Справа № 509/107/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2016 року Овідіопольський районний суд Одеської області в складі :

головуючого судді Гандзій Д.М.

при секретарі Черкасові Д.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в смт. Овідіополь цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання права власності на нерухоме майно в рахунок погашення боргу та визнання недійсним договору іпотеки, -

В С Т А Н О В И В :

14 січня 2015 року, ОСОБА_1 звернулася до суду з вищеназваним позовом, в якому просила суд, визнати недійсним нотаріально посвідчений договір іпотеки від 17.09.2007 р. (реєстр. № 8449), укладений між АКІБ «УкрСиббанк», до назви якого 21.12.2009 р. згідно із Законом України «Про акціонерні товариства» № 514-VI від 17.09.2008 р. були внесені зміни в Статут, а саме, з АКІБ «УкрСиббанк» на ПАТ «УкрСиббанк», які є правонаступниками всіх прав та обовязків АКІБ «УкрСиббанк» та субєктом підприємницької діяльності ОСОБА_2, відповідно до якого, останній, в забезпечення виконання всіх своїх грошових зобовязань за кредитним договором № 0 від 17.09.2007 р., укладеного між тим ж сторонами на суму 227000 дол. США передав в іпотеку банку - кафе-бар на 40 місць з літньою площадкою на 12 місць, що знаходиться за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, смт. Авангард, пров. Степний, 1а, загальною площею 213,9 кв.м, яке належить СПД ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності від 06.09.2007 р. виданого на підставі розпорядження Овідіопольської РДА № 1108 від 05.09.2007 р., і розташованого на земельній ділянці площею 0,0525 га за тією ж адресою, належній ОСОБА_2 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії АБ № 906001 від 23.06.2006 р. згідно рішення ХХХІ 3-го скликання Авангардівської с/р від 14.10.2005 р. № 716-ІІІ, кадастровий № :02:001:0342 та земельну ділянку площею 0,0515 га за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, пров. Степний, 1, яка належить ОСОБА_2 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 287835 від 23.03.2006 р. згідно рішення ХХХІ 3-го скликання Авангардівської с/р від 14.10.2005 р. № 716-ІІІ, кадастровий № :02:001:0005, в рахунок погашення боргу по укладеному 16.01.2006 р. між нею та відповідачем ОСОБА_2 договору позики визнати за нею право власності на вищевказане нерухоме майно та стягнути в солідарному прядку з відповідачів судові витрати по сплаті судового збору у сумі 3898 грн., мотивуючи це порушенням відповідачем ОСОБА_3 своїх боргових зобовязань за договором позики на суму 100000 дол. США і не поверненням їй вказаних грошей.

В судовому засіданні представниця позивачки підтримала позов та просила суд його задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 позов не визнав повністю, вважаючи його безпідставним і необґрунтованим.

Представник відповідача ПАТ «УкрСиббанк» приймаючи участь в судових засіданнях позов не визнав повністю, вважаючи його безпідставним, одночасно просивши суд, застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності, який пропустила позивачка звернувшись до суду з названим позовом для захисту своїх цивільних прав і інтересів, та з підстав викладених ним у письмових запереченнях на позов, однак в подальшому в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце судового розгляду справи, що підтверджується його особистою розпискою, причину неявку суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутністю суду не надав.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити повністю з наступних підстав.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 3 ЦПК України).

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України.

Згідно із ст.ст. 10,11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які як і інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи та розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін на інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи.

Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу, якою визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Частинами 3,4 статті 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 1 Протоколу до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Стаття 41 Конституції України наголошує кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному Законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Право приватної власності є непорушним.

Згідно із ст. 360-7 ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності норму права, та для всіх судів України. Суди зобовязані привести свою практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, установлену законом.

Відповідно до Правової позиції Верховного Суду України (постанова Судової палати ВСУ у цивільних справах від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13) - письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Відповідно до частини другої статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

В абзаці четвертому пункту 1 статті 1 декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що іноземна валюта це іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Пунктом 12 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено - не може доводитися свідченнями свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобовязань, що виникли з правочину.

Згідно із п. 23 Постанови Пленуму ВССУ від 07.02.2014 р. № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» - при виконанні судових рішень про стягнення грошових коштів державний виконавець на підставі ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» у першу чергу звертає стягнення на кошти боржника в гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитаріях цінних паперів, і лише за відсутності у боржника коштів і цінностей - на належне йому інше майно, за винятком того, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Наведений у додатку до Закону перелік видів майна громадян, на яке не може бути звернено стягнення за виконавчими документами, є єдиним для всіх випадків звернення стягнення на зазначене майно. Стягнення на нерухоме майно (будинок, квартиру, інше приміщення та земельну ділянку) звертається за відсутності у боржника достатніх коштів чи рухомого майна з додержанням вимог ст. 63 вказаного Закону, крім звернення стягнення на предмет іпотеки, яке здійснюється на підставі рішення суду або виконавчого напису нотаріуса (стаття 33 Закону України від 5 червня 2003 року № 898-IV "Про іпотеку"). Боржник має право запропонувати ті види майна чи предмети, на які необхідно звернути стягнення в першу чергу (частина п'ята статті 52 Закону про виконавче провадження). У будь-якому випадку черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається державним виконавцем. Проте відмову державного виконавця задовольнити зазначену вимогу боржника може бути визнано в судовому порядку необґрунтованою, коли очевидно, що цією вимогою не порушено інтересів стягувача й не ускладнено виконання рішення.

Статтями 316,317,319 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Статтею 321 ЦК України передбачено право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно із ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статями 386-393 ЦК України передбачено держава забезпечує рівний захист усіх субєктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Підстави витребування майна від добросовісного набувача повністю передбачені ст. 388 ЦК України.

Відповідно до ст. 391 ЦК України - власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном і може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Статтею 12 Закону України «Про іпотеку» передбачено у разі порушення іпотекодавцем обовязків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержаталь має право вимагати дострокового виконання основного зобовязання, а в разі його невиконання звернути стягнення на предмет іпотеки.

Статтями 33,35 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. У разі порушення основного зобовязання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення у не менш ніж 30-ти денний строк, в якій зазначається стислий зміст порушених зобовязань та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги і якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

Відповідно до ст.ст. 37,38 Закону України «Про іпотеку» - іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюються до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки субєктом оціночної діяльності. Ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна субєктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Позивачка ОСОБА_1 посилається як на підставу своїх позовних вимог на розписку від 16.01.2006 р., яку вона вважає договором позики, згідно якої ОСОБА_2 власноручно, добровільно, буз будь-якого примусу чи тиску, при розумінні всіх правових наслідків, які тягнуть за собою підписання даного документу, отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 100000 дол. США, які зобовязався повернути їй до 16.01.2007 р. і у випадку неможливості з будь-яких причин повернути вказану грошову суму, зобовязався передати ОСОБА_1 у власність належне йому на праві приватної власності нерухоме майно, орієнтовною вартістю 100000 дол. США, а саме : кафе-бар на 40 місць з літнім майданчиком на 12 місць, загальною площею 213,9 кв.м, що розміщений на земельній ділянці площею 525 кв.м за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, смт. Авангард, пров. Степний, 1а, земельну ділянку площею 0,0525 га за тією ж адресою та земельну ділянку площею 0,0515 га за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, пров. Степний, 1 (а.с. 8).

Як стверджує представниця позивачки, до цього часу ОСОБА_2 не повернув ОСОБА_1 борг у розмірі 100000 дол. США, незважаючи на неодноразові звернення до відповідача з вимогою про повернення боргу, що не принесло бажаних результатів, що стало підставою для звернення до суду з названим позовом.

Суд встановив, що 17.09.2007 р. між АКІБ «УкрСиббанк», до назви якого 21.12.2009 р. згідно із Законом України «Про акціонерні товариства» № 514-VI від 17.09.2008 р. були внесені зміни в Статут, а саме, з АКІБ «УкрСиббанк» на ПАТ «УкрСиббанк», які є правонаступниками всіх прав та обовязків АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № 0 від 17.09.2007 р., відповідно до якого, банк надав, а відповідач отримав споживчий кредит у сумі 227000 дол. США (а.с. 118-128).

В забезпечення належного виконання взятих на себе кредитних зобовязань, між АКІБ «УкрСиббанк» та СПД ОСОБА_2 був укладений нотаріально посвідчений договір іпотеки від 17.09.2007 р. (реєстр. № 8449), відповідно до якого, останній, в забезпечення виконання всіх своїх грошових зобовязань за кредитним договором № 0 від 17.09.2007 р., укладеного між тим ж сторонами на суму 227000 дол. США передав в іпотеку банку - кафе-бар на 40 місць з літньою площадкою на 12 місць, що знаходиться за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, смт. Авангард, пров. Степний, 1а, загальною площею 213,9 кв.м, яке належить СПД ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності від 06.09.2007 р. виданого на підставі розпорядження Овідіопольської РДА № 1108 від 05.09.2007 р., і розташованого на земельній ділянці площею 0,0525 га за тією ж адресою, належній ОСОБА_2 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії АБ № 906001 від 23.06.2006 р. згідно рішення ХХХІ 3-го скликання Авангардівської с/р від 14.10.2005 р. № 716-ІІІ, кадастровий № :02:001:0342 та земельну ділянку площею 0,0515 га за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, пров. Степний, 1, яка належить ОСОБА_2 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 287835 від 23.03.2006 р. згідно рішення ХХХІ 3-го скликання Авангардівської с/р від 14.10.2005 р. № 716-ІІІ, кадастровий № :02:001:0005 (а.с. 129-139).

На думку суду, вищевказана розписка ОСОБА_2 від 16.01.2006 р. підтверджує факт укладення догоовору позики і факт передачі грошової суми позичальнику (відповідачу), однак чинним законодавством не передбачено складення розписки на підтвердження укладення інших договорів, що має місце в даному випадку з приводу з приводу неможливості повернути ОСОБА_1 борг у розмірі 100000 дол. США відповідачем і зобовязання останнього передати позивачці у власність належне відповідачу на праві власності вищевказане нерухоме майно, тобто намір вчинити правочин, спрямований на передачу у власність ОСОБА_1 зазначеного вище нерухомого майна, вказаного у розписці і який є предметом іпотеки за вказаним нотаріально посвідченим договором.

Таким чином, суд дійшов висновку, що сама по собі розписка не є підставою для визнання за ОСОБА_1 права власності на нерухоме майно з огляду на приписи ст. 328 ЦК України, а отже, у позивачки ОСОБА_1 відсутні жодні правові підстави вимагати визнання за нею права власності на майно ОСОБА_2 в рахунок погашення боргу, так як в даному випадку фактично йдеться про підміну понять зі стягнення грошового боргу на безпідставне визнання за нею права власності, що фактично змінює суть розписки.

Суд встановив, що на сьогоднішній день, в провадженні Овідіопольського райсуду Одеської області знаходиться цивільна справа № 509/924/14, яка надійшла до суду 07.03.2014 р. і була оглянута в даному судовому провадженні, за позовом ПАТ «УкрСиббанк» (позикодавця і іпотекодержателя) до ОСОБА_2, ОСОБА_4 та СПД ОСОБА_2 звернення стягнення на іпотечне майно в рахунок погашення кредитної заборгованості на підставі вищезазначених кредитного договору та нотаріально посвідченого іпотечного договору, укладених між вказаними сторонами, предметом якого є спірне нерухоме майно, зазначене вище (кафе-бар та дві земельні ділянки), і провадження по якій ухвалою суду від 05.02.2015 р. було зупинено до розгляду даної цивільної справи. Підстави звернення до суду позивачів ПАТ «УкрСиббанк» з вказаним позовом є невиконання відповідачем ОСОБА_2 своїх кредитних (боргових) зобовязань перед ПАТ «УкрСиббанк».

В своєму позові ОСОБА_1 обґрунтовуючи свій позов щодо недійсності оспорюваного іпотечного договору посилається на пріоритетність прав чи вимог над вимогою іпотекодержателя ПАТ «УкрСиббанк».

Так, згідно із ст. 1 Закону України «Про іпотеку», пріоритет це переважне право однієї особи відносно права іншої особи та те ж саме нерухоме майно.

Одночасно, пріоритетність прав не може бути підставою для визнання нотаріально посвідченого іпотечного договору недійсним з огляду на вимоги ст. 215 ЦК України, згідно з якою підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлених ч.ч. 1-3,5 ст. 203 ЦК України, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, на думку суду наявність пріоритетності прав не є підставою для визнання недійсним договору іпотеки з нижчим пріоритетом, так як відповідно до ч. 7 ст. 3 вищевказаного Закону, пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмету іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. При чому зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом у черговості їх державної реєстрації, що в даному випадку не було зроблено позивачкою ОСОБА_1, яка не надала суду належних та допустимих доказів державної реєстрації її прав та вимог на спірне нерухоме майно, іпотекодержателем за законом і за договором є ПАТ «УкрСиббанк», у звязку з чим є безпідставними доводи позивачки ОСОБА_1 з приводу пріоритетності її прав та вимог на спірне нерухоме майно, вказане у розписці і не ґрунтуються на вимогах Закону, а тому в задоволенні позову слід відмовити повністю не через пропущення строків позовної давності позивачкою, а у звязку з безпідставністю її позовних вимог. Однак позивачка не позбавлена свого права зі зверненням до суду з позовом про стягнення з відповідача суми боргу за договором позики відповідно до умов вищевказаної розписки.

Керуючись ст.ст. 10,11,57-60,88,208-209,212-215,218,360-7 ЦПК України, Конституцією України, ст.ст. 203,215,216, 316,317,319,321,328,392,1046,1047,1049 ЦК України, Законом України «Про іпотеку», суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання права власності на нерухоме майно в рахунок погашення боргу та визнання недійсним договору іпотеки відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі в 10 денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, з подачею її копії до апеляційної інстанції.

Суддя Гандзій Д.М.