Ухвала

іменем україни

17 лютого 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Гончара В.П.,

Дербенцевої Т.П., Остапчука Д.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Украсоцбанк»), третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Пачева І.І., про захист прав споживача та визнання договору недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_5, поданою від імені ОСОБА_3, на рішення апеляційного суду Одеської області від 04 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 30 листопада 2006 року між банком та ним укладено договір кредиту, відповідно до умов якого він отримав 80 630 доларів США зі сплатою 13,2% річних. На забезпечення виконання умов кредитного договору у той же день між сторонами укладено договір іпотеки, відповідно до якого позичальник передав кредитору в іпотеку майнові права на незакінчену будівництвом квартиру АДРЕСА_1. Посилаючись на те, що на момент укладення зазначеного договору статтею 5 Закону України «Про іпотеку» такий предмет іпотеки, як майнове право, не був передбачений, просив суд визнати недійсним договір іпотеки, скасувати заборону, накладену на майнові права та виключити запис з Державного реєстру іпотек.

Заочним рішенням Арцизького районного суду Одеської області від 12 травня 2014 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним іпотечний договір від 30 листопада 2006 року, укладений між ОСОБА_3 та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк».

Скасовано заборону, накладену на майнові права на незакінчену будівництвом квартиру будівельний №1 загальною площею 88,41 кв. м, яка знаходиться на 1 (першому) поверсі житлового будинку АДРЕСА_1, накладену приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пачевою І.І., запис в реєстрі № 45 та виключено з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про заборону.

В іншій частині позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 04 лютого 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням апеляційним судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК Українипідставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що на момент укладення спірного правочину норми спеціального закону суперечили діючим на той момент нормам ЦК України, а тому пославшись на норми спеціального закону, місцевий суд не звернув увагу на те, що спірні правовідносини регулюються нормами ЦК України.

Проте погодитися з такими висновками апеляційного суду не можна з наступних підстав.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Проте зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає з наступних підстав.

Судами установлено, що 12 січня 2006 року між ОСОБА_3 та товариством з обмеженою відповідальністю «Консоль ЛТД» укладено договір пайової участі у фінансовому будівництві двохкімнатної квартири № 1 загальною площею 88,41 кв. м, розташованої на першому поверсі будинку АДРЕСА_1.

30 листопада 2006 року між ОСОБА_3 та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», укладено кредитний договір, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит у розмірі 80 630 доларів США зі сплатою 13,2% річних.

На забезпечення виконання умов кредитного договору у той же день між сторонами укладено іпотечний договір, відповідно до умов якого позичальникпередав кредитору в іпотеку майнові права на незакінчену будівництвом квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_3 зазначав, що на момент укладення спірного договору майнові права на об'єкти незавершеного будівництва не могли бути предметом іпотеки.

Статтею 5 Закону України від 05 червня 2003 року № 898-ІV «Про іпотеку» (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору) визначено вичерпний перелік об'єктів, які могли бути предметом іпотеки за іпотечним договором.

Предметом іпотеки могли бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом.

Предметом іпотеки також міг бути об'єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуття ним у власність відповідного нерухомого майна у майбутньому.

Частина об'єкта нерухомого майна могла бути предметом іпотеки лише після її виділення в натурі і реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості чи приєднання її до предмета іпотеки після укладення іпотечного договору без реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості.

Водночас поняття «іпотека майнових прав» і регулювання відносин при передачі в іпотеку майнових прав у цьому законі були відсутні.

Закон України від 19 червня 2003 року № 979-ІV «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору) встановлює відносини у системі іпотечного кредитування, а також перетворення платежів за іпотечними активами у виплати за іпотечними сертифікатами із застосуванням механізмів управління майном.

Отже, предметом правового регулювання Закону України від 19 червня 2003 року № 979-ІV «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» є відносини, що виникають з приводу іпотечного боргу, який виникає після невиконання договору, забезпеченого іпотекою, а не для забезпечення кредитного договору, що був укладений 30 листопада 2006 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3

Майнові права на об'єкт незавершеного будівництва віднесені до предмета іпотеки згідно із Законом України від 25 грудня 2008 року № 800-VI «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва», яким були внесені зміни до Закону України «Про іпотеку».

Зазначена правова позиція міститься у постановах Верховного Суду України № 6-8цс13 від 17 квітня 2013 року та № 6-1732цс15 від 02 грудня 2015 року.

Суд першої інстанції, встановивши, що на момент укладення спірного правочину предметом іпотеки не могли бути майнові права, а тому договір суперечить нормам діючого на момент його укладення законодавства, дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд на вищевикладені обставини справи та вимоги закону уваги не звернув, та ухвалив рішення, яке не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо його законності й обґрунтованості.

Зазначені вище порушення призвели до помилкового скасування рішення суду першої інстанції, яке ухвалено згідно із законом, що відповідно до вимог ст. 339 ЦПК України є підставою для скасування оскаржуваного рішення апеляційного суду і залишення в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, подану від імені ОСОБА_3, задовольнити.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 04 лютого 2015 року скасувати, заочне рішення Арцизького районного суду Одеської області від 12 травня 2014 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.П. Касьян Головуючий
Судді:В.І. Амелін В.П. Гончар Т.П. Дербенцева Д.О. Остапчук Судді: В.І. Амелін