Справа № 357/896/16-ц Головуючий у І інстанції Ярмола О. Я.
Провадження № 22-ц/780/3037/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 46 15.08.2016
РІШЕННЯ

Іменем України

15 серпня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді - Верланова С.М.,

суддів - Воробйової Н.С., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря - Бобка О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 01 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Фурсівської сільської ради, ОСОБА_3, третя особа: управління Держгеокадастру у Білоцерківському районі про визнання недійсними пунктів рішень сільської ради та державного акту на право власності на земельну ділянку,

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що рішенням Фурсівської сільської ради від 18 травня 1995 року йому була надана в постійне користування земельна ділянка площею 0,12 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, яка розташована по вул. Підгірній б/н у с. Фурси. Цього ж дня земельна комісія Фурсівської сільської ради внесла вказану земельну ділянку в натуру. Зазначав, що 24 лютого 2011 року рішенням Фурсівської сільської ради № 04-75 йому було надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують його право власності на вказану земельну ділянку площею 0,12 га, а рішенням цієї ж ради від 08 вересня 2015 року №49-1101 йому надано дозвіл на розробку землеустрою щодо відведення даної земельної ділянки у приватну власність. Вказував, що під час виготовлення проекту землеустрою зясувалося, що виділена йому земельна ділянка повністю накладається на земельну ділянку відповідача ОСОБА_3 площею 0,2605 га з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :02:022:0011, що знаходиться по вул. Підгірна, 16 у с.Фурси, яка належить відповідачу на підставі державного акту на право власності на зазначену земельну ділянку серії ЯА №300283, виданого на підставі рішення Фурсівської сільської ради від 27 червня 2001 року та рішення Фурсівської сільської ради від 20 грудня 2004 року.

Позивач вважає, що зазначені вище рішення Фурсівської сільської ради від 27 червня 2001 року та від 20 грудня 2004 року, а також державний акт на право власності на земельну ділянку від 01 лютого 2005 року, який виданий на ім`я відповідача, порушують його право на користування земельною ділянкою.

З урахуванням наведеного, позивач просив визнати недійсним пункт перший рішення Фурсівської сільської ради від 27 червня 2001 року про надання ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,26 га для будівництва житлового будинку і господарських споруд по вул. Підгірна 16 у с. Фурси, пункт четвертий рішення Фурсівської сільської ради від 20 грудня 2004 року про передачу безоплатно у власність ОСОБА_3 земельної ділянки 0,26 га для будівництва житлового будинку і господарських споруд по вул. Підгірна 16 у с. Фурси та державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯА №300283, виданий на імя ОСОБА_3

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 01 квітня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення учасників процесу, які зявилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам закону не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що рішенням Фурсівської сільської ради від 18 травня 1995 року ОСОБА_4 надано в постійне користування земельну ділянку площею 0,12 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і сопоруд по вул. Підгірній б/н у с.Фурси (а.с. 5).

Того ж дня, згідно з актом про відведення земельної ділянки під забудову, земельною комісією Фурсівської сільської ради внесено вказану вище земельну ділянку площею 0, 12 га в натуру (а.с. 6).

24 жовтня 1997 року ОСОБА_4 звернувся до Фурсівської сільської ради із заявою про про передачу йому в особисту приватну власність земельну ділянку площею 0,12 га по вул.Підгірній у с. Фурси, якою він користується з 18 травня 1995 року (а.с.7).

Рішенням Фурсівської сільської ради від 08 вересня 2011 року № 04-75 ОСОБА_2 було надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку орієнтовною площею 0,12 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і сопоруд у с.Фурси по вул. Підгірній б/н (а.с.9).

Як вбачається з листа Фурсівської сільської ради від 16 грудня 2015 року №678/02-14, згідно архівних даних сільської ради станом на 2000 рік ОСОБА_2, як користувач земельної ділянки по вул. Підгірній, 16 та платник податку не обліковується. Разом з тим, ОСОБА_3 було надано земельну ділянку площею 0,26 га для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: с.Фурси, вул. Підгірна 16 на підставі рішенням Фурсівської сільської ради від 27 червня 2001 року. На підставі рішення Фурсівської сільської ради від 24 грудня 2004 року ОСОБА_3 отримав у власність земельну ділянку площею 0,26 га та отримав державний акт на право власності на вказану земельну ділянку серії ЯА №300283 (а.с.10).

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Фурсівської сільської ради від 27 червня 2001 року ОСОБА_3 надано земельну ділянку площею 0,26 га, що знаходиться за адресою: с.Фурси, вул. Підгірна 16 для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (а.с. 12).

15 грудня 2004 року ОСОБА_3 звернувся до Фурсівської сільської ради із заявою про надання дозволу на приватизацію земельної ділянки площею 0,26 га, що знаходиться за адресою: с.Фурси, вул. Підгірна 16 (а.с. 11).

Рішенням Фурсівської сільської ради від 20 грудня 2004 року передано безоплатно у власність ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,26 га, що знаходиться за адресою: с.Фурси, вул. Підгірна 16 для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (а.с. 13).

На підставі вказаного рішення сільської ради ОСОБА_3 01 лютого 2005 року отримав державний акт на право власності на вказану земельну ділянку площею 0,25 га, серії ЯА №300283 (а.с.14).

Наведені обставини підтверджуються поясненнями сторін та матеріалами справи.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що передана йому земельна ділянка площею 0,12 га накладається чи входить в межі земельної ділянки площею 0,25 га, яка належить ОСОБА_3 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА №300283.

Проте з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна у звязку з порушенням судом норм матеріального та процесуального права.

Вирішуючи справу в межах заявлених вимог про визнання недійсними пунктів рішень сільської ради та державного акту на право власності на земельну ділянку, колегія суддів вважає, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з положеннями ст.ст.10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст. 22 ЗК України 1990 року (який був чинним на час надання позивачу в постійне користування земельної ділянки) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Згідно з ч.1 ст.23 ЗК України 1990 року (який був чинним на час надання позивачу в постійне користування земельної ділянки) право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

По справі встановлено, що рішенням Фурсівської сільської ради від 18 травня 1995 року ОСОБА_4 надано в постійне користування земельну ділянку площею 0,12 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і сопоруд по вул. Підгірній б/н у с.Фурси.

Того ж дня, згідно з актом про відведення земельної ділянки під забудову, земельною комісією Фурсівської сільської ради внесено вказану вище земельну ділянку площею 0, 12 га в натуру.

Однак, матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_2 у встановленому ЗК України 1990 року порядку одержав державний акт на право постійного користування земельною ділянкою площею 0,12 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по вул. Підгірній б/н у в селі Фурси і таких доказів позивач суду не надав.

Тобто, позивачем не надано доказів того, що він є законним землекористувачем земельної ділянки площею 0,12 га, за рахунок якої, на його думку, ОСОБА_3 було передано у власність земельну ділянку площею 0,26 га.

Відповідно до вимог ч.1 ст.15, ч.2 ст.16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке суд захищає у спосіб, встановлений ч.2 ст.16 ЦК України або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.155 ЗК України 2001 року у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Згідно зі ст.152 ЗК України 2001 року держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Виходячи з положень ст.152 ЗК України 2001 року та розяснень, які містяться у п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (ст. 16 ЦК України).

Системний аналіз зазначених положень ЦК України та ЗК України, а також постанови Пленуму Верховного Суду України свідчить про те, що вирішуючи питання про недійсність рішення органу місцевого самоврядування та правовстановлюючого документа на право власності на земельну ділянку, суд має встановити не тільки дотримання вимог законодавства щодо відведення земельної ділянки, а й факт порушення таким актом прав особи, яка звернулася до суду за захистом порушених прав - користування земельною ділянкою.

Отже, встановивши, що позивачем не надано того, що він є законним землекористувачем спірної земельної ділянки, та виходячи з положень ст.60 ЦПК України, згідно з якою кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу, колегія суддів вважає, що позивачем не доведено порушення його цивільних прав внаслідок прийняття Фурсівською сільською радою оспорюваних рішень від 27 червня 2001 року та від 24 грудня 2004 року про надання ОСОБА_3 у власність земельної ділянки площею 0,26 га, а також внаслідок отримання відповідачем державного акту на право власності на спірну земельну ділянку.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_2 про визнання недійсними пунктів рішень сільської ради та державного акту на право власності на земельну ділянку.

При вирішенні спору суд першої інстанції на порушення вимог ст.ст.213-214 ЦПК України на вказані вимоги закону уваги не звернув та помилково дійшов висновку про відмову в позові з тих підстав, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що передана йому земельна ділянка накладається чи входить в межі земельної ділянки, яка належить відповідачу на праві власності.

За таких обставин рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст.213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст.309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову в позові ОСОБА_2 з наведених вище підстав.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 01 квітня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В позові ОСОБА_2 до Фурсівської сільської ради, ОСОБА_3, третя особа: управління Держгеокадастру у Білоцерківському районі про визнання недійсними пунктів рішень сільської ради та державного акту на право власності на земельну ділянку - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді