Справа № 2-2933/11
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

09 лютого 2016 року м. Дніпропетровськ

Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

Головуючий-суддя Сенчишин Ф.М.

При секретарі Герасименко В.А.

За участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за обєднаними в одне провадження позовними вимогами ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та Виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпропетровську ради про визнання незаконним та скасування рішення Виконкому Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпропетровську ради, поділ домоволодіння в натурі, та зустрічним позовними вимогами ОСОБА_3 до ОСОБА_1, треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійні вимоги, Амур-Нижньодніпровська районна у м. Дніпропетровську рада та Дніпропетровська міська рада, про визнання права власності на житловий будинок, частину житлового будинку, господарських будівель і споруд та визначення порядку користування земельною ділянкою,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, за яким, в остаточній редакції (т. 3 а.с. 117-118), просить:

-визнати незаконним та скасувати рішення виконкому АНД району м. Дніпропетровська від 15 жовтня 2004 року за № 302/2;

-поділити домоволодіння, розташоване за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Вітряна, б. 99, та виділити позивачці на праві власності 39/100 часток домоволодіння, які складаються з: в житловому будинку літ. А-1 площею 15,8 кв.м. кімнати житлова (1-5), кухня (1-6), в прибудові літ а-1 коридор (1-2) в прибудові а1-1 коридор 1-1, сарай літ. Б, погріб літ. підБ, вбиральню літ. Д;

-стягнути з ОСОБА_3 різницю в вартості будівель та споруд в сумі 32676 грн.;

-стягнути з відповідача ОСОБА_3 витрати з проведення судової будівельно-технічної експертизи в сумі 4000 грн., судові витрати в сумі 243,60 грн. та 854,40 грн.

Позовні обґрунтовує тим, що позивачці та відповідачу ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності в рівних частках належить домоволодіння за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Вітряна, б. 99. 23 грудня 2010 року позивачка з позовної заяви ОСОБА_3 довідалася про рішення виконкому АНД району м. Дніпропетровська від 15 жовтня 2004 року за № 302/2, яким ОСОБА_3 було надано дозвіл на переобладнання літньої кухні літ. В, сараїв літ. Е, Ж, Г під жилий будинок по вул. Вітряній, 99. За твердженням позивачки зазначене рішення є незаконним, оскільки порушує її права співвласника, оскільки ОСОБА_1 згоди на таке переобладнання не надавала. Крім цього, вона неодноразово просила відповідача в добровільному порядку здійснити поділ домоволодіння в натурі, однак відповідач вирішити спір таким чином відмовився, через що позивачка вимушена звернутися до суду за захистом свого права.

Відповідач ОСОБА_3 в свою чергу звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1, за яким просить суд:

-визнати за ним право власності за набувальною давністю на самочинно побудований житловий будинок літ. П-1 за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Вітряна, 99;

-визнати за ним право власності на 88/100 частин домоволодіння за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Вітряна, 99, яке складається з позицій у житловому будинку А-1 приміщення 1-4, прибудова а-1 приміщення 1-2, прибудова а1-1 приміщення 1-1, житловий будинок П-1, прибудова П1-1 приміщення 2-2, 2-3, 2-7, житлова прибудова п2-1 приміщення 2-1, 2-4, тераса п1-1, прибудова п2-1 приміщення 2-ІЮ сарай Б, погріб з шийкою Ж, гараж К, літній душ Л, убиральня М, огорожі та споруди № 1-4, 9-15, І, ІІІ, ІV, 1/2 частина замощення ІІ, відповідно до розрахунку часток від 28 квітня 2011 року;

-визначити порядок користування земельною ділянкою у розмірі 1360 кв.м., яка знаходить за адресою домоволодіння, відповідно до належності розміру часток в праві власності сторін.

Зустрічні позовні вимоги обґрунтовуються тим, що в 2004 році ОСОБА_3 з дозволу Виконкому Амур-Нижньодніпровської районної ради м. Дніпропетровська почав переобладнання літньої кухні літ. В, сараїв літ. Е, Ж, Г на території спірного домоволодіння під житловий будинок внаслідок чого самостійно без будь якої участі ОСОБА_1 звів житловий будинок літ. П-1. Після закінчення будівництва він вирішив завершити переоформлення правовстановлюючих документів на домоволодіння, для чого звернувся до КП «ДМБТІ» для проведення поточної інвентаризації і введення переобладнаних будівель в експлуатацію. Спеціаліст БТІ намагався скласти акт фактичного користування, однак через відмову ОСОБА_1 від складення такого акту, виявилося неможливим скласти акт часток, про що БТІ повідомило його листом та рекомендувало звернутись до суду для вирішення цього питання. Зазначені позивачем частина житлового будинку літ. А-1, житловий будинок літ. П-1, господарські будівлі та споруди знаходяться в його фактичному користуванні. Відповідачка по справі ОСОБА_1 користується надвірними спорудами: вбиральня літ. Д, навіс літ. Р, 1/2 частиною приміщення А-1 загальною площею 27,2 кв.м., яка складається з житлових кімнат 1-3, 1-5, кухні 1-6, а також житловою прибудовою літ. А1-1 площею 22,7 кв.м. В загальному користуванні знаходяться споруди № 1-14, І, ІІ замощення, ворота, колодязь, огорожа, сход, хвіртки. Вважає, що оскільки він безперервно володіє нерухомим майном за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Вітряна, 99, більш ніж десять років, у нього з 01 січня 2014 року виникло право власності на таке майно за набувальною давністю з підстав, передбачених ст. 344 ЦК України.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 підтримали в повному обсязі власні позовні вимоги та доводи позовної заяви, на яких вони ґрунтуються. Заперечили проти задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 в повному обсязі. Заперечення обґрунтували тим, що право власності на самочинно зведене нерухоме майно не може бути визнане за набувальною давністю, запропонований відповідачем варіант поділу домоволодіння є неприйнятним, а визначення порядку користування земельної ділянкою до оформлення правовстановлюючих документів на неї є неможливим.

Відповідач ОСОБА_3 і його представник ОСОБА_4 в суді підтримали в повному обсязі зустрічні позовні вимоги та фактичні обставини, на яких вони ґрунтуються. Заперечили проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі. В частині оскарження рішення виконкому наполягають на тому, що позивачка достовірно знала про те, що ОСОБА_3 здійснює переобладнання літньої кухні літ. В, сараїв літ. Е, Ж, Г в житловий будинок з самого початку такого переобладнання в 2004 році і жодних претензій з цього приводу не мала. Наполягають на тому, що позивачкою пропущено строк позовної давності і просять відмовити у задоволенні позову в зазначеній частині з цих підстав. Щодо поділу домоволодіння за варіантом запропонованим ОСОБА_1, також заперечують, оскільки він ґрунтується на явно хибному висновку будівельно-технічної експертизи.

Належним чином та завчасно сповіщені про час та місце розгляду справи Амур-Нижньодніпровська районна у м. Дніпропетровську рада, Виконавчий комітет Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпропетровську ради та Дніпропетровська міська рада, до суду представника не направили, про причини неявки суд не повідомили. За ухвалою суду справа розглянута за відсутності їх представників.

На підставі досліджених доказів судом встановлені наступні фактичні обставини:

З копії дублікату свідоцтва про право на спадщину за законом (т. 1 а.с. 14) вбачається, що ОСОБА_3 01 вересня 1976 року в порядку спадкування за законом набув право власності на 1/2 частку домоволодіння за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Вітряна, б. 83, яке в подальшому змінило номер домоволодіння на № 99.

Решту 1/2 частку вказаного домоволодіння успадкувала ОСОБА_5 (Векла) Семенівна, яка 20 червня 2002 року подарувала позивачці ОСОБА_1, що підтверджується копією нотаріально посвідченого договору дарування (т. 1 а.с. 17).

Зазначене домоволодіння розташоване на земельній ділянці площею 1360 кв.м., яка була залишена в користуванні ОСОБА_3 та ОСОБА_5 після поділу земельної ділянки на два домоволодіння рішенням Виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної ради народних депутатів № 72/6 від 08 лютого 1985 року (т. 1 а.с. 173).

За копією технічного паспорту (т. 1 а.с. 78-81), станом на 26 квітня 2002 року вказане домоволодіння складалося з:

-житлового будинку літ. А-1 загальною площею 49,9 кв.м., житловою площею 29,1 кв.м.;

-сараїв літ. Б, Е, И;

-літніх кухонь літ. В, Г;

-гаражу літ. К;

-душу літ. Л;

-вбиральні літ. Д;

-погребу з шийкою літ. Ж;

-споруд № 1-4.

15 жовтня 2004 року Виконавчий комітет Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпропетровську ради прийняв рішення № 302/2 «Про дозвіл переобладнання госппобудов під житловий будинок по вул. Вітряній, 99», яким дозволено ОСОБА_3 та ОСОБА_6 переобладнання літньої кухні літ. В, сараїв літ. Е, Ж, Г під житловий будинок по вул. Вітряній, 99.

Згідно копії технічного паспорту (т. 1 а.с. 19-24, т. 2 а.с. 206-209), на час розгляду справи в суді зазначене домоволодіння складається з:

-житлового будинку літ. А-1 загальною площею 49,9 кв.м., житловою площею 28,7 кв.м.;

-житлового будинку літ. П-1 загальною площею 62,7 кв.м., житловою площею 30,6 кв.м.;

-сараю літ. Б з погребом літ. підБ;

-гаражу літ. К;

-душу літ. Л;

-вбиралень літ. Д, М;

-навісів літ. Н, Р;

-погребу з шийкою літ. Ж;

-споруд № 1-15, І (вимощення, ворота, колодязь, сходи, тротуари, доріжки та майданчики, хвіртки).

При цьому технічна документація на домоволодіння містить зазначення про те, що житловий будинок літ. П-1 є самочинним будівництвом.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання незаконним та скасування рішення виконкому АНД району м. Дніпропетровська від 15 жовтня 2004 року за № 302/2, суд вважає за необхідне зауважити, що зазначені позовні вимоги піддягають розгляду в порядку цивільного судочинства з огляду на наступне.

Суд, керуючись вимогами ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, враховує правовий висновок, викладений Верховним судом України у постанові № 6-2510цс15 від 16 грудня 2015 року, згідно якого рішення органу місцевого самоврядування, яке має ознаки ненормативного акта, вичерпує свою дію після його реалізації, а вимоги про визнання такого рішення незаконним повинні розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо за результатами реалізації рішення у фізичної чи юридичної особи виникло речове право. У такому випадку вимога про визнання рішення незаконним розглядається як спосіб захисту порушеного цивільного права за п. 10 частини другої статті 16 ЦК України та повинна предявлятися до суду для розгляду в порядку цивільного або господарського судочинства

Оскільки оскаржуване рішення субєкта владних повноважень, яким є Виконавчий комітет Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпропетровську ради, має ознаки ненормативного акта, вичерпало свою дію після його реалізації, за результатами якої у відповідача ОСОБА_3 виникло речове право, вимоги про визнання такого рішення незаконним повинні розглядатися в порядку цивільного судочинства.

Щодо вирішення таких позовних вимог по суті, суд виходить з того, що відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

За ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ч. 4 ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 321 ЦК України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Право приватної власності є непорушним.

Як визначено ч. 1 ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Згідно приписів ст. 361 ЦК України, співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Відповідач ОСОБА_3, як співвласник майна у спільній частковій власності, на підставі ст. 361 ЦК України, мав право самостійно розпоряджатися лише своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Підставою для винесення оскаржуваного рішення стала спільна заява відповідача ОСОБА_3 та його матері ОСОБА_6 датована жовтнем 2004 року, за якою вони просили голову районної ради дати дозвіл на переобладнання господарчих будівель під житловий будинок (т. 1 а.с. 52).

Суду не надавалися належні та допустимі докази на підтвердження того факту, що позивачка в будь якій формі висловлювала свою згоду для надання виконкомом дозволу на переобладнання літньої кухні та сараїв.

За відсутності згоди позивачки, як співвласника майна, на порушення приписів ч. 1 ст. 358 ЦК України Виконавчий комітет Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпропетровську ради дозволив одному зі співвласників та особі, яка не була співвласником майна, переобладнання літньої кухні та сараїв, чим порішив права позивачки як співвласника майна.

З огляду на викладене, позовні вимоги ОСОБА_1 є ґрунтовними по суті.

Разом з тим, згідно вимог ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила

Позивачка наполягає на тому, що про існування оскаржуваного рішення вона довідалася лише 23 грудня 2010 року з позовної заяви ОСОБА_3, отже строк звернення до суду за захистом порушеного права нею не пропущено.

Таке твердження позивачки судом відхиляється з наступних підстав.

Суд, керуючись вимогами ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, враховує правовий висновок, викладений Верховним судом України у постанові № 6-169цс14 від 29 жовтня 2014 року, згідно якого за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

З позовної заяви ОСОБА_1 та пояснень сторони позивача в судовому засіданні вбачається, що позивачка порушення своїх прав сприймає не лише власне оскаржуваним рішенням, а й здійсненим на підставі цього рішення відповідачем ОСОБА_3 переобладнання літньої кухні літ. В, сараїв літ. Е, Ж, Г під житловий будинок літ. П-1.

Сторонами в судовому засіданні визнано, що фактичне переобладнання літньої кухні та сараїв під житловий будинок було розпочате в 2004 році, про що ОСОБА_1 достовірно знала (не могла не знати), отже з цього часу позивачка мала обєктивну можливість довідатися як про сам факт порушення її права, так і про підстави для здійснення ОСОБА_3 такого переобладнання. Однак ОСОБА_1 своїми правами розпоряджалася на власний розсуд та протягом тривалого часу будь яких заходів до захисту свого права, в тому числі і звернення до компетентних органів щодо підстав проведення ОСОБА_3 будівельних робіт, не вживала.

З огляду на викладене, оскільки право на позов, тобто можливість реалізувати своє право в примусовому порядку через суд, у позивачки виникло ще в 2004 році, остання пропустила строк звернення до суду за захистом порушеного права.

Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Представник позивача ОСОБА_4 подав суду письмову заяву про застосування строку позовної давності (т. 2 а.с. 202).

Як розяснив Пленум Верховного Суду України у п. 11 своєї постанови № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

На підставі викладеного, оскільки позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими, однак позивачкою строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, у задоволенні таких позовних вимог слід відмовити на підставі ч. 4 ст. 267 ЦК України.

Вирішуючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання за ним право власності на житловий будинок літ. П-1 за набувальною давністю суд виходить з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

За ч. 4 ст. 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

При цьому суд враховує розяснення, викладені у п. 10 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», за якими з огляду на положення статті 376 ЦК право власності за набувальною давністю на обєкт самочинного будівництва не може бути визнано судом, оскільки цією нормою передбачено особливий порядок набуття права власності на нерухоме майно, що збудоване або будується на земельній ділянці, не відведеній для даної мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Суд, керуючись вимогами ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, також враховує правовий висновок, викладений Верховним судом України у постанові № 6-130цс13 від 04 грудня 2013 року, відповідно до якого за змістом частини першої статті 376 ЦК України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Таким чином, виходячи зі змісту цієї норми самочинним є будівництво обєкта нерухомого майна за наявності будь-якої з умов, зазначених у ній. Отже, відсутність дозволу на будівництво, проекту або порушення умов, передбачених у цих документах, тягне визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України. Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього, як на обєкт нерухомості (частина друга статті 376 ЦК України). Слід зазначити, що в розумінні частини першої статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений обєкт, а й обєкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого обєкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій обєкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності. Усі об'єкти нерухомого майна, які зведені після одержання акта приймання в експлуатацію, незалежно від того, значились вони до одержання акта приймання в проектній документації чи ні, вважаються самочинними (пункт 3.4.1 Методичних рекомендацій з питань технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України від 5 вересня 2003 року № 146).

Сторонами не оспорюється той факт, що житловий будинок літ. П-1 є самочинним будівництвом, що узгоджується з результатами технічної інвентаризації та відсутністю належно затвердженого проекту та прийняття будинку в експлуатацію.

При цьому, наявність висновку про технічний стан конструкцій індивідуального житлового будинку під літерою П-1, складеного ТОВ «СТЭКОНИК, ЛТД» (т. 1 а.с. 208-226) прийняття в експлуатацію не замінює.

Той факт, що житловий будинок є самочинним будівництвом виключає можливість визнання права на нього за правилами набувальної давності, оскільки статтею 376 ЦК України передбачено особливий порядок набуття права власності на таке нерухоме майно.

З огляду на викладене, зустрічні позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 та зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 в частині поділу між сторонами житлових будинків, господарських будівель і споруд, суд виходить з того, що відповідно до положень ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із зазначенням частки кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Частинами 3, 4 ст. 357 ЦК України передбачено, що співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна; співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності.

Згідно із ч. 1, 3 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою; кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Частиною 1 ст. 364 ЦК України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

За змістом цієї норми виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні.

Відповідно до ч. 2 ст. 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦК України, майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

Суд враховує розяснення, викладені в абз. 1 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» № 7 від 04 жовтня 1991 року, за якими при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що, це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири, а згідно пункту 7 вказаної постанови роз'яснено, що в спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності.

Суд також враховує, що Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається відповідною інструкцією, затвердженою Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 року № 55, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 06 липня 2007 року за № 774/14041.

Так, згідно з пунктами 1.2, 2.1, 2.4 цієї Інструкції, поділ об'єкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні об'єкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм та з наданням кожному об'єкту поштової адреси.

Пунктом 2.3 розділу 2 вказаної Інструкції передбачено, що не підлягають поділу об'єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об'єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об'єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону.

Оскільки житловий будинок літ. П-1 є самочинним будівництвом, він не може враховуватися судом при поділі домоволодіння.

За висновком судової будівельно-технічної експертизи № 2837/2838/2839-12 від 26 березня 2013 року (т. 2 а.с. 9-18), враховуючи конструктивне та обємно-планувальне рішення житлового будинку літ. А-1 з прибудовами літ. А1-1, а-1 і а1-1, невідповідність площі вимогами ДБН В.2.2-15-2005 і ДБН В.3.2-2-2009, що приходиться на 1/2 частки для влаштування двох ізольованих квартир, поділ в натурі домоволодіння № 99 в м. Дніпропетровську без урахування переобладнаного житлового будинку П-1 неможливий.

Суд враховує, що за висновком судової будівельно-технічної експертизи № 1079-03 від 16 листопада 2015 року (т. 3 а.с. 1-38) розроблений варіант розподілу житлового будинку літ. А-1, тобто визначена технічна можливість поділу житлового будинку на дві ізольовані квартири.

Зазначений висновок судом відхиляється, оскільки суперечить вимогам та нормам ДБН «Житлові будинки. Основні положення», за якими при влаштуванні однокімнатної квартири її площа повинна бути не меншою за 30 кв.м. При її плануванні необхідно передбачити окремий вхід, влаштування приміщення коридору глибиною не менше 1,4 кв.м., житлової кімнати не менше 15 кв.м., та відповідно до цього дотримання всіх необхідних вимог (санітарно-технічних, протипожежних).

Загальна площа житлового будинку літ. А-1 в 49,9 кв.м. не дозволяє облаштувати в ньому дві ізольовані квартири площею не меншою за 30 кв.м.

Оскільки поділити житловий будинок на два ізольовані жилі приміщення технічно неможливо, позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Посилання сторін на їх згоду з виділом їм частин будинку, які за своєю площею не будуть відповідати вимогам нормативно-правових актів, судом до уваги не приймаються, оскільки, за визначенням, частини житлового будинку, що виділяються сторонам, мають відповідати вимогам нормативно-правових актів у галузі будівництва, і будь який інший варіант поділу житлового будинку буде незаконним.

З огляду на викладене, позовні вимоги ОСОБА_1 та зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 в цій частині задоволенню не підлягають.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 в частині визначення порядку користування земельною ділянкою у розмірі 1360 кв.м. також задоволенню не підлягають, оскільки до визнання права власності на житловий будинок літ. П-1, поділу домоволодіння між співвласниками та оформлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку з визначенням її меж (що включає в себе погодження таких меж з власниками/користувачами суміжних земельних ділянок) вирішення такого спору судом є передчасним.

Понесені сторонами судові витрати на підставі ст. 88 ЦПК України розподілу між ними не підлягають.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212, 214 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та Виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпропетровську ради про визнання незаконним та скасування рішення Виконкому Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпропетровську ради, поділ домоволодіння в натурі відмовити в повному обсязі.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1, треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійні вимоги, Амур-Нижньодніпровська районна у м. Дніпропетровську рада та Дніпропетровська міська рада, про визнання права власності на житловий будинок, частину житлового будинку, господарських будівель і споруд та визначення порядку користування земельною ділянкою відмовити в повному обсязі.

На рішення може бути подана апеляційна скарга в Апеляційний суд Дніпропетровської області через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Головуючий :