АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 644/3389/15ц
Провадження №22-ц/790/1293/16
Головуючий 1 інст. - Ізмайлов І.К.
Категорія: договірні Доповідач - Гуцал Л.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2016 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - Гуцал Л.В.,

суддів - Котелевець А.В., Піддубного Р.М.,

за участю секретаря - Огар І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 24 грудня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання та зняття заборони на відчуження майна, -

встановила:

У квітні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з зазначеним позовом. Просила:

- розірвати Договір довічного утримання та догляду від 20 грудня 2012 року, укладений між нею та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кішкіною О.О. за реєстровим № 2807;

- зняти заборону на відчуження 1/2 частини житлового будинку з відповідною часткою надвірних будівель за адресою: АДРЕСА_1.

Посилалась на те, що 20 грудня 2012 року уклала спірний Договір довічного утримання та догляду з сусідкою ОСОБА_2, яка зобов'язувалась довічно утримувати її, надаючи необхідне якісне харчування, одяг і забезпечувати належний догляд та необхідну допомогу. Проте, останнім часом відповідач взяті на себе зобов'язання не виконує - якісним харчуванням, одягом, необхідною допомогою позивача не забезпечує, у зв'язку з чим вона вимушена звертатися за допомогою до інших сусідів.

Відповідач позов не визнала (а.с.86а-86д).

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 24 грудня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

У суді апеляційної інстанції представники позивача апеляційну скаргу підтримали, ОСОБА_2 та її представник проти задоволення скарги заперечували.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого судом рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувач) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно (ст.744 ЦК України).

Матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу, підлягає грошовій оцінці. Така оцінка підлягає індексації у порядку, встановленому законом (ст. 751 ЦК України).

Набувач не має права до смерті відчужувача продавати, дарувати, міняти майно, передане за договором довічного утримання (догляду), укладати щодо нього договір застави, передавати його у власність іншій особі на підставі іншого правочину (ст. 754 ЦК України).

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 ЦК України).

Договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини (п.1 ч.1 ст. 755 ЦК України).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що протягом судового розгляду позивачем не було доведено належними і допустимими доказами факт порушення відповідачем умов Договору довічного утримання від 20 грудня 2012 року.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Судовим розглядом встановлено та не заперечується сторонами, що 20 грудня 2012 року між сторонами укладено Договір довічного утримання та догляду, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Кішкіною О.О. за реєстровим № 2807.

За умовами Договору ОСОБА_1 передає у власність ОСОБА_2 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1 з відповідною частиною надвірних будівель, а ОСОБА_2 зобов'язується довічно утримувати ОСОБА_1, надаючи їй необхідне: якісне харчування, одяг, і забезпечувати за нею належний догляд та необхідну їй допомогу; вартість харчування, одягу та необхідної допомоги встановлюється у розмірі 200 (двісті) гривень щомісячно, які ОСОБА_2 надає ОСОБА_1 (п.п.7,9 Договору). За ОСОБА_1 залишається право довічно проживати у відчужуваному житловому будинку (п.8 Договору).

Відповідно до приписів ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах позовних вимог. Підстави позову визначає саме позивач.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 вказувала на те, що відповідач останнім часом перестала забезпечувати її якісним харчуванням, одягом, необхідною допомогою, внаслідок чого позивач змушена звертатись за допомогою до інших сусідів.

В апеляційній скарзі позивач зазначила, що ОСОБА_2 виконувала зобов'язання за Договором, турбувалася про неї до кінця 2014 року, але грошові кошти у сумі 200 гривень, що обумовлені Договором, позивач від відповідача не отримувала.

Такі доводи ОСОБА_1 на правильність висновків суду не впливають.

Згідно з ч.1 ст.627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як зазначено вище, при укладенні Договору сторони погодили, що у розмірі 200 гривень щомісячно визначається вартість харчування, одягу та необхідної допомоги, які ОСОБА_2 надає ОСОБА_1 (п.п.7,9 Договору). Отже Договором не передбачено обов'язку набувача сплачувати відчужувачу грошову суму у 200 гривень.

У суді апеляційної інстанції представники позивача не надали відповідь на запитання чим передбачено обов'язок відповідача сплачувати позивачу щомісячно зазначену суму.

Слід зазначити і те, що ОСОБА_1 в суді не заперечувала той факт, що вона ніколи не віддавала ОСОБА_2 грошей за придбані нею ліки, їжу, та інші послуги.

За змістом апеляційної скарги позивач стверджує, що відповідач перестала виконувати зобов'язання за Договором з січня 2015 року, що і стало підставою для звернення до суду в квітні 2015 року.

Разом з тим, доказів на підтвердження своїх вимог позивач не надала.

Статтею 10 ЦПК України закріплений принцип змагальності сторін у цивільному судочинстві; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст.57,60 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що вимоги позивача підтверджуються показами свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є безпідставними. Суд надав вірну правову оцінку свідченням вказаних осіб, зазначивши, що свідку ОСОБА_4 відомо про відносини між сторонами виключно зі слів позивача і про це вона повідомила суду, а свідок ОСОБА_5 випадково познайомилась з ОСОБА_6 лише в березні 2015 року.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції невірно зазначив дату знайомства позивача з ОСОБА_5 не відповідають змісту оскаржуваного рішення.

Заперечуючи проти позову ОСОБА_2 стверджувала, що у повній мірі виконувала умови Договору, забезпечувала позивачу якісне харчування, лікування, належний догляд, що підтвердила в судовому засідання і сама ОСОБА_1. При цьому вартість такого забезпечення значно перевищувала обумовлену Договором суму. Відповідач зазначала, що відносини між сторонами погіршилися лише в квітні 2015 року, коли в житті позивача з'явилась ОСОБА_5, і та звернулась до суду з даним позовом. Незважаючи на «холодність» у відносинах з боку ОСОБА_1, вона продовжувала та продовжує виконувати свої зобов'язання за Договором у тому обсязі в якому остання їх приймає.

Заперечення відповідача знайшли своє підтвердження у показах свідків ОСОБА_7 (дільничного лікаря) та ОСОБА_8 (сусіда позивача). Жодних доводів, які б ставили під сумнів покази даних свідків апеляційна скарга не містить.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд прийняв до уваги розписку ОСОБА_1 про отримання від ОСОБА_2 ліків для позивача на суму 1800 гривень у червні 2015 року (а.с.57), на правильність ухваленого судом рішення не впливає, оскільки даючи оцінку цьому доказу суд зазначив про бажання відповідача і в подальшому виконувати умови Договору, а не про виконання останньою договірних зобов'язань у спірний період.

Факт наявності у позивача квитанцій про сплату комунальних послуг, копії яких долучені до матеріалів справи та більшість яких датована 2013-2014 р.р. (а.с.40-43), жодним чином не може свідчити про невиконання відповідачем умов Договору у спірний період.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі були предметом дослідження в суді першої інстанції, отримали належну оцінку і висновків суду не спростовують.

Рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ч. 1 ст. 303, ст. 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. 308, ст. 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст.ст. 315,317,319 ЦПК України, судова колегія, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 24 грудня 2015 рок залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді