Провадження № 2/582/136/16
Справа № 582/142/16-ц
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
"11" березня 2016 р.
Недригайлівський районний суд Сумської області в складі :
головуючого судді Жмурченка В.Д.,
за участю секретаря Коваль В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Недригайлів, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Луганської міської ради Луганської області про визнання права власності на житловий будинок, -
Позивачка ОСОБА_1 у судове засідання не зявилася, але подала заяву до суду в якій просить суд розгляд справи проводити без її участі, позовні вимоги підтримала повністю. Проти винесення заочного рішення не заперечує (а.с.22).
Представник Луганської міської ради Луганської області, відповідача по справі, в судове засідання не зявився, але був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи.
При конкуренції загальної та спеціальної процесуальної норми, суд застосовує норму спеціальну і керується положеннями ч.1 ст. 224 ЦПК України щодо можливості заочного розгляду справи в разі однієї неявки відповідача, належним чином повідомленого про час та місце судового розгляду справи, про що свідчить поштове повідомлення (а.с.19-20).
Справу розглянуто у відповідності до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Указом в.о. Президента України від 14.04.2014 року № 405/2014 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної затрози і збереження територіальної цілісності України» розпочато проведення ант и терористичної операції (АТО), яка станом на сьогоднішній день проводиться на території Донецької та Луганської областей, у тому числі у м. Луганськ.
Згідно до статей 1, 3, 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 № 1207-VII, тимчасово окупована територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.
Україна вживає всіх необхідних заходів щодо гарантування прав і свобод людини і громадянина, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, усім громадянам України, які проживають на тимчасово окупованій території.
Статтею 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII (в редакції Закону № 921-VIII від 24.12.2015) передбачено, що внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.
Адресою покинутого місця проживання внутрішньо переміщеної особи в розумінні цього Закону визнається адреса місця проживання особи на момент виникнення обставин, зазначених у частині першій цієї статті.
Згідно витягу (копія) про реєстрацію прав власності на нерухоме майно №3057232 міським комунальним підприємством бюро технічної інвентаризації м. Луганськ прийнято рішення про державну реєстрацію прав власності на даний будинок за позивачем (а.с.11).
При переміщенні у вересні 2015 року на підконтрольну територію України ОСОБА_1 втратила правовстановлюючі документи на даний будинок.
Позивачка зверталася до Головного територіального управління юстиції у Луганській області щодо втраченого договору купівлі продажу нерухомого майна, але їй відмовили так, як приватний нотаріус ОСОБА_2 припинив свою приватну діяльність у 2013 році та відповідно до законодавства документи нотаріального діловодства та архів передав до Луганського обласного державного нотаріального архіву.
Згідно з наказом Міністерства юстиції України від 25.11.2011 р. №246/7 "про переміщення органів та установ юстиції Луганської області" та наказом Головного управління юстиції у Луганській області від 25.11.2014 року №46-В "Про переміщення органів та установ юстиції Луганської області" зі змінами, Луганський обласний державний нотаріальний архів переміщений до м. Старобільська, Луганської бласті. Однак, фактично документи нотаріального архіву знаходяться в м. Луганську, їх перевезення до м. Старобільська, Луганської бласті на сьогодні є неможливим, так як поштове сполучення з м. Луганськом відсутнє та на даний час знаходиться на території де проходить АТО (а.с.7-8).
Відповідно до ст. 182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення Sпідлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.
Законом України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» з 01.01.2013 року введена в дію єдина на всій території України система державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, яка згідно з цим законом здійснюється шляхом внесення записів в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно.
В даному випадку порушенням права власності позивача є відсутність правовстановлюючого документа, на підставі якого позивач має можливість реалізувати своє право власності на власний розсуд.
У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (статті 13, 41 Конституції України).
Відповідно до ст. 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.
Основні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України.
Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається в порядку, визначеному законом.
Відповідно до п. 37 Постанови № 5 Пленуму Вищою спеціалізованою суду Украйні з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року, виходячи зі змісту ч. 1 ст. 15 та ст. 392 ЦК України, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність субєктивною права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше.
Так, згідно ст. 10 п.3 та ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести тi обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Статтею 1 ЦПК України визначені завдання цивільного судочинства як справедливий, неуиередженнй та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з мстою захисту порушений, невизнаних або оспорюваних нрав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України. Одним із таких способів захисту цивільних прав та інтересів, передбачених вказаними вище нормами, є визнання права.
Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності с непорушним. Ніхто не може бути нроіиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до положень ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів; право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно з приписами ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Таким чином, враховуючи що позивач довів набуття права власності на спірне майно у встановленому чинним законодавством порядку, однак втратив документ, який засвідчує його право власності, у відповідності до ст. 392 Цивільного кодексу України вимоги позивача про визнання за ним права власності на вказаний обєкт нерухомого майна за ним підлягають задоволенню в повному обсязі.
Визнання права власності на майно за позивачем відповідає фактичним обставинам справи, не порушує будь-чиїх прав та вимог законодавства.
Керуючись ст.ст. 10, 11, 197, 209, 212-215, 224-226 ЦПК України, ст.ст. 110, 112, 113, 114, 115 СК України, суд -
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Сумської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-дений строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка повинна бути подана протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя:підпис З оригіналом згідно

Суддя: ОСОБА_5