Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21.06.2016 Справа №607/12129/15-ц

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

- головуючого - судді Стельмащука П.Я.,

- за участю секретаря Гудима Н.І.,

- позивача та відповідача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про вселення в житлове приміщення та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про позбавлення права користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом, який згодом уточнила, до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про вселення в житлове приміщення житловий будинок №14а по вул. Микулинецькій, с.м.т. Велика Березовиця Тернопільського району, Тернопільської області.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 1972 року вона була зареєстрована в житловому будинку №14 по вул. Микулинецькій, с.м.т. Велика Березовиця Тернопільського району, Тернопільської області, який належав на праві приватної власності її тітці рідній сестрі її батька, яка померла у 1987 році. Відповідач по справі ОСОБА_2, яка є її рідною сестрою, успадкувала згаданий будинок, однак вона продовжувала проживати в ньому. В грудні 2014 року відповідач поміняла замки до вхідних дверей, а тому вона змушена шукати притулку у чужих людей. В уточненні до позовної заяви зазначила, що відповідачу належать житлові будинки №14 і №14а по вул. Микулинецькій, с.м.т. Велика Березовиця Тернопільського району, Тернопільської області. Однак, будинок №14а, у якому проживала позивач, відповідач ОСОБА_2подарувала відповідачу ОСОБА_3 Тому позов предявлено і до нього.

В свою чергу, ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про позбавлення права користування житловим приміщенням житловим будинком №14 по вул. Микулинецькій, що в с.м.т. Велика Березовиця Тернопільського району, Тернопільської області.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 1989 року її чоловік ОСОБА_4 став власником житлового будинку №14 по вул. Микулинецька в смт. В.Березовиця Тернопільського району, в порядку спадкування. В 1992 році вона та її чоловік ОСОБА_4 побудували новий житловий будинок на земельній ділянці під адресним номером 14 по вул. Микулинецька в смт. В. Березовиця, а будинок тітки реконструювали під господарський будинок, відповідно до рішення виконавчого комітету ОСОБА_5 селищної ради від 23.03.1996 року №11 та будівельного паспорту на забудову земельної ділянки індивідуального забудовника від 09.07.1996 року. Після смерті її чоловіка в 1999 році, вона стала власником обох будівель в порядку спадкування, яке оформила згідно свідоцтва про право на спадщину від 23.05.2003р. Відповідно до її заяви від 23.03.2013р. земельну ділянку площею 0,120 га, на якій знаходяться будівлі, було розділено на дві окремі земельні ділянки площею 0,0328 га та площею 0,0869 га, згідно плану розподілу. Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 11.06.2014р. та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 11.06.2014р. вона є власником земельної ділянки площею 0,0869 га за адресою: смт. Велика Березовиця Тернопільського району, вул. Микулинецька, 14. Відповідно до рішення виконавчого комітету ОСОБА_5 селищної ради від 12.06.2014р. №54 житловому будинку, який переобладнано з господарського будинку по вул. Микулинецькій, №14 в селищі Велика Березовиця, власником якого була вона, присвоєно адресний номер №14-А, а новий побудований нею та її чоловіком будинок залишився під №14. Земельну ділянку площею 0,0328 га, а також житловий будинок, що на ній знаходиться, по вул. Микулинецька під № 14-А в смт. Велика Березовиця Тернопільського району Тернопільської області 09.10.2014р. вона подарувала ОСОБА_6. Вказує на те, що ОСОБА_1 в старому будинку не проживає з 1986 року, а в новому ніколи не проживала. Також посилається на те, що ОСОБА_1 не є і не була членом сімї ОСОБА_2, спільно не проживаю, спільного побуту не ведуть. А тому, ОСОБА_1 не має права користуватись власністю ОСОБА_2

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримала позовні вимоги з підстав наведених у позовній заяві та наданих суду усних поясненнях, щодо задоволення зустрічного позову заперечила.

Відповідач за первісним позов ОСОБА_2 в судовому засіданні щодо позову заперечила, просила відмовити в його задоволенні, зустрічну позовну заяву підтримала та просила суд її позов задовольнити. Свої заперечення обґрунтовувала тим, що позивач стверджує, що в 1972 році вона була зареєстрована в житловому будинку за адресою с.м.т. Велика Березовиця Тернопільського району вул. Микулинецька №14, що належав на праві приватної власності їхній тітці - рідній сестрі їхнього батька, яка померла в 1987 році (насправді власником будинку був її чоловік). Також вона вказує, що після того, як ОСОБА_2 стала власником спірного будинку, вона продовжувала проживати в цьому будинку та перебуває в ньому на реєстраційному обліку по даний час. Її твердження не відповідають дійсності, оскільки в старому будинку вона не мала змоги проживати, оскільки він був переобладнаний в господарську будівлю, а пізніше отримав №14-А та був подарований ОСОБА_6 ОСОБА_1 не проживає в зазначеному будинку з 1986року. Житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться по вул. Микулинецька, №14 в селищі Велика Березовиця, згідно реєстраційного посвідчення №534 від 13.06.2003 року належить їй ОСОБА_2, а старий житловий будинок №14-А по вул. Микулинецька в селищі Велика Березовиця належить ОСОБА_6

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не зявився, хоча повідомлявся про час та місце розгляду справи у встановленому порядку.

При розгляді справи судом встановлено наступне.

Згідно реєстраційного посвідчення, виданого 13.06.2003року Тернопільським районним бюро технічної інвентаризації, житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами №14 по вул. Микулинецька в смт. В.Березовиця, Великоберезовицької селищної ради Тернопільського району Тернопільської області зареєстровано за ОСОБА_2 на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом виданого Тернопільською райдержнотконторою 23.05.2003р. за реєстровим №895.

Відповідно до рішення виконавчого комітету ОСОБА_5 селищної ради від 12.06.2014 р. №54 житловому будинку, який переобладнано з господарського будинку по вул. Микулинецькій, №14 в селищі Велика Березовиця, власником якого є ОСОБА_2, присвоєно адресний номер №14-А.

Згідно заяви ОСОБА_2, засвідченої 23.03.2013р. приватним нотаріусом ТРНО ОСОБА_7, ОСОБА_2 дала згоду на розподіл земельної ділянки площею 0,120 га, на якій знаходяться будівлі, на дві окремі земельні ділянки площею 0,0328 га та площею 0,0869 га, згідно плану розподілу. Одну з яких, площею 0,0328га, згідно нотаріально посвідченого 09.10.2014року тим же нотаріусом договору, подарувала ОСОБА_6.

09.10.2014р. між ОСОБА_2 (дарувальник) та ОСОБА_6 (обдаровуваний) укладено договір дарування, згідно якого дарувальник подарувала, а обдаровуваний прийняв в дар належний ОСОБА_2 житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, що знаходиться по вул. Микулинецькій під №14а в смт. Велика Березовиця Тернопільського району Тернопільської області. Договір того ж числа посвідчено приватним нотаріусом ТРНО ОСОБА_7

Як вбачається з довідки №3587, виданої 09.07.2015року виконавчим комітетом Великоберезовицької селищної ради Тернопільського району Тернопільської області, житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами №14 по вул. Микулинецька в смт. В.Березовиця, згідно реєстраційного посвідчення №534 від 13.06.2003року належить ОСОБА_2, а старий житловий будинок №14-а ОСОБА_2 ОСОБА_8 подаровано ОСОБА_6, що також підтверджується договором дарування від 09.10.2014року.

В житловому будинку №14 по вул. Микулинецька в смт. В.Березовиця зареєстровані: з 06.06.1972року ОСОБА_1, з 10.03.1982р. ОСОБА_2 її сестра (власник будинку), ОСОБА_9 та ОСОБА_10 (сини ОСОБА_2М.), що підтверджується довідкою №3566, виданою 08.07.2015р. виконкомом Великоберезовицької селищної ради Тернопільського району Тернопільської області.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання про не обґрунтованість первісного позову, не підтвердження його матеріалами справи та необхідність відмовити у задоволенні первісного позову, а зустрічний позов підлягає до задоволення з наступних мотивів.

Відповідно до статті 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно статті 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Статтею 212 ЦПК визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Конституція України у статті 47 проголошує, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно статті 156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ч. 2 ст.64 Житлового кодексу УРСР, до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Оскільки право власності на будинок №14-а по вул. Микулинецька в смт. В.Березовиця перейшло, згідно договору дарування, посвідченого 09.10.2014року, від ОСОБА_2 до ОСОБА_6, тому із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сімї. Позивач ОСОБА_1 не є членом сімї власника будинку ОСОБА_6, договору найму із ОСОБА_6 позивач ОСОБА_1 не укладала, а відтак не має правових підстав для вселення її у будинок №14-А по вул. Микулинецька в смт. В.Березовиця, Тернопільського району, Тернопільської області.

Окрім того, із довідки №3566, виданої 08.07.2015р. виконкомом Великоберезовицької селищної ради Тернопільського району Тернопільської області вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрована в житловому будинку №14, а не №14-а по вул.Микулинецька в смт.В.Березовиця, а тому позивачем ОСОБА_1 не наведено доказів для вселення її саме в будинок під №14-А.

Згідно із статтею 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 1 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

У відповідності до вимог частини 2 статті 405 ЦК України, член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Оскільки ОСОБА_1 не є членом сімї ОСОБА_2, не проживає у житловому будинку №14 по вул. Микулинецька в смт. В.Березовиця понад один рік, її слід позбавити права користування житловим приміщенням будинком №14 по вул. Микулинецька в смт. В.Березовиця, Тернопільського району, Тернопільської області.

У звязку із тим, що рішення ухвалено не на користь позивача ОСОБА_1, відповідно до статті 88 ЦПК України, понесені нею судові витрати не відшкодовуються.

Зустрічний позов ОСОБА_2 судом задоволено, тому, із позивача ОСОБА_1

на користь ОСОБА_2 слід стягнути 487,20грн. сплаченого судового збору.

Керуючись ст.ст. 4, 10, 11, 60-62, 88, 209, 212-215, 223, 294 Цивільного процесуального кодексу України, ст.ст. 64, 150, 156 ЖК УРСР, ст. 47 Конституції України, суд -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про вселення в житлове приміщення - відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про позбавлення права користування житловим приміщенням задовольнити.

Позбавити ОСОБА_1 права користування будинком №14 по вул. Микулинецька в смт. Велика Березовиця Тернопільського району Тернопільської області.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 487,20 грн. судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом .

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Тернопільської області через Тернопільський міськрайонний суд шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий П.Я.Стельмащук