Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний №330/422/15
Провадження №22ц/778/1104/16 Головуючий у 1 інстанції: Бойчева Н.В.
Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Савченко О.В.

суддів: Маловічко С.В.

Кочеткової І.В.

при секретарі: Евальд Д.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 30 вересня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа: приватний нотаріус Якимівського районного нотаріального округу Тимченко Євгеній Семенович про визнання договору про розірвання договору довічного утримання недійсним,

В С Т А Н О В И Л А:

Позивачка звернулася до суду з позовом до спадкоємців померлої ОСОБА_8 про визнання недійсним договору від 07.10.2013 року Р№ 570 про розірвання договору довічного утримання від 21.04.2010 року Р№ 185, укладеного між нею та ОСОБА_8, у зв»язку з обманом з боку останньої, яка просила про його розірвання для оформлення субсидії та інших пільг на себе та пообіцяла скласти на його заміну заповіт на ім»я позивача на все своє майно, зокрема, і вказану квартиру, якщо остання продовжить її утримання та догляд на умовах договору. Позивач після розірвання договору довічного утримання продовжувала фактично виконувати його, але ОСОБА_8 не дотримала усної домовленості та скасувала складений на її ім»я заповіт. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 померла, а квартира спадкодавця ввійшла до кола спадкового майна. Посилаючись на вказані обставини, позивач просила визнати договір від 07.10.2013р. Р № 570 про розірвання договору довічного утримання недійсним у відповідності до вимог ст. 230 ЦК України, тобто з підстав обману з боку ОСОБА_8

Рішенням Якимівського районного суду Запорізької області від 30 вересня 2015 року позов задоволено. Визнано договір від 07.10.2013 року № 570 про розірвання договору довічного утримання від 21.04.2010 року Р№185, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_8, недійсним.

Апеляційну скаргу подано ОСОБА_3, яка не була залучена до участі у справі.

В скарзі ОСОБА_3 зазначає, що її права порушено вказаним рішенням суду,

оскільки вона за життя ОСОБА_8 придбала у неї квартиру АДРЕСА_1 за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу, але на теперішній час ОСОБА_4 звернулась до неї з позовом про визнання за нею на підставі договору довічного утримання права власності на вказану квартиру та витребування цієї квартири. Вважає, що при прийнятті оскаржуваного рішення судом неповно з»ясовані всі обставини справи, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи та судом допущені порушення норм матеріального і процесуального права. Вважає, що фактично ніякого обману з боку ОСОБА_8 при розірванні договору довічного утримання не відбулось, а ОСОБА_4 розуміла, що розірванням договору довічного утримання припиняється її право власності на квартиру ОСОБА_8 Тому просила рішення суду скасувати та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_4

Відповідачі ОСОБА_9, ОСОБА_10, отримавши копію апеляційної скарги та судові повістки в судові засідання апеляційного суду, спрямували письмові заяви, в яких просили відмовити в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_3 та розглянути справу без їх участі ( а.с. 91-96).

За вказаних обставин у відповідності до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України апеляційний суд розглянув справу за відсутності відповідачів.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення апелянта ОСОБА_3 та її адвоката Михайлова Д.О., пояснення ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_12, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 744 ЦК України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов»язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. У відповідності до вимог ст. 745 ЦК України такий договір укладається в письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_8 на підставі договору купівлі-продажу від 16.03.2007р. на праві власності належала двокімнатна квартира АДРЕСА_1

21 квітня 2010р. між ОСОБА_8 та ОСОБА_4 був укладений договір довічного утримання, згідно з п. 1.1 якого до позивачки переходило право власності на квартиру АДРЕСА_1, яке вона належним чином оформила, здійснивши перереєстрацію права власності на цю квартиру за собою ( а.с. 6-10).

Згідно з п. 2.1 вказаного договору були визначені обов'язки з надання відчужувачу довічного утримання та догляду, а у п. 2.2 договору була визначена сума матеріального забезпечення в розмірі 500 грн., яка підлягала індексації.

Відповідно до п. 3.1 договір довічного утримання може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов»язків, незалежно від його вини, а також на вимогу набувача. А у відповідності до п. 3.2 сторони домовились про те, що розірвати цей договір вони можуть за взаємною згодою, при цьому сторони укладають договір про розірвання цього договору.

Судом встановлено, що позивач в повному обсязі виконувала всі умови договору: здійснювала утримання і догляд за ОСОБА_8, та надавала їй матеріальну допомогу, яка перевищувала зазначену у договорі.

У жовтні 2013 року ОСОБА_8 звернулася до позивача та почала її вмовляти

розірвати договір довічного утримання, так як їй потрібно оформити субсидію на сплату комунальних послуг та інші пільги, при цьому вона пояснила позивачці, що фактично договір довічного утримання залишиться в дії, але вона складе на її ім'я заповіт не тільки на квартиру, але і на все майно, яке їй належить, а позивачка продовжить утримання та догляд за нею.

Суд вказував, що після неодноразової спроби ОСОБА_8 умовила позивачку укласти договір про розірвання договору довічного утримання під умовою, що вона складе на позивача заповіт, а остання продовжуватиме фактично виконувати договір довічного утримання від 21.04.2010 року.

07 жовтня 2013 року ОСОБА_8 оформила на позивача заповіт № 569, яким вона заповіла ОСОБА_4 все майно, належне їй на час смерті, та після цього в той же день між ними був укладений договір про розірвання договору довічного утримання за № 570. Але після розірвання договору довічного утримання позивачка продовжувала виконувати умови договору - утримувати та доглядати ОСОБА_8 ( а.с. 14-16).

У січні 2015 року позивачці стало відомо, що ОСОБА_8 18.03.2014 року розірвала заповіт, який вона склала на її ім'я, та склала заповіт на іншу особу. Тому позивач вважала, що з боку ОСОБА_8 мав місце обман з метою розірвання договору довічного утримання, та з цих підстав, спрямувавши 18.03.2015р. позов до ОСОБА_8, просила визнати договір про розірвання договору довічного утримання недійсним.

В ході розгляду справи було з»ясовано, що ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ( а.с. 30, 35).

Спадкова справа заведена за заявами ОСОБА_9 та ОСОБА_10, які є рідними сестрами померлої ОСОБА_8 (витребувана спадкова справа № 13/2015).

Тому 16 квітня 2015р. ОСОБА_4 уточнила позов в частині відповідачів, зазначивши замість померлої ОСОБА_8 її спадкоємців ОСОБА_9 та ОСОБА_10, які в наданих до суду письмових заявах визнали позов та просили розглядати справу без їх участі ( а.с. 37, 59. 60).

Задовольняючи позов ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що дії ОСОБА_8 були спрямовані на введення ОСОБА_4 в оману з метою укласти договір про розірвання договору довічного утримання, так як в судовому порядку вона цього зробити не могла через належне виконання договору довічного утримання позивачем. Обманом з боку ОСОБА_8 суд вважав її обіцянку замість розірваного договору довічного утримання скласти на позивача заповіт, яким заповідати все своє майно, зокрема, і квартиру, яка була предметом договору довічного утримання, під умовою, що позивач буде продовжувати фактично виконувати розірваний договір довічного утримання. Проте, склавши 07 жовтня 2013р. заповіт на ОСОБА_13 про заповідання останній всього свого майна, ОСОБА_8 18.03.2014р. цей заповіт скасувала.

Проте погодитись з такими висновками суду не можна, оскільки вони не ґрунтуються на матеріалах справи та не відповідають нормам матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За положеннями ст. 292 ЦПК України право на апеляційне оскарження мають, зокрема, особи, які не брали участь у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов»язки.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 участі у справі в суді першої інстанції не брала.

З»ясовуючи питання щодо порушення прав та обов»язків ОСОБА_3 оскаржуваним рішення, колегія встановила, що остання 31 березня 2014р. придбала квартиру АДРЕСА_1 у ОСОБА_8 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, тобто ту, яка передавалась набувачу ОСОБА_4 за договором довічного утримання від 21.04.2010р. та яка в подальшому була предметом заповіту від 07.03.2013р., складеного на користь ОСОБА_4

На теперішній час в суді мається спір між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, який випливає з договору довічного утримання від 21.04.2010р., який після визнання недійсним договору від 07.03.2013р. про його розірвання, ОСОБА_4 вважає чинним, у зв»язку з чим в новому позові, за яким відкрито провадження у справі, просить визнати за нею право власності на вказану квартиру та витребувати її від добросовісного набувача ОСОБА_3

Отже, оскаржуваним рішенням порушуються права ОСОБА_3 як власника квартири АДРЕСА_1, оскільки правовими наслідками визнання недійсним договору про розірвання договору довічного утримання є поновлення прав набувача ОСОБА_4, які випливають з договору довічного утримання, зокрема, на вказану квартиру.

У відповідності до вимог ст. 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

При цьому, угода сторін щодо зміни або розірвання договору сама є договором, і на її укладення поширюються правила, встановлені главою 53 ЦК України.

З матеріалів справи вбачається, що як договір довічного утримання, такі і договір про його розірвання, укладені між ОСОБА_4 та ОСОБА_8, є нотаріально посвідченими та зареєстровані в Реєстрі правочинів, що відповідає положенням ст. 654 ЦК України.

Відповідно до статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення ( частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

За положеннями статті 229 ЦК України, істотне значення має помилка, зокрема, щодо природи правочину, прав та обов»язків сторін, а помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

В пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» N 9 від 06.11.2009 роз»яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Отже, обман має місце тоді, коли одна сторона навмисно вводить в оману іншу сторону

правочину стосовно природи правочину, прав та обов»язків сторін.

З договору від 07.10.2013р. про розірвання договору довічного утримання від 21.04.2010р. вбачається, що він спрямований на припинення зобов»язань, що випливають з довічного утримання. В договорі про розірвання вказується, що сторони, якими є ОСОБА_14 та ОСОБА_4, попередньо ознайомлені з вимогами цивільного законодавства щодо недійсності угод, перебуваючи при здоровому розумі, ясній пам»яті, діючи добровільно та розуміючи наслідки своїх дій, дійшли згоди щодо розірвання договору довічного утримання від 21 квітня 2010р. ( а.с. 11).

В пункті 6 договору про розірвання зазначено, що кожна із сторін однаково розуміє значення, умови договору та його правові наслідки, а пунктом 3 передбачено повернення ОСОБА_8 правовстановлювального документу - договору купівлі-продажу квартири від 16.03.2007р.

Наслідком розірвання договору довічного утримання за обопільної згоди є припинення утримання та догляду відчужувача набувачем, а також припинення права власності набувача на квартиру та поновлення права власності відчужувача на цю квартиру. Та про ці наслідки було роз»яснено нотаріусом сторонам договору.

Таким чином, ОСОБА_4 було роз»яснено та відомо про те, що вона із розірванням договору довічного утримання припиняє догляд та утримання ОСОБА_8 та втрачає право власності на квартиру АДРЕСА_1

Зі змісту нотаріально посвідченого договору про розірвання договору довічного утримання не вбачається, що він укладався під тими умовами, на які вказує ОСОБА_4, зокрема, що відчужувачем буде складено заповіт на її ім»я на все належне їй майно. А усна домовленість між ОСОБА_4 та ОСОБА_8 про продовження виконання умов договору довічного утримання після його розірвання за умови складання заповіту останньою на ім»я позивача не може впливати на дійсність договору, яким за добровільним погодженням сторін розірвано договір довічного утримання.

Вказані усні домовленості не складають змісту договору про розірвання договору довічного утримання, не визначають природу правочину, оскільки оспорюваним договором тільки припиняються правовідносини сторін, що випливали із розірваної угоди за її чинності, та ці домовленості, на думку колегії, є лише мотивами, які спонукали ОСОБА_4 погодитись на розірвання договору. Тому недотримання ОСОБА_8 усної домовленості про залишення заповіту на квартиру на ім»я ОСОБА_4, оскільки померла ще за життя його скасувала, не є підставою вважати, що розірвання договору довічного утримання відбулось із застосуванням обману з боку ОСОБА_8

Сама ОСОБА_4, як вбачається зі змісту її позовної заяви та з»ясованих судом обставин, розуміючи наслідки розірвання договору довічного утримання, спочатку не погоджувалась на це, та суд встановив, що ОСОБА_8 її вмовила після чергової розмови. Отже, саме вмовила, а не обманула, а ті обставини, що домовленість про заповідання ОСОБА_4 всього майна, зокрема, спірної квартири, нею не була дотримана, є ризиком позивача, яка знала, що розірвання договору довічного утримання не породжує обов»язку відчужувача скласти заповіт на ім»я набувача.

Таким чином, колегія вважає, що висновки суду про те, що при розірванні договору довічного утримання мав місце обман ОСОБА_4 з боку ОСОБА_8, не ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах норм матеріального права, які вище проаналізовані колегією. Та, зважаючи на те, що права ОСОБА_3 оскаржуваним рішенням порушуються, її апеляційна скарга підлягає задоволенню у відповідності до вимог п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, а рішення скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_4

Згідно зі статтею 88 ЦПК України з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 264 грн., зважаючи на те, що спір носить немайновий характер.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 314, 315, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 30 вересня 2015 року по цій справі скасувати.

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_4 про визнання договору про розірвання договору довічного утримання недійсним.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_15 судовий збір в сумі 264 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: