АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/1202/16 Головуючий 1 інст. - Назаренко О.В.
Справа № 635/8090/14-ц Доповідач - Бурлака І.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«21» березня 2016 року м. Харків

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого судді: Бурлака І.В.,

Суддів: Карімової Л.В., Яцини В.Б.,

за участю секретаря: Кривошеіної О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 10 грудня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Чічіков Готель-Сервіс» про стягнення середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з зазначеним та в подальшому доповненим позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Чічіков Готель-Сервіс».

В обґрунтування свого позову посилалася на те, що з 15 травня 2013 року по 14 квітня 2014 року вона працювала менеджером з персоналу у відповідача та звільнена з посади за згодою сторін.

Зазначила, що виплата всіх сум, що належить їй при звільненні, у тому числі компенсація за всі невикористані дні щорічної відпустки не проведена в день звільнення, а розрахунок проведений 24 червня 2014 року.

Просила стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Чічіков Готель-Сервіс» на її користь компенсацію за невчасно виплачену заробітну плату в сумі 6042,10 грн.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 10 грудня 2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення - скасувати, ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги. При цьому посилалася на неповне з'ясування судом обставин справи, що мають значення для справи, на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права. Вважала, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув уваги на те, що в день звільнення їй не надали документи та не провели остаточного розрахунку, оскільки був відсутній керівник і повідомили, що їй необхідно прийти 15 квітня 2014 року.

Однак 15 квітня 2014 року їй повідомили, що розрахунок буде проведено, але спочатку вона має виконати певну роботу. Вона відмовилась виконувати роботу, оскільки вже не працювала. Зазначила, що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив їй у долученні документів до матеріалів справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з'явившихся осіб, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити частково, рішення суду - скасувати.

При цьому судова колегія виходить з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що порушень трудового законодавства при звільненні ОСОБА_1 не має.

Проте, з таким висновком суду погодитися не можна, виходячи з наступного.

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповажений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 згідно наказу № 18-К від 15 травня 2013 року прийнято відповідачем на посаду менеджера по персоналу на постійне місце роботи на 0, 25 ставки з посадовим окладом 2930,00 грн. Згідно наказу № 42-К від 31 березня 2014 року за її заявою їй встановлено неповний робочий день з 01 квітня 2014 року з оплатою пропорційно відпрацьованого часу.

Наказом № 19-О від 13 березня 2014 року за її заявою їй надано відпустку без збереження заробітної плати з 17 березня 2014 року до 31 березня 2014 року на 15 календарних днів.

Згідно наказу № 50-к від 14 квітня 2014 року на підставі заяви ОСОБА_1 її звільнено з посади за угодою сторін з 14 квітня 2014 року та зобов'язано бухгалтерію провести остаточний розрахунок та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористані 12 днів щорічної відпустки. В день звільнення, а саме 14 квітня 2014 року ОСОБА_1 трудову книжку не отримала та розрахунок з нею в сумі 1443, 13 грн. проведено не було. Зазначену суму задепоновано 14 квітня 2014 року.

Трудову книжку видано ОСОБА_1 15 квітня 2014 року. Остаточний розрахунок проведено з нею 24 червня 2014 року, (а. с.164).

Посилання представника відповідача на те, що вини відповідача в тому, що ОСОБА_1 не отримала всі належні їй при звільненні суми немає, є безпідставними.

Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до статті 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 59 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно з вимогами статей 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Із матеріалів справи вбачається, що в день звільнення ОСОБА_1 було порушено вимоги ст. 116 КЗпП України.

Із доповідної начальника відділу кадрів вбачається, що ОСОБА_1 з'явилася для отримання трудової, санітарної книжки та остаточного розрахунку 15 квітня 2014 року та отримала їх, проте відмовилася від отримання остаточного розрахунку.

Однак, при цьому акта про відмову ОСОБА_1 від отримання остаточного розрахунку не складено.

Звернення відповідача до правоохоронних органів щодо скоєння 15 квітня 2014 року ОСОБА_1 правопорушення, яке направлено тільки у вересні 2014 року не можуть бути належними та допустимими доказами відмови ОСОБА_1 від отримання остаточного розрахунку при звільненні. Інших доказів щодо цього матеріали справи не містять.

У зв'язку з чим судова колегія вважає, що саме з вини відповідача не проведено ОСОБА_1 своєчасно розрахунку.

Однак, судова колегія не погоджується з сумою середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні в розмірі 6042,10 грн., яку нараховано ОСОБА_1

Як вбачається з матеріалів справи на адресу ОСОБА_1 направлено листи від 17 квітня 2014 року, 18 квітня 2014 року, 29 травня 2014 року з проханням з'явитися до бухгалтерії за розрахунком, (а. с. 110, 111, 152). 20 червня 2014 року ОСОБА_1 отримала лист від 29 травня 2014 року.

Проте, за розрахунком вона з'явилася не 20 червня 2014 року, а тільки 24 червня 2014 року.

Із матеріалів справи вбачається, що заробітна плата за день ОСОБА_1 склала 89, 13 грн. Починаючи з 14 квітня 2014 року до 20 червня 2014 року кількість робочих днів становила у квітні 2014 року - 10, у травні 2014 року - 19, у червні 2014 року - 12.

Таким чином сума середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні за 41 день склала 3654, 33 грн. (89,13х41), яка підлягає стягненню з відповідача.

Доводи ОСОБА_1 щодо того, що суд апеляційної інстанції повинен розглянути її позов і в частині відшкодування моральної шкоди, судовою колегією не приймаються.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи 09 грудня 2015 року ОСОБА_1 надала доповнений позов, в якому не зазначено, що вона просила стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 10 грудня 2015 року її позов в частині захисту честі, гідності та ділової репутації та відшкодування моральної шкоди виділено в самостійне провадження.

Оскільки такі вимоги при розгляді цієї справи не були предметом розгляду в суді першої інстанції, вони не можуть бути переглянуті і в суді апеляційної інстанції.

Посилання ОСОБА_1 щодо неупередженості суду є безпідставними, оскільки відводів судовій колегії відповідно до ст. 20 ЦПК України протягом розгляду справи в суді апеляційної інстанції вона не заявляла.

Питання щодо стягнення судового збору в розмірі 243, 60 грн. вирішено відповідно до ч. 5 ст. 88 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року із змінами та доповненнями і підлягає стягненню з відповідача в дохід держави.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст.307, п.1 ч.1 ст.309, ст.313, ч.2.ст.314, ст. ст. 316, 317, 319 ЦПК України судова колегія

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 10 грудня 2015 року - скасувати.

Позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Чічіков Готель-Сервіс» на користь ОСОБА_1 3654, 33 грн. середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні та 243, 60 грн. судового збору в дохід держави.

В іншій частині позову ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя Судді колегії