотаріусом Нижник А.М. та зареєстровані відповідно до діючого законодавства і долучені до спадкової справи. Викладене стверджується листом приватного нотаріуса Нижник А.М. від 27.01.2016 року за №20/01-16 та витягом із спадкової справи, що долучені до матеріалів цивільної справи.

Згідно ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до положень ст.1234 ЦК України, право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Відповідно до ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у ст. ст. 1251 - 1252 ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 1257 Цивільного кодексу України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Частинами 1, 2 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, де закріплено, що зміст правочину не має суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного судочинства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, правочин, що вчиняється батьками не може суперечити правам та інтересам їх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей; недійсним також є правочин, якщо його недійсність встановлена законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Підставою для визнання правочину недійсним за ст. 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Аналогічний правовий висновок зроблено Верховним Судом України в постанові від 29 лютого 2012 року за № 6-9цс12.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам у їх сукупності, - місцевий суд дійшов обгрунтованого висновку про недоведеність позовних вимог та відсутність підстав для задоволення позову.

Посилання позивача на те, що спадкодавець, на час складання заповіту, страждав на психічне захворювання, у зв»язку з чим не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними, - є недоведеними та безпідставними. При посвідченні заповіту приватному нотаріусу Павлоградського міського нотаріального округу Семеняка А.А. було надано довідку Психоневрологічного диспансерного відділення лікарні №1 від 23 лютого 2009 року, згідно якої ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, за останні 5 років в ПНДВ м. Павлограда до лікаря-психіатра не звертався (а.с. 83, 86). Згідно листа комунального закладу «Павлоградська центральна районна лікарня» Дніпропетровської обласної ради» від 10 березня 2015 року, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, на обліку у лікаря-психіатра не перебував (а.с.73). Згідно листа комунального закладу «Павлоградська міська лікарня №1» Дніпропетровської обласної ради» від 10 березня 2015 року ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, на обліку у лікаря-психіатра психоневрологічного диспансерного відділення лікарні не знаходився (а.с.74).

Відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи №25 від 14 травня 2015 року, що була проведена КЗ «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради на підставі ухвали Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21.04.2015 року, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, за життя на момент складання заповіту будь-яким психічним захворюванням не страждав, за своїм психічним станом міг розуміти значення своїх дій та керувати ними (а.с. 111 - 113).

Покази свідків, допитаних місцевим судом; копії медичної картки стаціонарного хворого та виписного епікризу щодо перебування ОСОБА_6 з 09 по 12 грудня 2008 року на стаціонарному лікуванні у хірургічному відділенні ПЦРБ з діагнозами: загострення хронічного холециститу та панкреатиту, кардіосклероз, тахікардія, геміплегія, - також не дають суду обґрунтованих підстав для сумнівів в тому, що на час складання заповіту ОСОБА_6 міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Твердження позивача про недієздатність спадкодавця - є безпідставними, оскільки у передбаченому діючи законодавством порядку ОСОБА_6 недієздатним не визнавався.

Колегія звертає увагу, що спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_6, окрім позивача, є також дочка померлого ОСОБА_7, яка до участі у справі не залучалась.

Зважаючи на безпідставність позовних вимог ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним; враховуючи доведеність факту прийняття приватним нотаріусом Нижник А.М. заяви позивача про прийняття спадщини; зважаючи на недоведеність тверджень позивача про відмову йому Першою павлоградською державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області у прийнятті заяви про прийняття спадщини,- місцевий суд дійшов правильного висновку про відсутність законних підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 щодо зобов'язання Першої павлоградської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області прийняти заяву про прийняття спадщини та видати свідоцтво про право на спадщину.

Колегія звертає увагу, що позивачем інші доказі на підтвердження своїх доводів суду не представлені, клопотання про витребування доказів не заявлені, що стверджується журналом та звукозаписом судового засідання суду апеляційної інстанції.

Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, колегія дійшла висновку, що оскаржуване судове рішення ухвалено у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, тому підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 308, 313-315 ЦПКУкраїни, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 серпня 2015 року- залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді