Справа № 308/7334/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

14 березня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області

у складі : головуючого - судді Мацунича М.В.

суддів : Куштана Б.П., Панька В.Ф.

з участю секретаря : Кухта М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 02 грудня 2015 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, де третьою особою без самостійних вимог є орган Опіки та піклування Свалявської районної державної адміністрації Закарпатської області про позбавлення батьківських прав, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, де третьою особою без самостійних вимог є орган Опіки та піклування Свалявської районної державної адміністрації Закарпатської області про усунення перешкод у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї, -

у с т а н о в и л а :

23.06.15 року, ОСОБА_2, звернулась в суд із вищезазначеним позовом, та як на підставу своїх вимог посилалась на те, що в неї з ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 року син ОСОБА_3. У зареєстрованому шлюбі не перебували, але ОСОБА_1 визнав сина ОСОБА_3 та запевняв, що будуть разом проживати, і він буде утримувати сина та її. Через невиконання ним своїх обов'язків, було вирішено у судовому порядку питання стягнення аліментів на утримання сина. Син проживає з нею і перебуває на її повному утриманні. Аліментні зобов'язання ОСОБА_1 виконує нерегулярно. Син має серйозні захворювання і для підтримання його стану необхідне постійне лікування. Проте, ОСОБА_1 не приймає в цьому участі, що погано відображається на їх майновому стані. Знаючи про місце проживання сина, ОСОБА_1 не бажає спілкуватись і приймати участь у вихованні сина. Нехтування батьківськими обов'язками з боку ОСОБА_1, негативно відбивається на дитині та принижує її гідність. ОСОБА_1 жодного разу не поцікавився життям сина, не відвідує дошкільного навчального закладу в який ходить його син. ОСОБА_1 за весь цей час не виявляв, бажання спілкуватись із сином та приймати участь в його вихованні. Виходячи з наведених обставин і просила задоволити позов.

Та, 02.10.2015 року, ОСОБА_1, звернувся в суд із зустрічним позовом, та при цьому посилався на те, що як батько сина ОСОБА_5, докладає всіх можливих зусиль по здійсненню своїх батьківських обов'язків, які пов'язані із прийняттям участі у вихованні сина. Але, ОСОБА_2, чинить, перешкоди у вільному спілкуванні та побаченні з їх сином. Нерегулярне сплачення аліментів пов'язане з тим, що на його утриманні знаходиться ще двоє синів, та через скрутне фінансова становище, і необхідністю регулярного лікування сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. Усі намагання мирно врегулювати виниклі питання, призводить до конфліктів із боку ОСОБА_2, так-як не бажає його присутності із сином, та штучно створює такі обставини, через яків не може спокійно зустрічатись з їх сином. Протягом усього часу намагався налагодити нормальні стосунки із сином, та приймати участь у його вихованні, утриманні, розвитку і забезпеченні всім необхідним. За цих обставин і просив задоволити зустрічний позов.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 02 грудня 2015 року, первісний позов задоволено, а в задоволенні зустрічного позову, відмовлено.

Заперечуючи рішення суду, ОСОБА_1, подав апеляційну скаргу в якій просить апеляційну інстанцію скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, про задоволення зустрічного позову та відхилення первісного позову. При цьому посилається на те, що рішення суду не можна визнати законним, оскільки суд дійшов до таких висновків помилково та в супереч матеріалів справи. Такі дії суду призвели до неправильного застосування вимог норм матеріального права та порушення норм процесуального законодавства.

У судовому засіданні апеляційної інстанції представник ОСОБА_1, в особі адвоката, Сільваші В.М., підтримав, вимоги скарги з підстав наведених у такій.

Представник ОСОБА_2 в особі ОСОБА_8 заперечив, вимоги скарги, і просив відхилити таку як безпідставну.

ОСОБА_1, ОСОБА_2 та орган опіки та піклування Свалявської РДА в судове засідання не з'явились, але повідомлені про час та місце судового засідання належним чином, та заяв про відкладення розгляду справи не подавали суду. А звідси, виходячи з вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України та зважуючи на приписи ст. 303-1 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглядати скаргу в їх відсутності.

Колегія суддів, приймаючи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, пояснення сторін, які беруть участь у справі та обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального й процесуального права при винесенні оспорюваного судового рішення, знаходить апеляційну скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню за наступних підстав.

Відповідно до вимог статей 212 -214 ЦПК України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним рішення є тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й, всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається, рішення в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, а висновки суду про встановлені обставини й правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності й підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Задовольняючи первісний позов і відхиляючи зустрічний позов, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1, ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню, утриманню сина ОСОБА_3. А тому, з метою захисту інтересів дитини, слід позбавити ОСОБА_1, батьківських прав. Вимоги по створенню перешкод у спілкуванні та вихованні з дитиною не знайшли свого доведення.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції стосовно вимог первісного позову не можна погодитись за наступних обставин.

Відповідно до положень статей 55, 124 Конституції України та ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. А здійснюючи правосуддя, суд захищає, права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси в спосіб, визначений законами України, і ст. 4 ЦПК України.

У силу вимог ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. А звідси, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. А ч. 3 ст. 60 ЦПК України передбачено, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення в справі, і щодо яких у сторін виникає спір.

Таким чином, апеляційний суд у відповідності до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За загальним правилом ч. 1 ст. 164 СК України - мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав", роз'яснено судам, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Звертаючись із позовом у суд ОСОБА_2 зазначала, що ОСОБА_1 ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. При цьому, виходила з того, що ОСОБА_1 нерегулярно сплачує аліменти на утримання сина ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_2, що призводить до утворення заборгованості. На лікування сина із приводу "атопічного дерматиту" грошей не надає, не спілкується з ним і не цікавиться його життям. Участі у вихованні сина не приймає, не цікавиться його розвитком, і не відвідує дошкільний навчальний заклад, куди ходить син.

Та як зазначено в абзаці 2 п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" - ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Із цього слідує, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків, тоді, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, має місце, лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Матеріалами справи стверджено, що окрім сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_1 має також ще двох синів: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4 і ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, а.с. 45, 46.

Та згідно Посвідчення серії НОМЕР_1 від 08.04.2015р., ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, являється інвалідом дитинства, а.с. 47.

Виходячи зі змісту довідки №3-642/15 від 04.06.2015р., ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплатив у вересні 2014 р. - 1677,41 гривень, у квітні 2015 р. - 1000,0 гривень, а.с. 13. А станом на 01.06.2015 року за ОСОБА_1 рахується заборгованість у розмірі на суму 2500,0 гривень, а.с. 14.

ОСОБА_1 зазначав, що має скрутне матеріальне становище, оскільки має також ще двох синів і один з яких є інвалідом та потребує регулярного лікування. А тому, сплачує аліменти в силу свого фінансового стану.

Так, висновок Свалявської райдержадміністрації від 19.05.2015 р. за № 01-18/255 зазначає, що ОСОБА_1 не займається вихованням дитини, не турбується про його фізичний і духовний розвиток, не забезпечує дитині належного догляду та ухиляється від виконання батьківських обов'язків. Проте, за цих даних, орган опіки і піклування у висновку не зазначає, обставини за яких батько не виконує своїх обов'язків та чи являються такі дії умисними, злісними, чи такі мають місце в силу об'єктивних обставин, а.с. 23-24.

Не відвідування ОСОБА_1 медичного закладу, дошкільного навчального закладу і не здійснення телефонних дзвінків із метою спілкування із сином, не можна вважати тією підставою, яка б указувала на те, що він це вчиняє свідомо з метою нехтування своїми батьківськими обов'язками.

Виходячи із сукупності наведених обставин, апеляційний суд зазначає про те, що ОСОБА_2 не надано належних і допустимих доказів невиконання ОСОБА_1 своїх батьківських обов'язків без поважних причин, та судом не встановлено винної поведінки останнього щодо ухилення від виховання сина і свідомого нехтування ним своїми обов'язками. Тому, підстави для позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав, установлені п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, відсутні.

Судом першої інстанції, відмовлено у задоволенні зустрічного позову з підстав не доведення вчинення перешкод у здійсненні спілкування та участі у вихованні дитини.

Відповідно до вимог частин 2 і 3 ст. 157 СК України, той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. А той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Та ч. 1 ст. 159 СК України передбачено, що якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема, якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Проте, ОСОБА_1 не надав суду належних і допустимих доказів із приводу того, що ОСОБА_2 створює йому перешкоди по виконанню ним своїх обов'язків по здійсненню участі у вихованні та спілкуванні із сином. Та у зв'язку із цим звертався до органу опіки та піклування (ст. 158 СК України), що ОСОБА_2 не виконує рішення цього органу по визначенню способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї.

Таким чином, суд першої інстанції, не здобувши доказів створення перешкод по прийняттю участі у вихованні та спілкуванні з дитиною, обґрунтовано відмовив у задоволенні зустрічного позову, як безпідставного.

А звідси, позбавляючи ОСОБА_1 батьківських прав стосовно сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, судом першої інстанції не встановлено беззаперечних доказів того, що ОСОБА_1 умисно не здійснював виконання своїх батьківських обов'язків. Тоді як, висновок суду першої інстанції стосовно безпідставності вимог зустрічного позову, відповідає фактичним обставинам справи.

Враховуючи наведені обставини, які вказують на недоведеність первісних позовних вимог, та безпідставність зустрічних позовних вимог з огляду на вимоги ч. 1 ст. 309 ЦПК України, колегія суддів дійшла до думки, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині вимог первісного позову з ухваленням нового рішення про відхилення таких вимог, та залишення без змін рішення суду в частині зустрічного позову.

Зважуючи на вищезазначене та керуючись вимогами статей 10, 11, 60, 212, 309, 314, 316 і 319 ЦПК України, апеляційний суд, -

р і ш и в :

апеляційну скаргу ОСОБА_1, задоволити частково.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 02 грудня 2015 року скасувати в частині вимог первісного позову та ухвалити в справі нове рішення суду.

У позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1, де третьою особою без самостійних вимог є орган Опіки та піклування Свалявської районної державної адміністрації Закарпатської області про позбавлення батьківських прав, відмовити.

У частині зустрічного позову, рішення суду, залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання ним законної сили.

Головуючий : ___________________ Судді : _____________________

_____________________