22-ц/775/450/2016(м)
Головуючий в 1 інстанції Козлов Д.О.
Доповідач Пономарьова О.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 травня 2016 року Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого-судді Пономарьової О.М.

суддів Лоленко А.В., Попової С.А.,

секретар судового засідання Зливка І.І.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача Морозової Ю.А.,

представників третіх осіб Романенко А.В., Морозової Ю.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Маріуполі Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Маріуполі Донецької області про відшкодування моральної шкоди, завданої у результаті трудового каліцтва, третя особа: Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Володарському районі Донецької області, Публічне акціонерне товариство «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча», правонаступником якого є Приватне акціонерне товариство «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча», за апеляційними скаргами позивача ОСОБА_4 та відповідача Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Маріуполі Донецької області на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 05 квітня 2016 року

в с т а н о в и в:

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 05 квітня 2016 року частково задоволено позов ОСОБА_4 і на його користь

з Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Маріуполі Донецької області стягнуто в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої в результаті трудового каліцтва, 5 000 грн.

В задоволенні решти заявлених вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог в повному обсязі. Зазначає, що суд не застосував до данних правовідносин положення ст. 4401 ЦК УРСР (1963 року), якою передбачено, що мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди повинен становити 6 890 грн., виходячи з 5 розмірів мінімальної заробітної плати 1 378 грн., яка діяла на час розгляду справи в суді.

В апеляційній скарзі відповідач - Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Маріуполі Донецької області, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процессуального права, необґрунтованість рішення, яке не відповідає фактичним обставинам справи і добутим доказам у справі, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 Зазначає, що суд допустив до участі у судових засіданнях представника позивача без належно оформленої довіреності. Судом першої інстанції не враховано, що відповідальність за заподіяння позивачу моральної шкоди повинна наступати за нормами КЗпП України та ЦК України. Нещасний випадок стався з вини роботодавця, тому підстав для стягнення моральної шкоди з відділення Фонду не має. Позивач не надав доказів заподіяння йому моральної шкоди, а саме, висновку МСЕК про встановлення йому факту заподіяння моральної шкоди, не навів обгрунтування розміру відшкодування.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_4 та просив її задовольнити і відхилити апеляційну скаргу відповідача.

Представник відповідача Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Маріуполі Донецької області та третьої особи Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Володарському районі Донецької області Морозова Ю.А. доводи своєї апеляційної скарги підтримала та просила її задовольнити і відхилити апеляційну скаргу позивача.

Представник третьої особи Приватного акціонерного товариство «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча», яке є правонаступником Публічного акціонерного товариство «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча», Романенко А.В. в судовому засіданні апеляційної інстанції заперечував проти задоволення апеляційних скарг позивача та відповідача.

Позивач ОСОБА_4 у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників позивача, відповідача та третіх осіб, дослідивши матеріали цивільної справи, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги підлягають відхиленню, а рішення суду залишенню без змін з наступних підстав:

При розгляді справи суд першої інстанції встановив, що позивача прийнято на роботу 1 березня 2000 року сторожем агроцеху № 14 Відкритого акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» (далі ВАТ «ММК імені Ілліча»), правонаступником якого є Приватне акціонерного товариство «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» (далі ПрАТ «ММК ім. Ілліча»), 1 квітня 2002 року переведений на роботу чабаном-сторожем на вівцетоварну ферму, а 8 листопада 2006 року звільнений за власним бажанням (а. с. 6-7).

Відповідно до акту про нещасний випадок № 27/1 від 6 квітня 2002 року 3 квітня 2002 року близько о 10.30 год. з ОСОБА_4 на вівцетоварній фермі ВАТ «ММК імені Ілліча» стався нещасний випадок при наступних обставинах: позивач керував гужовою повозкою, що була завантажена сіном та запряжена двома кіньми. Коли у зустрічному напрямку на великій швидкості проїхав легковий автомобіль, внаслідок чого коні злякались та різко повернули у бік, позивач не втримався на повозці та впав на дорогу, отримавши травму правої ноги. Розслідуванням нещасного випадку встановлено, що ОСОБА_4, керуючи кіньми, порушив п. 3.7.8 Інструкції з охорони праці БТІ 678-02-2000 по догляду за тваринами, якою заборонено під час перевезення сіна знаходитися на повозці. На підставі цього комісія дійшла висновку, що саме невиконання позивачем інструкції з охорони праці стало причиною нещасного випадку, внаслідок чого ОСОБА_4 отримав двокістковий перелам правої гомілки зі зсувом (а. с. 8-11).

Відповідно до повідомлення ВАТ «ММК імені Ілліча» про нещасний випадок на виробництві від 3 квітня 2002 року, що стався з ОСОБА_4, внаслідок отриманого ушкодження у вигляді закритого двокісткового переламу правої гомілки позивача переведено на легку роботу з 18 липня 2002 року, та ОСОБА_4 знаходився з 3 квітня 2002 року по 17 липня 2002 року (86 днів) на лікарняному, внаслідок тимчасової непрацездатності (а. с. 60-61).

Згідно з висновком МСЕК № 1518 від 9 жовтня 2002 року (серія 2-18 АВ № 051057) ОСОБА_4 встановлено тимчасово 25% втрати професійної працездатності з 15 серпня 2002 року внаслідок трудового каліцтва від 3 квітня 2002 року та визначено необхідність лікування у травматолога (а. с. 66).

Відповідно до протоколу № 12 засідання комісії з питань охорони праці ВАТ «ММК імені Ілліча» від 18 жовтня 2002 року прийнято рішення про зниження позивачу ОСОБА_4 одноразової допомоги з отриманого ушкодження на 0,01% (а. с. 79).

З медичної карти № 60164 амбулаторного хворого ОСОБА_4, 1959 року народження, вбачається, що позивач проходив лікування в травматологічному відділенні лікарні № 4 міста Маріуполя від отриманої ним виробничої травми з 3 квітня 2002 року до 16 квітня 2002 року на стаціонарі внаслідок двокісткового переламу правої гомілки зі зсувом, у подальшому проходив лікування від отриманої виробничої травми з 12 вересня 2002 року по 3 жовтня 2002 року. В 2005 році ОСОБА_4 поставлено діагноз: посттравматичний ДОН правого гомілкового суглобу.

При проведенні 07 грудня 2005 року повторного медичного огляду позивачу ОСОБА_4 за актом МСЕК № 2084 встановлено 20% втрати професійної працездатності з 22 жовтня 2005 року безстроково (серії № ДОН-04 № 073492) (а. с. 12).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок отриманої травми на виробництві позивачу заподіяна моральна шкода, яка підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності».

Розглядаючи справу, суд обґрунтовано виходив з того, що правовідносини, які виникли між сторонами у зв'язку з відшкодуванням моральної шкоди, заподіяної від нещасного випадку на виробництві, регулюються Законом України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 р. № 1105-XIV(з наступними змінами), який набув чинності з 01 квітня 2001р.

Згідно зі ст. 173 КЗпП шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до роз?яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (зі змінами) відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров'я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-ХІV «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», Закону України від 14 жовтня 1992 року № 2694-ХІІ «Про охорону праці» (у редакції Закону від 21 листопда 2002 року №229-ІV), Кодексу законів про працю України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення йому медико-соціальною експертною комісією стійкої втрати професійної працездатності.

Згідно з частиною 1 ст. 9 Закону України «Про охорону праці» від 14 жовтня 1992 року (з наступними змінами) відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або у разі смерті працівника, здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», тому доводи апелянта, що моральну шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження здоров'я, повинно відшкодовувати підприємство, яке не забезпечило небезпечні умови праці, не ґрунтується на законі.

Згідно з п/п «е» п. 1 частини 1 ст. 21, частини 3 ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» в редакції, що діяла до 20 березня 2007 року, у разі настання страхового випадку Фонд соціального страхування у встановленому законодавством порядку зобов'язаний виплатити потерпілому грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння йому цієї шкоди. Зазначені норми не містили будь яких інших додаткових умов щодо відшкодування моральної шкоди.

Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 лютого 2007 року № 717-V, який набув чинності 20 березня 2007 року, підпункт «е» пункту 1 частини першої ст. 21, частина 3 ст. 28, які передбачали зобов'язання Фонду у разі настання страхового випадку відшкодувати заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я грошову суму за моральну шкоду, з Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» виключені.

Разом з тим, за змістом ст. 21, 28, 30, 34, 35 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», абзацу 3 п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» право на отримання потерпілим страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у тому числі виплати за моральну шкоду, виникає з дня встановлення особі такої стійкої втрати працездатності вперше висновком МСЕК.

Проте згідно зі ст. 13 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» страховий випадок з позивачем стався 9 жовтня 2002 року, коли МСЕК йому вперше встановлена втрата професійної працездатності за травмою, отриманою 3 квітня 202 року, тобто до внесення вищезазначених змін до Закону від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV.

На час виникнення між сторонами правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди, а саме, на 09 жовтня 2002 року, положення п/п «е» п.1 частини 1 ст. 21 та частини 3 ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» діяли.

Згідно зі ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Також відповідно до частин 1 та 2 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

На час виникнення спірних правовідносин існував спеціальний закон, що регулював питання відшкодування моральної шкоди, заподіяної потерпілому внаслідок професійного захворювання, а тому доводи апеляційної скарги відповідача про те, що моральна шкода позивачу повинна відшкодовуватися роботодавцем, який не забезпечив належні умови праці, на підставі КЗпП України та Цивільного кодексу України, не ґрунтуються на законі.

Норми Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» передбачали відшкодування моральної шкоди застрахованим особам як страхову виплату, тому покладання на відповідача обов'язку по сплаті такої страхової виплати не є цивільною відповідальністю зазначеного органу.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що факт завдання позивачу моральної шкоди недоведений, оскільки відсутній висновок МСЕК про встановлення такого факту, не ґрунтуються на законі.

Згідно з п. 1.1 «Порядку встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров'я, пов'язане з виконанням трудових обов'язків», затвердженого наказом Міністерства охорони здоров'я України від 22 листопада 1995 року № 212, на який посилається відповідач, на МСЕК дійсно було покладено обов'язок встановлення факту спричинення моральної шкоди. Такий обов'язок випливав з вимог частини 3 ст. 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», яким до 20 березня 2007 року було передбачено, що моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом соціального страхування за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 27 січня 2004 р.у справі № 1-9/2004 (справа про відшкодування моральної шкоди Фондом соціального страхування) положення частини 3 статті 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» треба розуміти як визначення порядку, процедури та розмірів відшкодування Фондом соціального страхування від нещасних випадків моральної шкоди, заподіяної умовами виробництва, в окремому випадку - лише у разі відсутності втрати потерпілим професійної працездатності.

Стаття 2371 КЗпП України не передбачено надання таких висновків медичних органів як умови відшкодування моральної шкоди.

Згідно зі ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для справи. Доказами, на підставі яких суд встановив наявність факту заподіяння позивачу моральної шкоди, є акти про нещасний випадок, рішення МСЕК про встановлення позивачу стійкої втрати працездатності.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що зазначені докази не підтверджують факт завдання позивачу моральної шкоди, що суд безпідставно відмовив представнику Фонда у задоволенні клопотання про призначенні по справі медико-соціальної експертизи, є необґрунтованими.

Порядком та Критеріями встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня стійкої втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров'я, пов'язане з виконанням трудових обов'язків, яні затверджені наказом Міністерства охорони здоров'я України від 05 червня 2012 року № 420, що набрав чинності 28 вересня 2012 року, тобто діяв на час звернення позивача до суду, на МСЕК не покладено обов'язок встановлення факту спричинення моральної шкоди. Не покладено на МСЕК такий обов'язок і «Положенням про медико-соціальну експертизу», яке затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року № 1317 «Питання медико-соціальної експертизи», а тому підстави для направлення позивача на МСЕК з метою встановлення факту заподіяння моральної шкоди відсутні.

Відповідно до частини 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи викладене, висновки суду першої інстанції про заподіяння позивачу моральної шкоди у зв'язку із ушкодженням його здоров'я на виробництві та наявності у позивача права на відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров'я на підставі Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Слід зазначити, що Законом України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» не встановлено критерії визначення моральної шкоди в грошовому еквіваленті, не встановлено як мінімального, так і максимального розміру моральної шкоди.

Частиною третьою статті 34 зазначеного Закону визначався розмір моральної шкоди, заподіяної умовами виробництва, які не спричинили втрати потерпілим професійної працездатності. При цьому сума страхової виплати не могла перевищувати двохсот розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на день виплати.

Виходячи з положення статті 23 ЦК України, при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди суду необхідно встановити характер завданої моральної шкоди, глибину і тривалість моральних та фізичних страждань потерпілого, настання негативних змін у його житті, можливість відновлення стану, який мав потерпілий до нещасного випадку чи професійного захворювання.

Крім того, відповідно до роз'яснень, що містяться у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із відповідними змінами), розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд врахував характер та обсяг фізичних та душевних страждань, яких зазнав позивач в зв'язку з нещасним випадком на виробництві та ушкодженням здоров?я, ступінь втрати ним працездатності, навів відповідне обгрунтвання і визначив розмір відшкодування в сумі 5 000 грн.

Апеляційний суд вважає, що розмір моральної шкоди, визначений судом першої інстанції з урахуванням конкретних обставин, характеру отримання виробничої травми, розміру відсоткової втрати працездатності, є розумним, виваженим та справедливим.

Доводи апеляційної скарги позивача про малу та неправильно визначену суму відшкодування моральної шкоди та доводи апеляційної скарги відповідача про необгрунтування розміру моральної шкоди та наявність вини позивача в нещасному випадку, є необґрунтованими.

Доводи відповідача щодо порушення судом першої інстанції норм процессуального права та участі в судовому засіданні представника позивача без належно оформленої довіреності, є безпідставними та не впливають на правильність ухваленого судом рішення.

Суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для скасування рішення суду в межах доводів апеляційних скарг не має, доводи апеляційних скарг позивача та відповідача необґрунтовані і не спростовують висновків суду, тому відповідно до частини 1 ст. 308 ЦПК України апеляційні скарги підлягають відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст. 307, 308, 314, 315 ЦПК України, Апеляційний суд Донецької області

у х в а л и в:

Апеляційні скарги позивача ОСОБА_4 та відповідача Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Маріуполі Донецької області відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 05 квітня 2016 рокузалишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: О.М. Пономарьова

Судді: А.В. Лоленко

С.А. Попова