Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/1647/16 Головуючий у 1-й інстанції:Кучеренко В.В.
Є.У.№ 320/6665/15-ц Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Савченко О.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

Кочеткової І.В.,

При секретарі: Остащенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання частково недійсним договору позики,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 10 лютого 2016 року ,

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що 4 липня 2013 року сторони уклали договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_3 отримав від неї позику у розмірі 8 000,00 доларів США, що за курсом Національного банку України становило 64 000,00 грн., зі строком повернення до 04 липня 2015 року. Посилаючись на те, що відповідач свої зобов'язання за договором не виконав, борг не повернув, просила суд на підставі ст.ст. 625, 1046, 1048 ЦК України стягнути з нього суму боргу в розмірі 8 000 доларів США, що за курсом НБУ становить 189 920,00 грн., 3 % річних від суми боргу у розмірі 520,00 доларів США, що еквівалентно станом на 30.07.2015 року 12 344,80 грн., а також компенсувати судові витрати в загальній сумі 5 273,60 грн.

Заперечуючи проти позову, у вересні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом і просив визнати недійсним п.2 договору позики, яким передбачений обов'язок позичальника повернути суму позики, еквівалентну 8 000,00 доларам США, з підстав невідповідності цієї умови договору ст.ст.1046,1049 ЦК України.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 10 лютого 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено частково, зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму боргу в розмірі 64 000 грн., проценти за прострочення суми боргу у розмірі 136,77 грн., витрати по оплаті судового збору в розмірі 641,37 грн.

Визнано недійсним договір позики від 04.07.2013 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Левченко В.В., зареєстрований в реєстрі за № 827 в частині, що повернена сума боргу має бути також еквівалентна 8000 тисячам доларів США.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі про скасування судового рішення і ухвалення нового про задоволення позову і відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню у зв'язку із такими обставинами.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Вказаним вимогам закону оскаржуване рішення суду в повній мірі не відповідає.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема з договорів та інших правочинів.

Загальні умови виконання зобов'язань передбачені ст. 526 ЦК України, за приписами якої зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Порушенням зобов'язання згідно зі ст. 610 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ст.625 ЦК України).

Як встановлено по справі, 04 липня 2013 року між ОСОБА_2 як позикодавцем та ОСОБА_3 як позичальником було укладено нотаріально посвідчений договір позики, згідно якому позикодавець надав у власність, а позичальник прийняв грошові кошти в сумі 64 000 грн., що еквівалентно 8 000 доларів США, строком до 4 липня 2015 року. Пунктом 2 договору передбачено, що позичальник зобов'язується повернути позикодавцю зазначену вище суму позики до 4 липня 2015 року одноразово, повернута сума має бути також еквівалентна 8 000 доларів США (а.с.13).

Зазначені обставини відповідачем ОСОБА_3 визнаються й не заперечуються, а крім того підтверджуються відповідною борговою розпискою позичальника (а.с. 77).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що предметом договору позики була грошова сума у розмірі 64 000 грн., яка і підлягає стягненню з позичальника у судовому порядку з рахуванням 3% річних за прострочення виконання грошового зобов'язання. Умова договору позики щодо обов'язку позичальника повернути суму боргу в еквіваленті 8 000 доларів США суперечить ст.1046 ЦК України, а тому являється недійсною.

Однак, повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції судова колегія не може, оскільки ці висновки зроблені без повного з'ясування обставин, що мають значення для справи, та без належного правового аналізу суті правовідносин, що виникли між сторонами цивільно-правового спору.

Визнавши договір позики частково недійсним, суд першої інстанції не послався на відповідну правову норму, не навів правового обґрунтування свого висновку щодо підстав недійсності умови договору.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п.п.2, 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» N 9 від 06.11.2009 про розгляді спорів про визнання правочинів недійсними судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України).

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

За змістом ст.ст. 626,629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до положень ст. ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян.

Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у тій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Зобов'язання, згідно з ст.524 ЦК України, має бути виражене в грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Відповідно до ч.1 та 2 ст.533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума,що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Статті 524 та 533 ЦК України містяться в розділі 1 «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 Цивільного кодексу України, а тому вони поширюють свою дію на всі зобов'язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань.

З наведеного слідує, що положення цивільного законодавства, в тому числі і ст.ст.1046,1049 ЦК України, не містять заборони на визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти, в тому числі і в договорі позики.

З цього приводу, судова палата у цивільних справах Верховного Суду України вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні судом касаційної інстанції вказаних норм матеріального права в постанові від 02 липня 2014 року по цивільній справі № 6- 79цс14 дійшла наступних висновків: «Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України гривня».

Отже, положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти. Дана правова позиція викладена у Постанові Верховного суду України від 04 липня 2011 року у справі № 3-62гс11.

Якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (правова позиція Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року у справі № 6-145цс14).

Враховуючи викладене, умови вказаного вище договору позики стосовно суми зобов'язання та суми погашення зобов'язання (суми платежу) викладені у відповідності з чинними нормами цивільного законодавства, а тому висновки суду першої інстанції про їх недійсність не відповідають вимогам закону і фактичним обставинам справи.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Згідно ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, та порушення або неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

За вказаних обставин оскаржуване у справі рішення на підставі ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позову і відмову у задоволенні зустрічного позову.

На підставі викладеного, з позичальника на користь ОСОБА_2 у відповідності з умовами договору позики і на підставі ст.ст.625, 1046 ЦК України підлягає стягненню 189 920 грн. боргу, що становить еквівалент 8 000 доларів США за курсом НБУ станом на 30.07.2015 року (дата пред'явлення прозову), а також 405, 86 грн. - 3% річних за порушення строків виконання грошового зобов'язання за період з 4 липня по 31 липня 2015 року. 3% річних обчислені за формулою 189 920 грн.: 365 днів * 3% * 26 днів = 405,86 грн.

Доводи відповідача про те, що ОСОБА_2 у передбачений договором строк відмовилась прийняти від нього 64 000 грн. належними і допустимими доказами не підтверджені, а тому не приймаються судом до уваги.

На підставі ст.88 ч.5 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені останнім судові витрати зі сплати судового збору у суді першої і апеляційної інстанції пропорційно задоволеній частині позовних вимог на загальну суму 3996, 84 грн.

Вимоги ОСОБА_2 про компенсацію їй 3 000 грн. - витрат на правову допомогу задоволенню не підлягають.

Як роз'яснено у п.48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 року (з наступними змінами і доповненнями) «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді … адвокатом, регламентовано у п.2 частини третьої ст.79, ст.ст.84,88,89 ЦПК.

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом стягується не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі.

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Обґрунтовуючи свої вимоги про відшкодування витрат на правову допомогу, ОСОБА_2 надала суду першої інстанції відповідну угоду про представництва клієнта, укладену з адвокатом Тимцясь Р.А. 30.07.2015, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю і копію квитанції № 36 від 30 липня 2015 року про внесення 3000 грн. на рахунок ТОВ «МЦПОН фірма Пріоритет» 3000 грн. за представництво інтересів у суді (а.с.29-32, 70).

Проте ні позивачем, ні її представником не наданий розрахунок в обґрунтування витрат на правову допомогу, що є підставою у задоволенні вимог про їх відшкодування.

Керуючись ст. ст.307,309,313, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 10 лютого 2016 року по цій справі скасувати.

Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 4 липня 2013 року в загальній сумі 189 920 грн. боргу, що становить еквівалент 8 000 доларів США за курсом НБУ станом на 30.07.2015 року (дата пред'явлення прозову); 405, 86 грн. - 3% річних за порушення строків виконання грошового зобов'язання за період з 4 липня по 31 липня 2015 року, а також 3996, 84 грн. компенсації судових витрат зі сплати судового збору, а всього стягнути 194 322, 70 грн. (сто дев'яносто чотири тисячі триста двадцять дві гривні сімдесят копійок).

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_3 про визнання частково недійсним договору позики залишити без задоволення.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: