АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И [1]

10 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді: Прокопчук Н.О.

суддів: Музичко С.Г., Саліхова В.В.

при секретарі: П'ятничук В.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 листопада 2015 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції м. Києва, тpeтi особи: ОСОБА_3, Служба у справах дітей Шевченківської районної в. Києві державної адміністрації, про зобов'язання не чинити перешкод у користуванні жилим приміщенням

та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, у власних інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - Служба у справах дітей Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації, про виселення та зобов'язання не чинити перешкод у користуванні, -

ВСТАНОВИЛА:

В січні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду із даним позовом до відповідачів.

Зазначала, що вона із сім'єю користується жилим приміщенням в будинку під літерою А по АДРЕСА_1 на підставі договору оренди, сплачує комунальні послуги та здійснювала ремонт цих приміщень.

26.01.2015 року вона отримала лист державного виконавця про виселення.

Вважаючи такі вимоги незаконними, посилаючись на відсутність підстав та відповідного рішення суду про виселення, просила зобов'язати відповідачів не чинити їй перешкод у користуванні жилим приміщенням.

У квітні 2015 року, ОСОБА_2 подала зустрічний позов до ОСОБА_1, ОСОБА_3, у власних інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - Служба у справах дітей Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації - про виселення та зобов'язання не чинити перешкод у користуванні.

Зазначала, що ОСОБА_1 разом зі своїми неповнолітніми дітьми та чоловіком проживає в жилих приміщенням, які за рішенням суду, що набрало законної сили, виділені їй - ОСОБА_2 у власність та користування, чим чинить їй перешкоди в користуванні жилими приміщеннями.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 26 листопада 2015 року у задоволені первісного позову відмовлено.

Зустрічний позов задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_1 разом з дітьми ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 не чинити перешкоди в користуванні ОСОБА_2 приміщеннями жилих кімнат 1-3 площею 11,8 кв.м., 1-5 площею 15,2 кв.м., 1-7 площею 9,25 кв.м., 1-8 площею 7,75 кв.м., кухні 1-1 площею 6,4 кв.м. та санвузла 1-2 площею 5,0 кв.м. будинку під літерою А по АДРЕСА_1.

Виселено ОСОБА_1 разом з дітьми ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 з приміщень жилих кімнат 1-3 площею 11,8 кв.м., 1-5 площею 15,2 кв.м., 1-7 площею 9,25 кв.м., 1-8 площею 7,75 кв.м., кухні 1-1 площею 6,4 кв.м. та санвузла 1-2 площею 5,0 кв.м. будинку під літерою А по АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 в рівних частинах судовий збір в загальному розмірі 243,60 грн., по 121,80 грн. з кожного.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового про задоволення первісного позову у повному обсязі та відмову у задоволенні зустрічного позову. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, неправильну оцінку наявних у справі доказів, що призвело до помилкових висновків. Вважає, що судом невірно застосовано ст. 391 ЦК оскільки право власності на спірний житловий будинок відповідно до ст. 331 ЦК за ОСОБА_2 не зареєстроване й тому вона не може звертатися з позовом про виселення та усунення перешкод в користуванні власністю. Зазначає, що судом порушено норми ст. 205 ЦПК, суд безпідставно не закрив провадження у справі в частині виселення ОСОБА_3, оскільки є рішення суду про його виселення, яке набрало законної сили й доказів того, що ОСОБА_3 проживає у спірному приміщенні після добровільного виконання цього рішення ОСОБА_6 не надано. Судом на її думку не взято до уваги та не надано належної оцінки акту складеного Службою у справах дітей Оболонської РДА в м. Києві, який підтверджує саме факт проживання ОСОБА_3 за іншою адресою і що умови проживання там трьох дітей є непридатними. Судом невірно застосовано ст. 109 ЖК та не взято до уваги доводи та заперечення Служби у справах дітей Шевченківської РДА в м. Києві проти виселення її дітей. Також зазначає, що суд в порушення норм процесуального права прийняв до провадження зустрічний позов, хоча позови між собою не взаємопов'язані, так як первісний виник із правовідносин оренди, а зустрічний позов заявлений через те, що у позивача за первісним позовом відсутні підстави для знаходження у спірних приміщеннях. Крім того вважає, що рішення суду також підлягає скасуванню відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК, оскільки головуючому в першій інстанції нею було заявлено відвід з підстав, що викликали сумнів в неупередженості судді. Також суд не визначив статус дитини - ОСОБА_7, який народився за час розгляду справи по суті, про що суду було надано копію свідоцтва про народження, місце проживання якого було визначено разом з позивачем за первісним позовом, чим було порушено його права та законні інтереси.

До суду апеляційної інстанції ОСОБА_1, її представник за договорами про надання правової допомоги від 19.10.2015 року та 23.10.2015 року - ОСОБА_8 та представник ВДВС - двічі не з'явилися. Зважаючи на положення ч.5 ст.74,ч.5 ст.76,ч.2 ст.305 ЦПК України колегія суддів визнала їх повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

ОСОБА_3, який також є представником ОСОБА_1 за нотаріально посвідченою довіреністю від 15.05.2015 року із строком дії до 15.05.2020 року, та його представники за довіреностями ОСОБА_9 і ОСОБА_10,представник Служби у справах дітей Шевченківської районної в. Києві державної адміністрації - ОСОБА_11- апеляційну скаргу підтримали, просили її задовольнити та скасувати рішення суду першої інстанції.

ОСОБА_2 та її представник за ордером на підставі договору про надання правової допомоги - адвокат ОСОБА_12 - просили апеляційну скаргу відхилити. Звернули увагу суду на те, що ОСОБА_2 є власником спірних приміщень, згоди на проживання ОСОБА_1 та її сім'ї в цих приміщеннях вона не надавала.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в цій частині колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову суд виходив з того, що ОСОБА_1 не довела правомірності зайняття та проживання її з дітьми та чоловіком у спірних приміщеннях, а тому підстави для задоволення її вимог про усунення перешкод в користуванні цими приміщеннями відсутні.

Задовольняючи зустрічний позов суд виходив з того, що проживання ОСОБА_1, її малолітніх дітей та ОСОБА_3 в приміщеннях, що належать ОСОБА_2 без її на те згоди є перешкодою для останньої у користуванні належними їй приміщеннями та у здійсненні права власності.

Колегія суддів з такими висновками суду погоджується і вважає їх правильними.

Як убачається з матеріалів справи та установлено судом рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 06.11.2001 року за ОСОБА_13 та ОСОБА_2 визнано право власності на будівлю під літерою «Б» площею 57,2 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 в рівних частках по Ѕ за кожним.

Цим же рішенням ОСОБА_2 виділено у власність жилі кімнати: 1-3 площею 11,8 кв.м., 1-5 площею 15,2 кв.м., 1-7 площею 9,25 кв.м., 1-8 площею 7,75 кв.м., кухню 1-1 площею 6,4 кв.м. та санвузол 1-2 площею 5 кв.м. в будинку під літерою «А» по АДРЕСА_1 а також надвірні будівлі - гараж під літерою «Ж».

ОСОБА_14 та ОСОБА_15 виділено у власність жилі кімнати 1-6 площею 12,5 кв.м. 1-4 площею 9,7 кв.м., та прибудову під літерою «А1» в будинку під літерою «А» по АДРЕСА_1 а також надвірні будівлі - сарай під літерою «Е».

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 27.05.2013 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_14, ОСОБА_3 про визнання договору оренди недійсним, виселення, стягнення матеріальної та моральної шкоди, встановлено, що ні за позивачем ОСОБА_2 ні за відповідачем ОСОБА_14 право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 станом на час ухвалення цього рішення не зареєстровано.

При цьому постановою Окружного адміністративного суду м.Києва від 18.03.2009 року, яка набрала законної сили 09.04.2009 року, Комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» зобов'язано здійснити реєстрацію права власності ОСОБА_2 на 1/2 частину будівлю під літерою «Б» площею 57,2 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1-Б, а також право власності на жилі кімнати: 1-3 площею 11,8 кв.м., 1-5 площею 15,2 кв.м., 1-7 площею 9,25 кв.м., 1-8 площею 7,75 кв.м., кухню 1-1 площею 6,4 кв.м. та санвузол 1-2 площею 5 кв.м. в будинку під літерою «А» по АДРЕСА_1 та надвірні будівлі - гараж під літерою «Ж».

На виконання цього рішення відкрите виконавче провадження, яке вже тривалий час перебуває на стадії виконання та не завершено.

27.11.2011 року між ОСОБА_14 та ОСОБА_3 було укладено договір оренди частини будинку та підсобних приміщень. Відповідно до даного договору ОСОБА_14 передав ОСОБА_3 в строкове платне користування частину приватного будинку і підсобні приміщення (два гаражі) № 23/1, АДРЕСА_1 строком до 31.12.2013 року (а.с.14).

05.12.2013 року між ОСОБА_16 та ОСОБА_1 було укладено договір оренди частини будинку та підсобних приміщень. Відповідно до даного договору ОСОБА_16 передала ОСОБА_1 в строкове платне користування частину приватного будинку і підсобні приміщення (два гаражі) №23/1, АДРЕСА_1

Відповідно до п.1.3 договору оренди від 05.12.2013 об'єктом оренди разом з наймачем користуються особи, які проживають разом з нею, а саме: члени родини наймача діти - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, а також чоловік ОСОБА_3

Які саме жилі приміщення передані в оренду у вказаних в договорах оренди не зазначено. Втім вказано ,що в оренду переданий і гараж який не належить ОСОБА_16, а виділений у власність ОСОБА_2

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 05.09.2013 року скасовано рішення Шевченківського районного суду м. Києва в частині відмови в задоволенні позову про виселення ОСОБА_3 та вирішено виселити ОСОБА_3 з приміщень будинку під літерою А по АДРЕСА_1: жилих кімнат 1-3 площею 11,8 кв.м., 1-5 площею 15,2 кв.м., 1-7 площею 9,25 кв.м., 1-8 площею 7,75 кв.м., кухні 1-1 площею 6,4 кв.м., санвузла 1-2 площею 5,0 кв.м. та зобов'язати не чинити ОСОБА_2 перешкод у користуванні вказаними приміщеннями.

Постановою старшого державного виконавця ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві ОСОБА_17 від 19.05.2014 року відкрито виконавче провадження №43350718 з виконання виконавчого листа №761/9610/2013-ц виданого 14.10.2013 року Апеляційним судом м. Києва про виселення ОСОБА_3 з приміщень будинку під літерою А по АДРЕСА_1: жилих кімнат 1-3 площею 11,8 кв.м., 1-5 площею 15,2 кв.м., 1-7 площею 9,25 кв.м., 1-8 площею 7,75 кв.м., кухні 1-1 площею 6,4 кв.м. та санвузла 1-2 площею 5,0 кв.м. та зобов'язати не чинити ОСОБА_2 перешкод у користуванні вказаними приміщеннями.

23.01.2015 року ОСОБА_3 була направлена вимога державного виконавця надати документи, що підтверджують виконання рішення суду, чи інші документи, що підтверджують законність перебування боржника у даному приміщенні. Також попереджено, що у зв'язку з невиконанням рішення суду у самостійному порядку, примусове виселення відбудеться 05.02.2015 року.

05.02.2015 року державний виконавець Мороз Л.Є. склала акт про те, що ОСОБА_3 звільнив приміщення, зазначені в рішенні суду, майна належних боржнику в даних приміщеннях немає. Рішення суду боржником виконано в повному обсязі. Про заборону ОСОБА_3 користуватися вказаними приміщеннями повідомлено.

Даний акт складений у відсутності ОСОБА_2 та у ньому не зазначено ані про добровільне виконання рішення суду,ані ні про вчинені державним виконавцем дії щодо примусового виконання.

Доказів тому, що державний виконавець пред'являв вимогу безпосередньо ОСОБА_1 щодо її виселення та вчиняв з цього приводу будь які дії матеріали справи не містять, не зазначено такого і в Акті від 05.02.2015 року .

Відповідно до положень ст.15 ЦК України,ст.3 ЦПК України у порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право.

За змістом ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ(майно),яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею,незалежно від волі інших осіб.

Право володіння, користування та розпорядженням своїм майном належить тільки власникові (ч.1 статті 317 ЦК України ).

У відповідності до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У разі порушення своїх прав власник згідно зі статтею 391 ЦК України має право, зокрема, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до свідоцтв про народження ОСОБА_3 та ОСОБА_1 мають дітей ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_5.

ОСОБА_1 , її діти та чоловік не є власниками спірних приміщень і обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилалася на договір оренди як на підставу правомірності користування спірною нерухомістю.

Разом із цим предметом договору найму (оренди) може бути лише річ визначена індивідуальними ознаками і право передання майна у найм має лише власник (ч.1 ст.760, ч.1 ст.761 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона -власник житла (наймодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.

Отже,за договором оренди ОСОБА_1 та члени її родини зазначені у цьому договорі можуть користуватися лише тими приміщеннями ,з належних саме орендодавцю , які він передав їм за договором.

Проте,в укладених ОСОБА_3 та ОСОБА_1 договорах оренди з ОСОБА_14.і ОСОБА_16 вказано,що в оренду передається частина будинку, а які саме приміщення не визначено.

ОСОБА_7 та ОСОБА_3 не заперечували ,що згоди на їх проживання у належних ОСОБА_2 приміщеннях , вона їм не надавала,навпаки з цього приводу існують постійні судові спори.

Виходячи з встановлених обставин суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення первісного позову.

Право власності на жилі кімнати: 1-3 площею 11,8 кв.м., 1-5 площею 15,2 кв.м., 1-7 площею 9,25 кв.м., 1-8 площею 7,75 кв.м., кухню 1-1 площею 6,4 кв.м. та санвузол 1-2 площею 5 кв.м. в будинку під літерою «А» по АДРЕСА_1 та надвірні будівлі - гараж під літерою «Ж» ОСОБА_2 набула за судовим рішенням в порядку поділу спадкового майна. Зазначене рішення набрало законної сили і звернуто до виконання.

У спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до гл.29 ЦК України. Якщо у складі спадщини,яку прийняв спадкоємець,є нерухоме майно,право розпорядження нерухомим майном виникає в нього з моменту державної реєстрації цього майна ( ч.2 ст.1299 ЦК).Спадкоємець,який прийняв у спадщину нерухоме майно,ще до державної його реєстрації має витребувати це майно .

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 23 січня 2013 року у справі № 6-164цс12 і в силу положень статті 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

З огляду на зазначене, доводи апеляційної скарги щодо відсутності у ОСОБА_2 права вимоги за даним позовом , не можуть бути прийняті до уваги.

Оскільки ОСОБА_2 має намір на власний розсуд користуватися своєю власністю, її вимоги щодо усунення перешкод у користуванні її власністю шляхом виселення із приміщень належних їй ОСОБА_1 ,ОСОБА_3 та їх дітей є обґрунтованими, та відповідають положенням статті 16 ЦК України, а порушене право користування власністю - відновленню.

Матеріалами справи підтверджується той факт, що ОСОБА_1 з дітьми зареєстрована у квартирі АДРЕСА_2 а ОСОБА_3 зареєстрований у кв .АДРЕСА_3

Посилання ОСОБА_1 на те,що у квартирі де зареєстрований ОСОБА_3 здійснюється ремонт і проживання в ній є неможливим про що складений акт органом опіки,не можуть бути підставою для надання права на користування приміщеннями належними ОСОБА_2 Крім того, ці твердження ОСОБА_1 спростовують доводи апеляційної скарги про те,що ОСОБА_3 не проживає на спірній жилплощі після його добровільного виселення і не дають підстав для закриття провадження у справі в цій частині. Доводи апеляційної скарги в цій частині колегія суддів вважає надуманими.

Доводи апеляційної скарги про те,що виселенням неповнолітніх дітей з приміщень належних ОСОБА_2 порушуються їх законні права та інтереси ,є безпідставними,оскільки у користуванні ОСОБА_1 залишаються ті приміщення,що належать орендодавцю і як вже зазначалося у користуванні батьків дітей є дві квартири у м.Києві,що належали їм на праві власності станом на час ухвалення оскаржуваного рішення.

Зміни до договору оренди відносно проживання разом з ОСОБА_1 її малолітнього сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_5 не вносилися, тому доводи апеляційної скарги в частині того, що суд не вирішив питання щодо статусу дитини позивача за первісним позовом ОСОБА_7 є безпідставними.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів суд апеляційної інстанції вважає,що висновки суду відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Всі висновки суду першої інстанції щодо пред'явлених у рамках даної справи позовних вимог повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення .

Обставин, які б давали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга не містить.

Встановивши факти та зумовлені ними правовідносини, суд першої інстанції ухвалив правильне по суті рішення, підстав для скасування якого колегія суддів не знаходить.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 308, 313-315,317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення ,але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді:

Справа № 761/2780/15-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/2504/2016

Головуючий у суді першої інстанції: Притула Н.Г.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Прокопчук Н.О.