АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 2/212/470/16 Головуючий в І інстанції
Категорія 52 (І) Колочко О.В.
№ 22-ц/774/1070/к/16 Доповідач - Соколан Н.О.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі

головуючого судді - Соколан Н.О.,

суддів - Бондар Я.М., Зубакової В.П.

при секретарі - Євтодій К. С.

за участю: представника позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача - Григорівої Ольги Юріївни

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_4 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Інженерно-виробнича фірма «Ремтехгаз» на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 24 березня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інженерно-виробнича фірма «Ремтехгаз» про зміну формулювання причин звільнення,

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інженерно-виробнича фірма «Ремтехгаз» про зміну формулювання причин звільнення. Крім того, просила суд стягнути з відповідача на її користь до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інженерно-виробнича фірма «Ремтехгаз» про зміну формулювання причин звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 24 березня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інженерно-виробнича фірма «Ремтехгаз» про зміну формулювання причин звільнення задоволено, у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_4 ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди та ухвалення нового рішення в цій частині про задоволення позовних вимог, оскільки вважає, що рішення ухвалено не обґрунтоване та не мотивоване , з порушенням норм матеріального і процесуального права.

В апеляційній скарзі відповідач ТОВ «Інженерно-виробнича фірма «Ремтехгаз» ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про визнання незаконним звільнення позивача, зміни дати та формулювання причин звільнення позивача і ухвалення нового рішення в цій частині про відмову в задоволенні позовних вимог посилаючись на порушенням норм матеріального і процесуального права. Задовольняючи позовні вимог, суд першої інстанції не встановив, що жодних підстав, окрім бажання позивача для її звільнення не було, тому безпідставно застосував положення КЗпП України, які не поширюються на спірні правовідносини; судом визначено дату звільнення раніше останнього дня фактичного роботи позивача; висновки суду щодо прохання відповідача надати їй відпустку із подальшим звільненням є припущенням; судом не взято до уваги, що позивач працювала за строковим трудовим договором; висновок суду про відсутність обов'язку позивача при звільненні передавати справи спеціально створеній комісії є незаконним, судом не перевірено, чи дійсно позивач передала справи. Висновки суду про те, що відповідачем не було визначено конкретну дату передачі справ та конкретну особу, яка повинна ці справи прийняти свідчить про невідповідність висновків суду обставинам справи. Крім того, обов'язок головного бухгалтера передавати справи з оформленням акту після перевірки затверджене постановою Ради Міністрів СРСР віл 24.01.1980 року № 59, який є чинним. Також судом безпідставно проігноровано клопотання відповідача про виклик позивача для надання пояснень безпосередньо в судовому засіданні.

Вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

При вирішенні спору, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_4 працювала на підприємстві відповідача з 05.02.2013 року по 30.10.2015 року на посаді головного бухгалтера.

14 вересня 2015 року ОСОБА_4 подала заяву про розірвання трудового контракту та звільнення за власним бажанням з 14 вересня 2015 року, на якій наявна резолюція від 14.09.2015 такого змісту «звільнити після передачі справ згідно з п. 3.6 контракту 01.07.2013 р.».

09.09.2015 ОСОБА_4 звернулась із заявами до директора ТОВ «ІВФ «Ремтехгаз» про надання їй частини щорічної основної відпустки терміном 14 календарних днів з 15 вересня 2015 року та двох днів додаткової відпустки з 29 вересня 2015 року, на підставі яких наказами № 146-к та 147-к від 09 вересня 2015 року позивачу надані вказані відпустки на період з 15 вересня 2015 року по 28 вересня 2015 року та з 29 вересня 2015 по 30 вересня 2015 року.

01.10.2015 ОСОБА_4 звернулася із заявою до директора ТОВ «ІВФ «Ремтехгаз» на підтвердження припинення трудових відносин на підставі заяви від 14.09.2015 із зазначенням останнього робочого дня 01 жовтня 2015 року, про що попередила адміністрацію.

Актами від 02.10.2015, 06.10.2015, 07.10.2015, 08.10.2015, 09.10.2015, 12.10.2015, 13.10.2015, 15.10.2015, 16.10.2015, 19.10.2015, 20.10.2015, 21.10.2015, 22.10.2015, 23.10.2015, 26.10.2015, 27.10.2015, 28.10.2015, 29.10.2015, 30.10.2015, складених комісією з працівників ТОВ «ІВФ «Ремтехгаз», засвідчені факти відсутності ОСОБА_4 на робочому місці.

Відповідно до копії акту від 09.10.2015 працівниками підприємства відповідача відбулося відвідування за місцем проживання головного бухгалтера ОСОБА_4 з приводу відсутності її на робочому місці без поважних причин, із зазначенням неможливості потрапити до квартири позивача.

Листом підприємства № 443 від 12 жовтня 2015 року ОСОБА_4 повідомлено про відсутність її на робочому місці без поважних причин і запропоновано з'явитися на підприємство для надання письмових пояснень з цього приводу.

30 жовтня 2015 року наказом № 179-к, виданого керівником підприємства ТОВ «ІВФ «Ремтехгаз» Пиріг Е.А., було звільнено ОСОБА_4 головного бухгалтера за прогул без поважних причин п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 в частині визнання її звільнення незаконним та зміни дати та формулювання причин звільнення з обов'язковим внесенням до трудової книжки суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем було порушено вимоги чинного законодавства України під час звільнення відповідача, а відтак, її звільнення з займаної посади за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України не може вважатися законним, оскільки ОСОБА_4 повинна була бути звільненою з 01 жовтня 2015 року за ч. 1 ст. 39 КЗпП України, тому відповідачем безпідставно протягом місця складалися акти про відсутність її без поважних причин на робочому місці та ці факти відображалися у табелі виходу на роботу.

Колегія суддів погоджується з таким висновком, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає, або на яку він вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Положеннями Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема ч. 2 ст. 4 передбачено, що ніхто не може бути присилуваний виконувати примусову чи обов'язкову працю.

Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути на визначений строк, встановлений за погодженням сторін.

Ч. 1 ст. 39 КЗпП України передбачає, що строковий трудовий договір (пункти 2 і 3 статті 23) підлягають розірванню достроково на вимогу працівника в разі його хвороби або інвалідності, які перешкоджають виконанню роботи за договором, порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного або трудового договору та у випадках передбачених ч. 1 ст. 38 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ст. 38 КЗпП України не містить вимог щодо обов'язкового зазначення у заяві працівника дати звільнення, з якої він бажає звільнитися, а за змістом вказаної норми закону за відсутності причин, що свідчать про неможливість продовження працівником роботи, сторони трудового договору вправі домовитися про будь-який строк звільнення після подання працівником заяви про це, однак в будь-якому випадку власник не вправі відмовити працівнику у звільненні після закінчення двотижневого строку попередження.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 22, 24 Постанови № 9 від 06 листопада 1992р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначається, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40 п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Згідно п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 р. № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч. 3 ст. 40 КЗпП) стосуються як передбачених статтями 40, 41 (1) КЗпП, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. При цьому маються на увазі щорічні, а також інші відпустки, що надаються працівникам як із збереженням, так і без збереження заробітку. Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обґрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок (довідку в установлених законом випадках) про його тимчасову непрацездатність.

Згідно заяви ОСОБА_4 від 14 вересня 2015 року, вона звернулася до директора про звільнення її з 14 вересня 2015 року, однак не зазначила причин, які обумовили неможливість продовжувати роботу саме з цієї дати, в зв'язку з чим її заяву необхідно вважати попередженням про звільнення за два тижні у порядку ч. 1 ст. 38 КЗпП України, як це і було сприйнято адміністрацією відповідача і не оспорювалося ними під час судового розгляду.

09 вересня 2015 року, тобто до подачі заяви про звільнення, відповідачем було надано позивачеві згідно її заяв частину щорічної основної відпустки та два дні додаткової терміном по 30 вересня 2015 року.

Якщо звільнення відбувається з ініціативи працівника за статтею 38, 39 КЗпП України, працівнику достатньо лише письмово попередити роботодавця про розірвання трудового договору за два тижні. До терміну попередження враховуються також і дні щорічної відпустки, тобто працівник не зобов'язаний два тижні відпрацювати. Він може подати заяву про надання невикористаної відпустки із подальшим звільненням, наприклад, із завтрашнього дня тривалістю 14 календарних днів і більше, а роботодавець зобов'язаний надати таку відпустку та звільнити працівника в день її закінчення, не зважаючи на те, що протягом терміну попередження працівник не працював.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що судом безпідставно не взято до уваги положення Контракту, укладеного між сторонами та постанови Ради Міністрів СРСР від 24.01.1980 року № 59 не можуть бути прийняті до уваги, оскільки не спростовують право позивача не виконувати роботу після розірвання договору, яке захищено вищенаведеними положеннями Конституції України та Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Доводи апеляційної скарги відповідача про невірне встановлення обставин справи та безпідставне застосування положення КЗпП України, які не поширюються на спірні правовідносини не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Також колегія суддів не може прийняті до уваги доводи апеляційної карги позивача про безпідставну відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку та моральної шкоди, оскільки позивачем, в порушення вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України, під час розгляду справи не було надано доказів, які б підтверджували факт того, що неправильне формулювання причини звільнення у трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню позивача та факт заподіяння моральних страждань, що пов'язані з діями або бездіяльністю відповідача.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів прийшла до висновку, що обставини справи судом з'ясовані в повному обсязі, висновки суду відповідають встановленим обставинам і підтверджуються належними доказами.

Оскільки порушень норм матеріального і процесуального права, що могли б слугувати підставою для скасування чи зміни рішення суду, колегією суддів не встановлено, а перевірені доводи заявника висновків суду не спростовують, то підстав для задоволення апеляційних скарг не вбачається.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_4 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Інженерно-виробнича фірма «Ремтехгаз» відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від від 24 березня 2016 року залишити без змін.

Рішення Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: