провадження № 2/243/2053/2016
справа № 243/3777/16-ц
21 червня 2016 року
Словянський міськрайонний суд Донецької області у складі:
головуючого судді Ільяшевич О.В.,
при секретареві Хміль О.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Словянського міськрайонного суду Донецької області (вул. Добровольського, 2, м. Словянськ, Донецької області) цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -
12 квітня 2016 року ОСОБА_1 звернулась до Словянського міськрайонного суду Донецької області із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що їй на праві приватної власності, належить житловий будинок зі всіма господарськими та побутовими будівлями та спорудами під № 50, розташований по вулиці Купянській, м. Словянська, Донецької області. У вказаному будинку, починаючи з 13 червня 2006 року і до теперішнього часу, зареєстроване місце проживання її рідного сина ОСОБА_2. З 29 серпня 2006 року зареєстроване місце проживання її невістки ОСОБА_3, та починаючи з 29 серпня 2006 року зареєстроване місце проживання онука позивачки неповнолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Однак, фактично, з червня 2014 року і по теперішній час, відповідачі у вказаному житловому приміщенні не проживають. У будинку відсутні їх особисті речі, поштова кореспонденція на вказану адресу не надходить, їх місце фактичного проживання позивачу невідоме. Зважаючи на те, що відповідачі вже більше року фактично не проживають за вищевказаною адресою, вони не мають жодних прав бути зареєстрованими у належному позивачці житловому приміщенні. У звязку із тим, що відповідачі добровільно не виявили бажання знятися з реєстрації за вищезазначеною адресою, місце перебування відповідачів позивачці невідоме, вона була змушена звернутися до суду із даним позовом та просити суд ухвалити рішення яким визнати ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням житловим будинком №50 розташованим по вулиці Купянській м. Словянська Донецької області.
Позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_5 який діє на підставі договору про надання правової допомоги від 28 квітня 2016 року (а.с. 28), будучи належним чином повідомленими про дату та час розгляду справи, у судове засідання не зявились, подали до суду заяву з проханням розгляд справи проводити у їх відсутності, позов задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечували.
Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, яка діє від свого імені та в інтересах малолітнього ОСОБА_4, будучи належним чином повідомленими про дату та час розгляду справи, до судового засідання не зявились, відомостей про причини неявки суду не повідомили,
заяв про відкладення судового засідання чи розгляд справи у їх відсутності до суду не надходило.
З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що оскільки від відповідачів не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, як то передбачає ст. 169 ЦПК України, з причин, які б могли бути визнані судом поважними, у суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, а тому, суд зі згоди позивача вирішує справу на підставі наявних у справі доказів у відповідності до ст. 224-228 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з огляду на такі встановлені у судовому засіданні обставини та відповідні ним норми чинного законодавства.
У судовому засіданні достовірно встановлено, що житловий будинок № 50, зі всіма господарськими та побутовими будівлями та спорудами під № 50 розташований по вулиці Купянській, м. Словянська Донецької області на підставі договору купівлі - продажу серії та номеру ВСТ-№ 267560, оформленого 17 травня 2006 року приватним нотаріусом Словянського міського нотаріального округу Донецької області - ОСОБА_6 (а.с. 12-13).
Цей договір купівлі-продажу приватного будинку зі всіма господарськими та побутовими будівлями та спорудами від 17 травня 2006 року було зареєстровано в комунальному підприємстві «Бюро технічної інвентаризації» м. Словянська Донецької області, реєстраційний номер обєкта № 12504436 від 05 червня 2006 року, про що ОСОБА_1, отримала ОСОБА_7 про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 10844921 від 05 червня 2006 року (а.с. 15), що також підтверджується актуальними даними інформаційноїдовідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №61810218 отриманою на запит суду.
За відомостями домової книги для прописки громадян, що проживають у ІНФОРМАЦІЯ_2, у спірному житловому приміщенні значаться зареєстрованими відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, та малолітній ОСОБА_4 (а.с. 16-21).
Суд виходить з вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України відповідно яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості і кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідачі до судового засідання не з'явились, не скористались своїми процесуальними правами сторони в процесі і не надали належних доказів, які спростовують доводи позивача.
Відповідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, відповідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави дійти висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.
Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод.
У сенсі ст. 391 ЦК України власник майна може вимагати усунення будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
За положеннями ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно Закону N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Таким чином, закон гарантує захист права власності шляхом застосування певних способів захисту, передбачених ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.
Згідно із ст.ст. 379, 382 ЦК України об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло у вигляді житлового будинку, садиби, квартири.
Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
За змістом ст. 156 ЖК України, члени сімї власника жилого будинку(квартири), які проживають разом з ним у будинку(квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку(квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку(квартири) член його сімї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сімї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.
Згідно із вимогами ч. 4 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Підстави позбавлення члена сімї права користування жилим приміщенням, яке належить громадянинові на праві власності, визначені ст. 405 ЦК України.
Так, частиною 2 ст. 405 ЦК України передбачено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відповідно п.33 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року, застосовуючи положення ст. 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не повязані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.
Відповідно положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не повязаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном(речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не повязаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.
Відповідно п. 34 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК), зокрема від вирішення вимог про позбавлення права користування жилим приміщенням.
Аналізуючи встановлені фактичні обставини по справі і надані докази, судом достовірно встановлено, що відповідачі як члени родини позивача, понад один рік не проживають у спірному домоволодінні, і добровільно знятися з реєстрації бажання не виявили. Договірні відносини між позивачкою та відповідачами з приводу винаймання спірного житла відсутні, а подальша реєстрація ОСОБА_2, ОСОБА_3, та ОСОБА_4 у будинку № 50, розташованому по вулиці Купянській м. Словянська Донецької області, створює перешкоди у реалізації позивачкою права користування та розпоряджання своїм майном як власником.
З приводу визнання дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування житловою площею, суд приходить до наступного висновку.
Відповідно ч.3 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є зокрема місце проживання її батьків.
За ч.2 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.
Оскільки суд дійшов до висновку, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 втратили право користування жилим приміщенням у будинку № 50 по вул. Купянській у м. Словянську, а їх малолітній син ОСОБА_4 залишив постійне місце проживання разом із батьками, при цьому суду не надано будь-яких достовірних даних про те, що дана дитина залишила місце проживання під примусом, або з підстав, що не залежали від її волі та бажання залишитися проживати саме за вказаною адресою, суд приходить до висновку, що ОСОБА_4 слід також визнати таким, що втратив право користування жилим приміщенням у будинку № 50 по вул. Купянській у м. Словянську. Суд при цьому зазначає, що дитина за своїм віком не може залишатися за місцем проживання окремо від батьків, що в такому разі буде суперечити наведеним вище вимогам ч. 3 ст. 29 ЦК України.При цьому, оскільки право малолітньої особи, яка досягла десяти років на користування даним житловим приміщенням є також похідним від права її батьків ОСОБА_2 та ОСОБА_3, на яких у відповідності до норм чинного сімейного законодавства покладається обовязок щодо утримання, піклування та створення належних умов існування малолітньої дитини.
З огляду на викладене, суд вважає за можливе задовольнити вимоги позивача про визнання перелічених осіб такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням, а саме, - житловим будинком №50 розташованим по вулиці Купянській м. Словянська Донецької області.
На підставі наведеного, керуючись ст.41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 3, 15, 60, 61, 209, 212-215, 224-228 ЦПК України, 319, 321, 391, 405 ЦК України, ст. 156 ЖК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 я яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5, уродженку ІНФОРМАЦІЯ_6 Ставропольського Краю Російської Федерації, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_4, такими, що втратили право користування житловим приміщенням житловим будинком №50 розташованим по вулиці Купянській м. Словянська Донецької області.
До суду відповідачами може бути подана заява про перегляд заочного рішення протягом десяти днів з дня отримання його копії.
На рішення суду позивачем може бути подано апеляційну скаргу до Апеляційного суду Донецької області через Словянський міськрайонний суд Донецької області протягом десяти днів з дня його проголошення, а відповідачем, в такий же строк з дня залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення складено у нарадчій кімнаті у єдиному екземплярі.

Повний текст рішення суду виготовлений 24 червня 2016 року.

Головуючий - суддя: О.В. Ільяшевич