Ухвала

іменем україни

08 серпня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Писаної Т.О., Карпенко С.О., Кафідової О.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю «Полтавський хлібокомбінат «Кулиничі», фермерського господарства «Кегичівське», публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» про стягнення матеріальної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Полтавської області від 25 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Полтавський хлібокомбінат «Кулиничі» (далі - ТОВ «ПХ «Кулиничі») 100 142,35 грн на відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталась з вини працівника товариства.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 19 квітня 2016 року позов задоволено.

Стягнуто з ТОВ «ПХ «Кулиничі» на користь ОСОБА_4 100 142,35 грн на відшкодування завданої матеріальної шкоди.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 25 травня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано і ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення апеляційного суду скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для його скасування.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно відхилити, а оскаржуване рішення апеляційного суду залишити без змін.

Судами встановлено та із матеріалів справи вбачається, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталась з вини працівника відповідача, було пошкоджено автомобіль позивача. Відповідно до висновку експерта від 21 липня 2015 року № 07/58/15 вартість відновлювального ремонту належного позивачу транспортного засобу становить 212 135,38 грн, у той час як ринкова вартість самого автомобіля - 151 752,01 грн.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд обґрунтовано вважав, що автомобіль позивача є фізично знищеним, а його ремонт економічно необґрунтованим.

У пункті 15 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» роз'яснено, що якщо пошкоджений транспортний засіб не може бути відновлено або вартість його відновлювального ремонту з урахуванням зношеності та втрати товарної вартості перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження, розмір шкоди визначається за ринковою вартістю транспортного засобу на момент пошкодження.

Порядок відшкодування шкоди, пов'язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, регламентовано статтею 30 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», який згідно зі статтею 8 ЦК України (аналогія закону) може застосовуватись не лише страховиком, а й іншими особами, які здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, та відповідають за завдану шкоду.

Відповідно до ст. 30 вказаного Закону якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.

Відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд обґрунтовано виходив із недоведеності позовних вимог, оскільки позивачем у порушення вимог статей 10, 60 ЦПК України не надано належних і допустимих доказів на підтвердження своїх вимог щодо розміру завданої шкоди. Так, із висновків експертизи, якими обґрунтовані заявлені вимоги, вбачається, що експертом питання про визначення вартості транспортного засобу після дорожньо-транспортної пригоди (залишків), як того вимагають положення ч. 2 ст. 30 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» взагалі не досліджувались.

При цьому апеляційний суд у відповідності до вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України сприяв сторонам у всебічному і повному з'ясування обставин справи, запропонувавши вирішити питання про проведення у справі додаткової автотоварознавчої експертизи, предметом дослідження якої мало бути визначення вартості залишків транспортного засобу для встановлення розміру відшкодування як різниці між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, однак позивач від проведення такої експертизи відмовився, відповідного клопотання про її проведення до суду не подав.

Доводи касаційної скарги вказаних висновків суду не спростовують.

Таким чином, колегією суддів встановлено, що апеляційний суд, дослідивши усі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, ухвалив законне і обґрунтоване рішення про відмову в задоволенні позову, а тому підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Полтавської області від 25 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:Т.О. Писана С.О. Карпенко О.В. Кафідова