Справа № 433/441/16-ц
Провадження № 22ц/782/629/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2016 року, серпня місяця, 10-го дня колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області у складі: головуючого судді Яреська А.В., суддів - Борисова Є.А., Лозко Ю.П., за участю секретаря: Попової Т.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 до Троїцької районної державної адміністрації, Вівчарівської сільської ради про скасування розпорядження голови Троїцької райдержадміністрації № 23 від 28.01.2014 року "Про виділення земельних часток (паїв) в натурі (на місцевості) територіальній громаді Вівчарівської сільської ради" в частині надання дозволу на виділення в натурі (на місцевості) земельних часток (паїв) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва із земель колективної власності КСП "Комуніст" земельної ділянки № 93 ріллі та № 1139 пасовища та про визнання права власності на спадкову земельну частку (пай),

встановила:

У березні 2016 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Троїцької районної державної адміністрації, Вівчарівської сільської ради про скасування розпорядження голови Троїцької райдержадміністрації № 23 від 28.01.2014 року "Про виділення земельних часток (паїв) в натурі (на місцевості) територіальній громаді Вівчарівської сільської ради" в частині надання дозволу на виділення в натурі (на місцевості) земельних часток (паїв) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва із земель колективної власності КСП "Комуніст" земельної ділянки № 93 ріллі та № 1139 пасовища та про визнання права власності на спадкову земельну частку (пай), просила суд визнати за нею право власності на спадкову земельну частку (пай) із земель колективної власності колишнього КСП "Комуніст" посвідченої сертифікатом серії ЛГН№0067903 реєстраційний номер №169 від 11.01.1997 року на ім`я ОСОБА_2. У подальшому уточнювала позовні вимоги (а.с.65) та просила суд скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 25692494 від 29.10.2015 року та запис про право власності № 11814706 щодо реєстрації земельної ділянки №55. Просила скасувати також рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 25685694 від 29.10.2015 року та запис про право власності № 11811747 щодо реєстрації земельної ділянки №1177, скасувати розпорядження голови Троїцької райдержадміністрації № 23 від 28.01.2014 року "Про виділення земельних часток (паїв) в натурі (на місцевості) територіальній громаді Вівчарівської сільської ради" в частині надання дозволу на виділення в натурі (на місцевості) земельних часток (паїв) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва із земель колективної власності КСП "Комуніст" земельної ділянки № 93 ріллі та № 1139 пасовища, просила визнати за ОСОБА_1 право власності на спадкову земельну частку (пай) з земель колективної власності КСП "Комуніст", посвідченої сертифікатом сертифікатом серії ЛГН№0067903 реєстраційний номер №169 від 11.01.1997 року на ім`я ОСОБА_2.

Позов було прийнято судом до розгляду і рішенням суду від 02 липня 2016 року у задоволенні позовних вимог було відмовлено в повному обсязі.

Із рішенням суду позивачка ОСОБА_1 не погодилась та надала на нього апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким просить задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального та матеріального права, її процесуальних прав як сторони.

Вислухавши доповідача, пояснення представника апелянта, обговоривши доводи апеляції, дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Статтею ст. 303 ЦПК України є передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Статтями 213, 214 ЦПК України є визначеним про те, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Як передбачено ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частина 2 ст. 59 ЦПК України передбачає, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Статтями 10, 60 ЦПК України є визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 57 цього Кодексу, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог по справі суд першої інстанції виходив з того, що дійшов до висновків про те, що „позивач ОСОБА_1 взагалі ніякого відношення до спадкування після смерті ОСОБА_2 за законом не має, оскільки ні до якої черги спадкоємців за законом не відноситься. А оскільки у позивачки не виникло право на спадкування після смерті ОСОБА_2, то це право не є порушеним, а тому не підлягає захисту.

Колегія суддів не може погодитись із такими висновками суду першої інстанції, адже до них він дійшов без належного врахування фактичних обставин справи. Відповідно до правил як ст. 548 ЦК УРСР так і правил ст. 1268 ЦК не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням, а тому зі змісту цих норм вбачається, що спадкоємець приймає (або не приймає) спадщину в повному обсязі. Отже, якщо наявність спадкоємця у ОСОБА_2 є встановленою судовим рішенням, що набрало законної сили зокрема рішенням Троїцького районного суду Луганської області від 18.07.2013 року, то цим же рішенням доведено і спадкування ОСОБА_3 після смерті його дружини ОСОБА_4, яка у свою чергу успадкувала після смерті своєї матері ОСОБА_2 (а.с. 19-20) усієї її спадщини у повному обсязі. . Суд першої інстанції не взяв до уваги і тієї обставини, що рішенням Троїцького районного суду Луганської області від 27.02.2014 року було доведено наявність спадкових прав ОСОБА_1 на спадок, що відкрився після смерті ОСОБА_3, було визнано право власності ОСОБА_1 на його спадкове майно, що зокрема складалось і з успадкованого ним майна його дружини ОСОБА_4, яка у свою чергу вступила у спадок після смерті її матері ОСОБА_2 (а.с. 20). Статтею 61 ЦПК визначені підстави звільнення від доказування, зокрема у частині 3 зазначено про те, що „обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Між тим, як розяснювалось Вищим спеціалізованим судом України у процесуальне правонаступництво у спорах про визначення додаткового строку для прийняття спадщини ґрунтується також на нормах ст. 1276 ЦК, відповідно до якої якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов'язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія). При розгляді справ про визнання права власності на спадкове нерухоме майно у випадках, якщо спадщина прийнята, проте спадкоємцем не було одержано свідоцтво про право на спадщину (ст. 1297 ЦК) або не здійснено державну реєстрацію права на спадщину (ст. 1299 ЦК), слід брати до уваги, що законодавець розмежовує поняття «виникнення права на спадщину» та «виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини», і повязує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Статтею 1297 ЦК встановлено обовязок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обовязку у виді втрати права на спадщину. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке повязується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК) та не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК). Якщо спадщина відкрилась у період чинності ЦК УРСР, застосовуванню підлягають норми ЦК УРСР про належність спадщини спадкоємцеві з часу відкриття спадщини незалежно від оформлення права на спадщину. Тобто знову слід зазначити про те, що як ст. 548 ЦК УРСР так і ст. 1268 ЦК визначено про те, що спадкоємець приймає спадщину у повному обсязі. Отже, відмовляючи у задоволенні позовних вимог саме з тих підстав, що „позивач ОСОБА_1 взагалі ніякого відношення до спадкування після смерті ОСОБА_2 за законом не має, оскільки ні до якої черги спадкоємців за законом не відноситься суд першої інстанції порушив норми матеріального та процесуального права і рішення суду підлягає скасуванню як незаконне та необґрунтоване із винесенням нового рішення.

Проте, колегія суддів бере тут до уваги ту обставину, що позовні вимоги ґрунтуються на проханні визнати право власності за Філіпповою у порядку спадкування, тоді як з матеріалів справи вбачається, що спірне майно було вже визнано іншим рішенням суду відумерлою спадщиною і перереєстрація права власності на відповідачів мала місце саме через вступ у законну силу цього судового рішення, що не є на цей час скасованим у частині визначення ним правового статусу спірного майна це рішення Троїцького районного суду Луганської області від 08.02.2013 року (а.с.33-34), яке не було ще оскаржено позивачкою. У статті 14 ЦПК є визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, проте зазначено і про те, що обов'язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням порушуються їхні права, свободи чи інтереси.

Отже, за наявності у законній силі рішення Троїцького районного суду Луганської області від 08.02.2013 року про визнання спірного майна відумерлою спадщиною позовні вимоги Флішової про визнання за нею права власності на це майно у порядку спадкування не можуть бути задоволені і у задоволенні позовних вимог слід відмовити саме з цих підстав, керуючись положеннями ст. 61 ЦПК. Не підлягають задоволенню і вимоги про скасування також рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, розпорядження голови Троїцької райдержадміністрації в частині надання дозволу на виділення в натурі (на місцевості) земельних часток (паїв) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва адже ці рішення та розпорядження було здійснено на виконання судового рішення, що є у законній силі, не є на цей час оскарженим чи скасованим, позивачка у позові не посилається на положення ст. 1280 ЦК.

З огляду на викладене вище та керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 315, 316 ЦПК України, колегія суддів судової палати,

вирішила:

Апеляційну скаргуОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Троїцького районного суду Луганської області від 02.07.2016 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Троїцької районної державної адміністрації, Вівчарівської сільської ради за необгрунтованістю.

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено протягом двадцяти днів у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий А.В. Яресько

Судді: Є.А. Борисов

ОСОБА_5