Номер провадження 2/754/2038/16
Справа №754/961/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2016 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - ЛІСОВСЬКОЇ О.В.

за участю секретаря - Макас Л.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача про поділ спільного майна подружжя, мотивуючи свої вимоги тим, що вони перебували у зареєстрованому шлюбі з 06.08.2002 року по 08.12.2015 року включно, у період шлюбу у них народився син ОСОБА_3, 2004 року народження. В період шлюбу за рахунок спільних коштів сторонами було придбано наступне майно: автомобіль Hyundai Tucson 2.0 CRDi GLS 4WD, 2009 року випуску, д/н НОМЕР_1, вартість автомобіля 375000, 00 грн.; грошові кошти у розмірі 170000, 00 грн., що зберігаються на депозитному рахунку в ПАТ «Ощадбанк», відкритий на ім»я ОСОБА_2; грошові кошти у розмірі 20000, 00 доларів США, що зберігаються на депозитному рахунку в ПАТ «Укргазбанк», відкритий на ім»я ОСОБА_2 Всього було придбано майна на суму 1040000, 00 грн. Враховуючи те, що вказане майно було придбано у період шлюбу, дійти згоди про поділ майна вони не змогли, позивачка звертається до суду з даним позовом, в якому просить поділити майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, а саме визнати за позивачкою право власності на ? частину грошових коштів, що зберігаються на депозитному рахунку в ПАТ «Ощадбанк»; визнати за позивачкою право власності на ? частину грошових коштів, що зберігаються на депозитному рахунку в ПАТ АБ «Укргазбанк»; визнати за відповідачем право власності на автомобіль Hyundai Tucson 2.0 CRDi GLS 4WD, 2009 року випуску, д/н НОМЕР_1; стягнути з відповідача на користь позивачки грошові кошти у розмірі 187500, 00 грн. в якості грошової компенсації вартості частки позивачки у праві спільної сумісної власності - автомобіля Hyundai Tucson 2.0 CRDi GLS 4WD, 2009 року випуску, д/н НОМЕР_1, а також стягнути з відповідача на користь позивачки витрати по сплаті судового збору.

У судовому засіданні позивачка та її представник уточнили позовні вимоги, просили їх задовольнити у повному обсязі, а саме:

-стягнути з відповідача на користь позивачки в якості поділу майна грошові кошти у розмірі 12183, 48 доларів США;

-стягнути з відповідача на користь позивачки в якості поділу майна грошові кошти у розмірі 85000, 00 грн.;

-визнати за відповідачем право власності на автомобіль Hyundai Tucson 2.0 CRDi GLS 4WD, 2009 року випуску, д/н НОМЕР_1;

-стягнути з відповідача на користь позивачки грошові кошти у розмірі 187500, 00 грн. в якості грошової компенсації вартості ? частини позивачки у праві спільної сумісної власності - автомобіля Hyundai Tucson 2.0 CRDi GLS 4WD, 2009 року випуску, д/н НОМЕР_1;

-стягнути з відповідача на користь позивачки витрати по сплаті судового збору.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Пояснив, що 20.08.2013 року відповідач розмістив на депозитному рахунку грошові кошти у розмірі 25000, 00 доларів США в АБ «Укргазбанк» з метою отримання відсотків та подальшого використання їх в інтересах сім»ї. 16.10.2013 року відповідач розмістив грошові кошти у розмірі 170010, 00 грн. на депозитному рахунку в ПАТ «Ощадбанк» з метою отримання відсотків та подальшого використання їх в інтересах сім»ї. Вказані кошти були отримані відповідачем у борг за безпроцентним договором позики від 14.08.2013 року, укладеним з ОСОБА_4, для подальшого використання цих коштів на утримання сім»ї, що підтверджується розпискою від 14.08.2013 року. Вказаний борг відповідач повернув вже після розірвання шлюбу, що підтверджується відповідними розписками від 19.02.2016 року та від 11.03.2016 року, при цьому позивачка участь у поверненні коштів не приймала. Внаслідок того, що відповідач вимушений був одноособово повертати борг, він використав частину грошових коштів, що зберігалася на депозитних рахунках, для повернення боргу. Також представник відповідача зазначив, що у 2009 році відповідач звернувся до своєї матері із проханням позичити грошові кошти у сумі 200000, 00 грн. для придбання автомобіля Hyundai Tucson 2.0 CRDi GLS 4WD, 2009 року випуску, д/н НОМЕР_1, оскільки на той момент в їх сім»ї такої суми грошових коштів не було. Грошові кошти, отримані відповідачем за розпискою у матері, були повернуті ним у 2016 році. Враховуючи те, що отримані у борг грошові кошти відповідач повернув самостійно, позивачка участі у цьому не приймала, відповідач вважає, що підстав для задоволення позовних вимог немає. На підставі викладеного представник відповідача просив у задоволенні позову відмовити повністю.

Вислухавши пояснення позивачки, її представника, представника відповідача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 09.02.1995 року по 14.09.2010 року, що підтверджується рішенням суду від 13.11.2015 року (а.с.14).

У шлюбі у сторін народився син ОСОБА_3, 2004 року народження, що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с.13).

У період шлюбу сторонами було придбано наступне майно:

-автомобіль Hyundai Tucson 2.0 CRDi GLS 4WD, 2009 року випуску, д/н НОМЕР_1, вартістю 176330, 00 грн., зареєстрований на праві власності за ОСОБА_2, що підтверджується видатковою накладеною та актом приймання-передачі, а також витягом з Єдиного державного реєстру МВС про реєстрацію автомобіля (а.с. 106-107, 124-125);

-грошові кошти у розмірі 170010, 00 грн., що зберігаються на депозитному рахунку, відкритому у ПАТ «Ощадбанк» на ім»я ОСОБА_2, що підтверджується договором від 17.10.2014 року (а.с. 126-127);

-грошові кошти у розмірі 20000, 00 доларів США, що зберігаються на депозитному рахунку, відкритому в ПАТ АБ «Укргазбанк» на ім»я ОСОБА_2, що підтверджується договором від 20.08.2013 року (а.с. 128-130).

Згідно із ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 63 Сімейного кодексу України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст. 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

У разі поділу майна, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, згідно із ст. 70 Сімейного кодексу України, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім»ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім»ї.

Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року передбачено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з»ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до ч. 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім»я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки, земельні ділянки та насадження на них; продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов»язальними правовідносинами тощо.

Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Відповідно до п. 24 вказаної Постанови Пленуму до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховують також борги подружжя та правовідносини за зобов»язаннями, що виникли в інтересах сім»ї (ч. 4 ст. 65 СК).

Як вбачається з письмових матеріалів справи, 20.08.2013 року між ПАТ «Укргазбанк» та ОСОБА_2 був укладений Депозитний договір № 03/08/13/0008, відповідно до якого відповідач розмістив у Банку грошові кошти у сумі 20000, 00 доларів США на депозитний рахунок (а.с.128-130).

Згідно виписок про рух коштів, наданих ПАТ «Укргазбанк», на депозитному рахунку зберігалися грошові кошти у розмірі 24366, 95 доларів США і були повернуті Банком відповідачу ОСОБА_2 21.01.2016 року (а.с.55-79).

17.10.2014 року між ПАТ «Ощадбанк» та ОСОБА_2 був укладений Договір № 77877526 на вклад «Строковий пенсійний» для фізичної особи (а.с.126-127), відповідно до якого відповідач розмістив у Банку грошові кошти у сумі 170010, 00 грн.

Як вбачається з банківських виписок, на день припинення сімейних стосунків сторін у Банку зберігаються на депозитному рахунку, відкритому на ім»я ОСОБА_2, грошові кошти у розмірі 170010, 00 грн. (а.с. 33-48).

З наданих суду письмових доказів вбачається, що після розірвання шлюбу грошові кошти з депозитного рахунку відповідачем були зняті у розмірі 170010, 00 грн.

У своїх запереченнях відповідач вказує про те, що грошові кошти, що були розміщені ним на депозитних рахунках, були отримані ним в борг у ОСОБА_4, згідно договору позики від 14.08.2013 року. За Договором позики сума боргу становить 35000, 00 доларів США, що підтверджується розпискою від 14.08.2013 року. Також відповідач вказує про те, що борг він особисто повернув після розірвання шлюбу, за рахунок коштів, що були зняті ним з депозитних рахунків, а тому вважає, що вказані кошти поділу не підлягають.

Дійсно, з письмових матеріалів справи вбачається, що 14.08.2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 був укладений Договір позики на суму 35000, 00 доларів США, що підтверджується розпискою від 14.08.2013 року (а.с.117-118).

19.02.2016 року та 11.03.2016 року боргові кошти були повернуті відповідачем ОСОБА_2, що підтверджується розписками ОСОБА_4 (а.с.119-120).

Але у суді позивачка пояснила, що про наявність боргових зобов»язань відповідача їй було нічого не відомо, в їх сім»ї було достатньо коштів для проживання, а тому необхідності позичати кошти не було. Також зазначила, що договір був укладений відповідачем без її згоди та відома, чим порушив її права та інтереси.

У сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості у розумінні ст. 58, 59 ЦК України і це є її процесуальним обов»язком.

Заперечуючи проти спільності придбаного майна та коштів, відповідач посилається на розписки про отримання ним в період шлюбу грошових коштів у третіх осіб, при цьому стверджує, що повернення таких коштів відбулося вже після розірвання шлюбу, посилаючись на те, що отримання в борг таких коштів було зумовлено неможливістю накопичення власних коштів у розмірі, про які зазначає позивач.

Але вказані обставини спростовуються доказами, наданими сторонами по справі.

Так, з довідки про грошове забезпечення відповідача у період з серпня 2002 року по грудень 2022 року та з 2003 року по 2012 рік вказане грошове забезпечення відповідача становить 682726, 22 грн., що еквівалентно майже 95000, 00 доларів США.

З довідки про грошове забезпечення, наданої позивачкою, вбачається, що за період з 2002 року по 2016 рік вона отримала грошове забезпечення на загальну суму 567918, 59 грн., що еквівалентно майже 65000, 00 доларів США.

Що стосується безпосередньо розписок та договору, то слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 Сімейного кодексу України об»єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Під майном мається на увазі окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов»язки (ч. 1 ст. 190 ЦК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 61 Сімейного кодексу України якщо одним з подружжя укладено договір в інтересах сім»ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 4 статті 65 Сімейного кодексу України визначено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім»ї, створює обов»язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім»ї.

Отже, об»єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмет матеріального світу, так і майнові права та обов»язки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обов»язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім»ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім»ї (аналогічні висновки містяться і у постановах Верховного Суду України у справах № 6-55цс13 від 19.06.2013 року, № 6-163цс12 від 20.02.2013 року, № 6-88цс12 від 12.09.2012 року).

З огляду на договір позики та розписки, надані відповідачем, в них не зазначено, для яких цілей та з якою метою вказані кошти він отримав, що суперечить ч. 4 ст. 65 Сімейного кодексу України, не вказано строк повернення, що суперечить ч. 1 ст. 1049 ЦК України, відсутні підписи позивачки, що свідчить про те, що вона згоду на укладення вказаних договорів не надавала та не була обізнана про наявність таких договорів.

Крім того, відповідачем не надано належних доказів на підтвердження того, що отримані у борг грошові кошти було використано в інтересах сім»ї.

Враховуючи положення ст. 1058, 1062 ЦК України, кошти, переказані на ім»я вкладника від іншої особи з моменту їх зарахування на рахунок переходять у власність останнього, який має виключне право розпорядження ними.

Зважаючи на відсутність будь-яких належних доказів на підтвердження того, що відповідач використав отримані грошові кошти в інтересах сім»ї, суд вважає, що є всі підстави для визнання вказаних грошових коштів спільним майном подружжя, що підлягають поділу на загальних підставах.

Крім того, відповідно до встановленого ст. 11 ЦПК України принципу диспозитивності цивільного судочинства суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як вбачається з матеріалів справи, в рамках даної справи відповідачем позовні вимоги про поділ зобов»язань подружжя не заявлялися, у зв»язку з чим підстави враховувати спільний борг подружжя при поділі спільного майна відсутні.

Відповідно до роз'яснень, викладених в абз. 2 п. 21, абз. 2 п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», у випадку поділу грошових сум вклади, внесені у банківські (фінансові) установи за договорами банківського вкладу (депозиту) за рахунок заробітної плати, пенсії, стипендії, інших доходів подружжя, незалежно від їх виду та від того, на чиє ім'я з подружжя вони внесені, відповідно до ст. 61 СК України є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, з урахуванням того факту, що грошові кошти в розмірі 24366, 95 доларів США, що зберігалися у Банку за договором від 20.08.2013 року, були повернуті Банком відповідачу 21.01.2016 року, то ? частина вказаних грошових коштів підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки.

Що стосується суми, що підлягає стягненню, то слід зазначити наступне.

У своїх вимогах позивачка просить стягнути грошові кошти у розмірі 12183, 48 доларів США.

Статтею 533 ЦК України передбачено, що грошове зобов"язання має бути виконано у гривнях. Але якщо у зобов"язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Враховуючи те, що зобов"язання, що виникли між сторонами за договором депозиту, визначені у доларах США, суд вважає, що грошова сума, що підлягає стягненню, повинна бути визначена за офіційним курсом відповідної валюти на день постановлення рішення.

Так, відповідно до довідки про курс валют НБУ станом на 15.08.2016 року, курс долара США до гривні становить 25, 04 грн. за 1 долар США.

Таким чином, сума, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки за договором від 20.08.2013 року, становить 305123, 07 грн. (12183, 48 доларів США х 25, 04 грн.).

Крім того, з урахуванням того факту, що грошові кошти у розмірі 170010, 00 грн., що зберігалися у Банку за договором від 17.10.2014 року, були повернуті відповідачу в лютому 2016 року, то ? частина вказаних грошових коштів підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки.

Що стосується позовних вимог про поділ автомобіля, то слід зазначити наступне.

Як вбачається з письмових матеріалів справи, за час шлюбу сторонами був придбаний автомобіль Hyundai Tucson 2.0 CRDi GLS 4WD, 2009 року випуску, д/н НОМЕР_1, що підтверджується відповідними письмовими доказами.

Станом на день придбання автомобіля 31.08.2009 року вартість автомобіля становила 176330, 00 грн., що підтверджується видатковою накладною.

Заперечуючи проти позовних вимог в цій частині, відповідач зазначає про те, що для придбання автомобіля він позичив грошові кошти у розмірі 200000, 00 грн. у своєї матері ОСОБА_5, оскільки особистих коштів на придбання автомобіля у подружжя не було.

Дійсно, з письмових матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_5 у борг грошові кошти у розмірі 200000, 00 грн., що підтверджується відповідною розпискою від 28.08.2009 року (а.с.121).

Але ж відповідно до вимог ст. 1046, 1054 ЦК України грошові кошти, взяті у борг та у кредит, є власністю позичальника.

Як вже зазначалося вище, відповідно до ч. 3 ст. 61 Сімейного кодексу України якщо одним з подружжя укладено договір в інтересах сім»ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 4 статті 65 Сімейного кодексу України визначено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім»ї, створює обов»язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім»ї.

Отже, об»єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмет матеріального світу, так і майнові права та обов»язки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обов»язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім»ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім»ї (аналогічні висновки містяться і у постановах Верховного Суду України у справах № 6-55цс13 від 19.06.2013 року, № 6-163цс12 від 20.02.2013 року, № 6-88цс12 від 12.09.2012 року).

З огляду на розписку, надану відповідачем, в ній не зазначено, для яких цілей та з якою метою вказані кошти він отримав, що суперечить ч. 4 ст. 65 Сімейного кодексу України, не вказано строк повернення, що суперечить ч. 1 ст. 1049 ЦК України, відсутній підпис позивачки, що свідчить про те, що вона згоду на укладення вказаного договору не надавала та не була обізнана про наявність такої розписки.

Крім того, відповідачем не надано належних доказів на підтвердження того, що отримані у борг грошові кошти було використано в інтересах сім»ї, а саме на придбання автомобіля, що є предметом спору.

Зважаючи на відсутність будь-яких належних доказів на підтвердження того, що відповідач використав отримані грошові кошти в інтересах сім»ї, суд вважає, що є всі підстави для визнання автомобіля спільним майном подружжя.

Також слід зазначити, що в рамках даної справи відповідачем позовні вимоги про поділ зобов»язань подружжя не заявлялися, у зв»язку з чим підстави враховувати спільний борг подружжя при поділі спільного майна відсутні.

Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно із п. 25 вказаної вище постанови Пленуму, вирішуючи питання про поділ майна, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема, неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 статті 71 СК щодо обов»язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі, коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Як встановлено при розгляді справи, автомобіль є річчю неподільною, а тому його поділ не може бути здійснений в установленому законом порядку, використання автомобіля спільно подружжям після розірвання шлюбу також є неможливим, а тому суд вважає позовні вимоги про визнання за відповідачем права власності на автомобіль та стягнення з нього на користь позивачки компенсації за ? частину автомобіля підставними та обгрунтованими, а тому такими, що підлягають задоволенню.

Що стосується розміру грошової компенсації, то слід зазначити наступне.

Як вказує у своїх позовних вимогах ОСОБА_1, вартість автомобіля Hyundai Tucson 2.0 CRDi GLS 4WD, 2009 року випуску, д/н НОМЕР_1 на даний час становить 375000, 00 грн., що підтверджується витягом з інтернет-сайту. Саме виходячи з цієї суми позивачка і просить стягнути з відповідача на її користь ? частину вартості автомобіля у розмірі 187500, 00 грн., зважаючи на те, що автомобіль перебуває у користуванні відповідача.

Відповідач, заперечуючи проти позову, зауважив, що автомобіль не підлягає поділу з підстав, зазначених вище, а також посилався на те, що вартість автомобіля на даний час є значно меншою.

Слід зазначити, що під час розгляду справи сторони не дійшли згоди щодо вартості автомобіля, що є предметом поділу, а також сторонами по справі не заявлялося клопотання про призначення судової товарознавчої експертизи для визначення вартості автомобіля, а тому суд розглядає справу на підставі тих доказів, що були надані суду.

На підтвердження своїх позовних вимог позивачкою було надано витяг з інтернету щодо вартості автомобіля, відповідно до якого середня вартість автомобіля Hyundai Tucson 2.0 CRDi GLS 4WD, 2009 року випуску, д/н НОМЕР_1 на даний час становить 375000, 00 грн.

Заперечуючи проти позову, відповідачем було надано також витяг з інтернету щодо вартості автомобіля, яка є меншою, ніж зазначено позивачкою, і становить у середньому 312000, 00 -350000, 00 грн.

Враховуючи те, що належні докази на спростування вартості автомобіля, що зазначена позивачкою, під час розгляду справи відповідачем надані не були, суд вважає за можливе прийняти до уваги вартість автомобіля, зазначену позивачкою.

З урахуванням викладеного вище та вимог діючого законодавства, суд приходить до висновку, що позовні вимоги у частині поділу автомобіля та стягнення вартості його частини є підставними та обгрунтованими, за відповідачем повинно бути визнано право власності на автомобіль і стягнуто з нього на користь позивачки грошові кошти у розмірі 187500, 00 грн. в якості грошової компенсації вартості частки у праві спільної часткової власності - автомобіля.

Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є підставними та обгрунтованими, а тому такими, що підлягають частковому задоволенню з підстав, зазначених вище.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 6890, 00 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. 10, 15, 60, 88, 212-215 ЦПК України, ст. 60, 61, 69-71, 74 Сімейного Кодексу України, Постановою Пленуму Верховного Суду № 11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в якості поділу майна грошові кошти у розмірі 12183, 48 доларів США, що за курсом НБУ станом на 15.08.2016 року становить 305123, 07 грн., та за договором від 20.08.2013 року; грошові кошти у розмірі 85000, 00 грн. за договором від 17.10.2014 року.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на автомобіль Hyundai Tucson, 2009 року випуску, д/н НОМЕР_1.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 187500, 00 грн. в якості грошової компенсації вартості ? частини автомобіля Hyundai Tucson, 2009 року випуску, д/н НОМЕР_1.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 6890, 00 грн.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Деснянський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня проголошення.

Головуючий: