АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження 22-ц/796/7251/2016 Доповідач: Слободянюк С.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді - Слободянюк С.В.,

суддів - Лапчевської О.Ф., Левенця Б.Б.

при секретарі - Трофименко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2, на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 28 березня 2016 року за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ВТБ Банк», третя особа: ОСОБА_3 про захист прав споживачів та визнання правочину недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2015 року ОСОБА_2 (далі - позивач) звернулась в суд з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ВТБ Банк» (далі - ПАТ «ВТБ Банк), третя особа: ОСОБА_3 про захист прав споживачів і просила визнати недійсним кредитний договір від 01 грудня 2006 року.

Позивач зазначала про протиправні дії відповідача щодо надання кредиту позивачу як резиденту України в іноземній валюті заздалегідь для розрахунку цією валютою з іншими резидентами України на території України; просила визнати бездіяльність відповідача щодо здійснення контролю за цільовим використанням кредитних коштів, отриманої валюти саме на розрахунки з іншими резидентами України.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 28 березня 2016 року у позові відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2, подав апеляційну скаргу, в якій з посиланням на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення, ухвалення нового, яким задовольнити позовні вимоги. Апелянт зазначає, що використання на території України іноземної валюти як засобу платежу, в разі, якщо ця валюта отримана за рахунок кредиту, є незаконним в будь-якому випадку. Таким чином, надання кредитів в іноземній валюті одному резиденту України заздалегідь для розрахунку цією валютою з іншими резидентами України на території України є дією, направленою на стровення умов для правопорушення; позивачу не надано повної інформації щодо продукту послуг банку.

В судовому засіданні ОСОБА_4, діючи в інтересах ОСОБА_2 (довіреність а.с.9), підтримав апеляційну скаргу

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про відхилення скарги з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 01 грудня 2006 року між Акціонерним комерційним банком «Мрія» - правонаступник ПАТ КБ «ВТБ Банк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 2И, з якого вбачається, що предметом кредитного договору є надання банком позичальникові грошових коштів (кредит) на таких умовах: сума кредиту - 130903,37 доларів США, строк кредитування - 15 років до 01 грудня 2021 року, проценти за користування кредитом - 12,0% річних. Відповідно до п. 2.4 договору, банк надає позичальнику кредит на будівництво квартири за адресою: АДРЕСА_1. Згідно п. 4.1 договору, позичальник зобов'язаний повернути банку отриманий кредит в повному обсязі, в строк та у порядку, встановлених кредитним договором. Пунктом 4.2 договору передбачено, що позичальник зобов'язаний сплатити банку проценти за користування кредитом у валюті кредиту, у розмірі та порядку, що встановлені кредитним договором (а.с.8).

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 1055 ЦК України).

Процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів (ч. 1 та ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України).

Пунктом 10 Постанови Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня .2012 № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність") банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-УІ "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання).

Відповідно до абзацу 3 частини першої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України забороняється. У зв'язку із зазначеним суди повинні виходити з того, що договір, предметом якого є споживчий кредит в іноземній валюті, укладений після набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-УІ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг", за позовом заінтересованої особи може бути визнаний судом недійсним (п. 13 Постанови Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин»).

Як вбачається з матеріалів справи, між відповідачем (Кредитор) та ОСОБА_2 (Первісний боржник), ОСОБА_3 (Новий боржник) було укладено Договір про переведення боргу № 1 від 29 жовтня 2012 року, у якому зазначено, що цим договором регулюються відносини, пов'язані із заміною зобов'язаної сторони (Первісного боржника) у зобов'язанні, що виникає з кредитного договору № 2И від 01 грудня 2006 року укладеного між Первісним боржником та Кредитором. Пунктом 1.2 договору передбачено, що Первісний боржник переводить на Нового боржника виконання зобов'язання за кредитним договором, а саме погашення кредиту, сплати нарахованих процентів за користування кредитом, комісій та/або інших можливих платежів, а також всіх зобов'язань, що передбачені кредитним договором. Згідно п. 2.2 договору, в день укладання цього договору, Первісний боржник зобов'язаний передати новому боржнику: кредитний договір № 2И від 01 грудня 2006 року (з усіма додатками, змінами та доповненнями), іпотечний договір № 2И від 01 грудня 2006 року (з усіма додатками, змінами та доповненнями) (а.с.59-60).

Боржник у зобов'язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом (ч. 1 ст. 520 ЦК України).

За змістом Договір про переведення боргу № 1 від 29 жовтня 2012 року не порушує права позивача.

За матеріалами справи відповідачем подано заяву (а.с.46) про застосування наслідків спливу позовної давності, зокрема у заяві зазначається, що моментом можливого порушення прав позивача є дата його підписання - 01 грудня 2006 року. Отже, саме з цієї дати позивача могла дізнатися про порушення, на її думку, прав при укладанні спірного договору.

Поважності причин не подання позову у строку позовної давності позивачем не завчається.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ч. 1 ст. 256 ЦК України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (ч. З ст. 267 ЦК України).

Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього (п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 N 14 «Про судове рішення у цивільній справі»).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у позові.

Укладаючи та власноруч проставляючи свій підпис на кредитному договорі, отримуючи у відповідача кредитні кошти, ОСОБА_2 погодилась з умовами кредитного договору, отримавши кредит і в іноземній валюті та відповідно погодилась забезпечити повернення одержаних кредитних коштів та нарахованих процентів.

Не заслуговують доводи апелянта про те, що використання на території України іноземної валюти як засобу платежу, в разі, якщо ця валюта отримана за рахунок кредиту, є незаконним в будь-якому випадку.

Відповідно до положень ст.1 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» надання кредитів в іноземній валюті слід відносити до валютних операцій.

Відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Стаття 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачає банківські операції, які здійснюються банком на підстав банківської ліцензії, і, зокрема, операції з валютними цінностями.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти - гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Статтями 47 та 49 Закону «Про банки і банківську діяльність» визначено операції банків з розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Відповідно до пункту 2 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями.

Судом першої інстанції встановлено фактичні обставини справи і відмовлено по суті заявлених вимог із застосування строку позовної давності.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги, правильність висновку суду першої інстанції доводи апеляційної скарги не спростовують, тому відсутні підстави для скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись ст..ст.303,307,308,313 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2, відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 28 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: