справа № 208/7255/15-ц
№ провадження 2/208/284/16
РІШЕННЯ

Іменем України

21 січня 2016 р. м. Дніпродзержинськ

Заводський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі: Головуючого, судді Похвалітої С.М., при секретареві Шешуревої Я.І.,

За участю:

- представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2,

- представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення коштів, -

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про стягнення коштів.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що 18 лютого 2013 року згідно розписки ОСОБА_1 та ОСОБА_3 уклали договір позики коштів, згідно якого ОСОБА_1 надав ОСОБА_3 грошову суму у розмірі 50 000 грн. 00 коп. На теперішній час відповідач грошові кошти надані згідно розписки від 18.02.2013 року не повернула, на звернення в усній та письмових формах не відповідає та уникає зустрічей.

Тому, просить суд стягнути з ОСОБА_3 на його користь згідно розписки від 18.02.2013 року грошові кошти в сумі 50 000 грн.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підтримала позовні вимоги, посилалась на обставини викладені в позові, просила суд стягнути з ОСОБА_3 на його користь згідно розписки від 18.02.2013 року грошові кошти в сумі 50 000 грн.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 позовні вимоги не визнав в повному обсязі та не заперечував щодо стягнення з відповідача грошових коштів в розмірі 50 000 грн., посилався на обставини викладені в запереченнях.

Вислухавши представника позивача та представника відповідача, вивчивши матеріали цивільної справи, дослідивши надані суду докази, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, з матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що 18 лютого 2013 року ОСОБА_3 написано документ, який названо розпискою та згідно з яким відповідач, 18 лютого 2013 року отримала від ОСОБА_1 грошову суму в розмірі 50 000 грн. та претензій з приводу грошових коштів не має.

Згідно до свідоцтва про зміну імені від 04 серпня 2015 року, яке видане Заводським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпродзержинського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, відповідач змінила прізвище з ОСОБА_3 на ОСОБА_3.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

В силу положень ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до правової позиції, висловленої у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 р. по справі № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Так, згідно тексту наданої позивачем розписки ОСОБА_3 від 18 лютого 2013 року остання отримала грошову суму та претензій до позивача не має.

Таке, в розписці не зазначено, що грошові кошти у борг ОСОБА_1 відповідачу не передавав і його волевиявлення на передачу відповідачу у борг грошей не було, а тому не можна зробити висновок про існування між сторонами цивільно-правових правовідносин, зокрема, договору позики, за яким однією з обов'язкових умов є саме передача коштів позикодавцем позичальникові.

Така ж правова позиція узгоджується з висновками, викладеними в постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року, яка відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Оскільки з тексту наданої розписки вбачається лише те, що відповідач отримала грошові кошти, а умова щодо обов'язку їх повернення відсутня, то вказана розписка не є доказом укладення сторонами договору позики.

Інших доказів щодо укладення між сторонами договору позики позивач суду не надав, хоч це і є його процесуальним обов'язком.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено укладення між ним та ОСОБА_3 договору позики, а тому відсутні підстави для стягнення зазначених позивачем сум з підстав, визначених у позові, а тому слід відмовити в задоволені позову.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 202, 1046, 1047, 1048, 1049 ЦК України, ст. ст. 10, 60, 209, 214, 215 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в:

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення коштів, відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний термін апеляційної скарги з дня його проголошення.

Суддя Похваліта С. М.