Справа № 372/2085/15-ц Головуючий у І інстанції Проць Т. В.
Провадження № 22-ц/780/604/16 Доповідач у 2 інстанції Яворський М. А.
Категорія 43 12.01.2016
УХВАЛА

Іменем України

12 січня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагєєва В.О.,

за участю секретаря Нагорної Г.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Обухівського районного суду Київської області від 26 жовтня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 про виселення, -

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2015 року Публічне акціонерне товариство КБ «Приватбанк» звернувся до суду із вказаним позовом з урахуванням уточнюючих вимог у відповідності до норм ст. 109 ЖК України, ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та просило у судовому порядку виселити ОСОБА_2, ОСОБА_3, з квартири АДРЕСА_1, що є предметом іпотеки.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що 23 січня 2008 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», наданий час ПАТ КБ «Приватбанк» ( надалі Банк) та відповідачкою ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № KIQ0GK00830078 за умовами якого Банк надав , а ОСОБА_2 отримала 93500 доларів США на придбання квартири зі сплатою 1% на місяць на суму залишку на період до 21 січня 2028 року. З метою виконання зобов'язань між Банком та відповідачкою 23 січня 2008 року був укладений договір іпотеки за умовами якого відповідачка передала в іпотеку придбану нею за кредитні кошти квартиру АДРЕСА_1.

У зв'язку із порушенням ОСОБА_2 умов кредитного договору та не поверненням вчасно кредитних коштів, рішенням Обухівського районного суду Київської області від 06 лютого 2013 року були частково задоволено позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» та в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 перед Банком на суму 88466,13 доларів США звернуто стягнення на предмет іпотеки: квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 55.70 кв.м., що розташована в м. Обухові, Київської області, шляхом продажу предмету іпотеки ПАТ КБ «Приватбанк» від свого імені договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем з початковою ціною продажу в розмірі 555500 грн.

27 лютого 2015 року Банком направлено відповідачці письмове повідомлення про необхідність виселення із займаного іпотечного житла, яке було отримано нею 25 березня 2015 року, однак остання ігнорує вимоги повідомлення та безпідставно займає зазначене жиле приміщення, чим створює позивачу перешкоди з реалізації права іпотекодержателя. Враховуючи вказані обставини позивач просив в судовому порядку виселити відповідачку та її неповнолітню дитину із житлового приміщення придбаного за кредитні кошти, та на яке судом звернуто стягнення.

Заочним рішенням Обухівського районного суду Київської області від 26 жовтня 2015року позов задоволено. Виселено ОСОБА_2 та ОСОБА_3 із квартири, яка є предметом іпотеки. Стягнуто з відповідачки на користь Банку сплачений ним судовий збір в розмірі 243,60 грн.

Не погоджуючись із вказаним висновком суду, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати оскаржуване заочне рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

При апеляційному розгляді справи представник апелянта, ОСОБА_4, підтримав доводи апеляційної скарги та просив їх задовольнити, мотивуючи свої доводи тим, що судом не враховано положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», якими заборонено виселяти громадян із житлових приміщень придбаних за кредитним договорами у валюті, а крім того вважає що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року. Просив рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у зад ловленні позовних вимог Банку.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідачки, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції при розгляді справи встановлено, що 23 січня 2008 року між Банком та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № KIQ0GK00830078, згідно умов якого позивач надав відповідачу кредит у розмірі 93 500,00 доларів США: на купівлю квартири - 77000,00 доларів США, а також - 16500,00 доларів США на сплату страхових платежів у випадку та в порядку, передбаченому тим же договором зі сплатою за користування Кредитом відсотків у розмірі 1% на місяць на суму залишку заборгованості за Кредитом з кінцевим терміном повернення 21.01.2028 р. (а.с. 6-8)

Виконання зобов'язань позичальника за вказаним договором забезпечувалось іпотекою нерухомості - квартирою АДРЕСА_1, загальною площею 55,7 кв.м, що підтверджується договором іпотеки від 23 січня 2008 року, укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 (а.с. 9,10).

Рішенням Обухівського районного суду від 06 лютого 2013 року в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 перед позивачем за кредитним договором № KIQ0GK00830078 від 23 січня 2008 року в розмірі 88 466,13 доларів США, що складає 707 109,78 грн звернуто стягнення на предмет іпотеки, у вигляді квартири загальною площею 55,7 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 шляхом продажу предмету іпотеки ПАТ «ПриватБанк» з укладанням від свого імені договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем, на підставі договору іпотеки від 23 січня 2008 року. Визначено початкову ціну реалізації того ж таки предмету іпотеки. (а.с. 11,12)

Згідно довідки (виписки з домової книги) №09/16/15 від 16 вересня 2015 року ОСББ «Помінь ОК» в АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_2, з 06 березня 2008 року крім власника зареєстровано її доньку ОСОБА_3, 2002 року народження.

27.02.2015 року відповідачу направлено повідомлення про необхідність звільнення предмету іпотеки, яке відповідачем отримано 25.03.2015 року та проігноровано. (а.с. 13-16).

Задовольняючи позов та виселяючи відповідачку разом із зареєстрованою там неповнолітньою ОСОБА_3 з предмету іпотеки, суд першої інстанції обґрунтував свої висновки тим, що в іпотеку передано квартиру, яка була придбана за рахунок отриманих кредитних коштів, що є предметом іпотеки і на який звернуто стягнення в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Згідно ч. 1 ст. 575 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека, як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

У відповідності до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 39 цього Закону, у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК України, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК України, громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Як вбачається з матеріалів справи, в іпотеку передано квартиру, яка була придбана за рахунок отриманих кредитних коштів згідно договорам кредиту та іпотеки від 23 січня 2008 року (а.с.6-10).

Рішенням Обухівського районного суду від 06 лютого 2013 року в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 перед позивачем за кредитним договором № KIQ0GK00830078 від 23.01.2008 р. в розмірі 88 466,13 доларів США, що складає 707 109,78 грн звернуто стягнення на предмет іпотеки, у вигляді квартири загальною площею 55,7 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 шляхом продажу предмету іпотеки ПАТ «ПриватБанк» з укладанням від свого імені договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем, на підставі договору іпотеки від 23.01.2008 року. Визначено початкову ціну реалізації того ж таки предмету іпотеки (а.с.12). Вказане рішення набрало законної сили та відповідно до норм ст. 61 ч.2 ЦПК України обставини встановленні у вказаному рішення не підлягають повторному доказуванню.

Тому, враховуючи вищезазначені норми закону, судова колегія вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку щодо виселення усіх зареєстрованих осіб із квартири, що є предметом іпотеки.

Щодо доводів апелянта про порушення прав неповнолітньої ОСОБА_3 та її права на житло, то колегія суддів враховує те , що відповідно до пункт 18.12 договору іпотеки визначено, що іпотекодавець зобов'язаний не реєструвати в переданій в іпотеку квартирі будь-яких осіб без попереднього письмового дозволу іпотекодержателя. Порушуючи вказані умови договору, відповідачка ОСОБА_2 після укладення зазначеного договору зареєструвала в квартирі неповнолітню ОСОБА_3, згоду на реєстрацію яких іпотекодержатель не надавав.

Доводи апелянта про неотримання відповідачкою попередньої вимоги про виселення , то вказаний факт спростовується наявними в матеріалах справи письмовими доказами .(а.с. 13,16).

Крім того відповідно п. 43 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" роз'яснено, що при розгляді позову іпотеко-держателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати таке. Згідно з ч.4 ст.9, ст.109 ЖК України, статей 39, 40 Закону України "Про іпотеку" виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотеко-держателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців з цього житлового будинку чи житлового приміщення.

Зі змісту зазначених норм убачається, що вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в порядку звернення стягнення за рішенням суду. Задоволення позову про виселення мешканців із переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотеко-держателем ч. 2 ст. 40 Закону № 898-ІV. З урахуванням ч. 2 ст. 39 Закону № 898-ІV відповідне рішення може бути прийняте судом (за заявою іпотеко-держателя) одночасно з прийняттям рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Аналізуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, вказане рішення постановлено з врахування правової позиції викладеної в постанові Верховного Суду України №6-455цс15 від 09 вересня 2015 року, а тому вважає дане рішення законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги такими що не спростовують зазначених висновків суду.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 109 ЖК України, ст.ст. 1, 33, 39, 40 Закону України «Про іпотеку», ст. 575 ЦК України, ст.ст. 213, 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія судів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Заочне рішення Обухівського районного суду Київської області від 26 жовтня 2015року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: М.А.Яворський

судді: Т.Ц. Кашперська

В.О. Фінагєєв