У порядку, визначеному ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України, висловлюю окрему думку у справі й прошу додати її до рішення колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Івано-Франківської області від 10 серпня 2016 року у апеляційному провадженні № 22-ц/779/1144/2016.
У грудні 2015 року ПАТ «Креді Агріколь Банк» звернувся з позовом до ОСОБА_2 (позичальника), ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (поручителів) про стягнення заборгованості за кредитним договором станом на 12.11.2015р., яка складається з поточної заборгованості зі сплати процентів - 18, 32 доларів США, простроченої заборгованості зі сплати процентів - 1080, 88 доларів США, 3% річних за прострочення виконання зобов'язання - 190, 78 доларів США, пені за несвоєчасне погашення кредиту - 294, 16 доларів США, посилаючись на те, що 15.06.2007р. між банком та позичальником укладений кредитний договір, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит в сумі 25 000 доларів США під 12,8 % річних з кінцевим терміном погашення 14.06.2017 року включно. У зв'язку з порушенням позичальником умов цього договору утворилася заборгованість.
Оскаржуваним рішенням Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 28 березня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову до поручителів, суд першої інстанції дійшов висновку, що порука є припиненою, а до позичальника - суд виходив з того, що банк не має права на стягнення 3% річних від простроченої суми, оскільки кредитним договором визначена відповідальність позичальника за прострочення сплати кредиту, а також ОСОБА_2 виконав зобов'язання за кредитним договором 12.03.2015р. Відмовляючи в частині позову щодо стягнення процентів та пені, суд першої інстанції, вважаючи це штрафними санкціями, відмовив за пропуском строку позовної давності.
Апеляційний суд скасував рішення Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 26.09.2014р. і відмовив у задоволенні позову у зв'язку з недоведеністю позовних вимог.
Вважаю помилковими вказані висновки апеляційного суду, тому відповідно до ч.3 ст.19 ЦПК України висловлюю свою окрему думку.
Судами встановлено, що позичальником були порушені умови кредитного договору, у зв'язку з чим банк раніше звертався з позовом до позичальника та обох поручителів про стягнення заборгованості за кредитним договором, яка утворилася станом на 11.07.2014р..
Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 18.11.2014р. за наслідками перегляду в апеляційному порядку рішення Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 26.09.2014р., достроково стягнута солідарно з позичальника та поручителів заборгованість за кредитним договором у розмірі 110 172, 36 гривень. Із мотивувальної частини рішення вбачається, що заборгованість утворилася у доларах США у сумі 9419,87 доларів США, що становило 110 172, 36 грн., з яких 88045, 54 грн. - поточна заборгованість за кредитом, 15448, 79 грн. - прострочена заборгованість за кредитом, 1103,96 грн. - поточна заборгованість зі сплати процентної винагороди (проценти) та 759,87 грн. - сума пені за несвоєчасне погашення кредиту та процентів (а.с.102-106).

Це рішення набрало законної сили і виконано у примусовому порядку у повному обсязі 12.03.2015р.

Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Ці підстави зазначені у статтях 599, 600, 604-609 ЦК. Зокрема, такою підставою є припинення зобов'язання його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК). Належним є виконання зобов'язання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання.

Зважаючи на відсутність у зазначених правових нормах такої підстави припинення зобов'язання, як ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора, слід дійти висновку, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК.

Ця правова позиція підтверджена і судовою практикою Верховного Суду України (Постанови Верховного Суду України від 20 грудня 2010 р. у справі № 3-57гс10, від 4 липня 2011 р. у справі № 3-65гс11, від 12 вересня 2011 р. у справі № 3-73гс11, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 3-89гс11, від 14 листопада 2011 р. у справі № 3-116гс11, від 23 січня 2012 р. у справі № 3-142гс11).

Із матеріалів справи вбачається, що на час подання позову тіло кредиту достроково стягнуто по рішенню суду від 18.11.2014р. і перераховано Державною виконавчою службою на рахунок банку 12.03.2015р., що не заперечується сторонами, тому банк обгрунтовано претендує на стягнення процентів за кредитом та пені, передбаченої за несвоєчасну сплату кредиту, за період з 12.07.2014р. по 11.03.2015 р., а також 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України.

Разом з тим є необгрунтованими вимоги банку про стягнення процентів та пені з 28.10.2013р. по 11.07.2014р., оскільки за цей період проценти стягнені рішенням суду від 18.11.2014р., а також з 12.03.2015р. по 12.11.2015р., так як на цей час заборгованість за тілом кредиту вже сплачена.

Розмір процентів за вказаний період слід розраховувати відповідно до умов кредитного договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК підставою застосування передбаченої цією нормою відповідальності є прострочення боржником виконання грошового зобов'язання.

Беручи до уваги те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді трьох процентів річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Це правило ґрунтується на засадах справедливості і виходить з неприпустимості безпідставного збереження грошових коштів однією стороною зобов'язання за рахунок іншої.

Згідно з положеннями ст. 1054 ЦК предметом кредитного договору є грошові кошти. Відповідно при вирішенні даного спору підлягає застосуванню ч. 2 ст. 625 ЦК.

Три проценти річних повинні нараховуватися на суму основного боргу без урахування вже нарахованих процентів за користування чужими грошовими коштами.

Виходячи із доказів, наявних у матеріалах справи, 3% річних можливо розрахувати за період з 12.07.2014р. по 11.03.2015 р., оскільки рішенням суду, яке набрало законної сили, встановлена сума основного боргу. Ці кошти підлягають стягненню у національній валюті - гривні.

Не погоджуючись із думкою складу колегії вважаю, що суди першої та апеляційної інстанції помилково відмовили у задоволенні позову у повному обсязі.

Суддя І.О. Максюта