Справа № 509/4616/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2016 року Овідіопольський районний суд Одеської області у складі:

головуючого - судді Кочко В.К.,

при секретарі - Тісцовій І.Ю.,

за участю представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у смт.Овідіополь цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4, товариства з обмеженою відповідальністю «Руніком Будінвест» про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на 1/2 частину квартири, зобов'язання нечинити перешкоди у користуванні квартирою, вселенні, стягнення судових витрат, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_3 звернулася до Овідіопольского районного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_4 та товариства з обмеженою відповідальністю «Руніком Будінвест» про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на 1/2 частину квартири, зобов'язання нечинити перешкоди у користуванні квартирою, вселенні, стягнення судових витрат.

В обґрунтування позову позивач зазначала, що вона уклала шлюб з відповідачем ОСОБА_4 23 серпня 2008 року, актовий запис №279.

Вказаний шлюб було розірвано в грудні 2015 року.

Позивачка зазначила, що під час шлюбу подружжям був укладений договір купівлі-продажу майнових прав з ТОВ «Руніком Будінвест» на загальну суму 231 026,18 грн. з наступною передачею в натурі квартири АДРЕСА_1, зобов'язання за яким подружжям були виконані повністю.

Позивачка стверджує, що 26.02.2014 року за актом прийому-передачі подружжю було передано майно, а саме ключі та квартира в натурі, однак державний реєстратор відмовив їй у проведені державної реєстрації прав на нерухоме майно - вказану квартиру.

Позивачка зазначила, що відповідач чинить перешкоди їй у користуванні квартирою.

Представник позивачки у судових засіданнях надав пояснення щодо заявлених позовних вимог, підтримав їх та просив задовольнити з викладених у позові підстав.

В судових засіданнях представник відповідача заявлені позивачем вимоги не визнав з наведених у запереченнях проти позову підстав, просив у задоволенні позову відмовити, зазначав, що юридично квартири як об'єкта нерухомості не існує, так як відсутня державна реєстрація права власності, відомості про вказану квартиру відсутні в державному реєстрі прав на нерухоме майно.

Представник відповідача, ТОВ «Руніком Будінвест», про день, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд, вислухавши пояснення сторін та перевіривши матеріали справи і дослідивши надані докази вказує на наступне, - звертаючись до суду з позовними вимогами щодо спірної квартири (визнання права власності, зобов'язання не чинити перешкоди), позивач посилалась на те, що вона спільно з позивачем набула спірну квартиру у шлюбі з відповідачем уклавши з ТОВ «Руніком Будінвест» та виконавши договір купівлі-продажу майнових прав від 18.04.2013 року за №Р6398В.

Однак за вказаним договором купівлі-продажу майнових прав ТОВ «Руніком Будінвест» передало відповідачу ОСОБА_4 за плату майнові права вартістю 231 026,18 грн.

Таким чином вказаний договір, що укладений в простій письмовій формі, за своєю правовою природою не є договором купівлі-продажу квартири, так як його предметом не є передача у власність відповідача ОСОБА_4 нерухомого майна, а лише прав на нього.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 61 СК України визначено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу, а згідно зі ст. 70 цього ж кодексу у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Статтею 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав.

Згідно ч.ч. 3, 5 вказаної статті предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом. Особливості договору купівлі-продажу окремих видів майна можуть встановлюватися законом.

Стаття 657 ЦК України наголошує: договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Згідно ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ в п. 15 постанови №5 від 07.02.2014 р. «Про судову практику у справах про захист права власності та інших нерухомих прав» роз'яснив, що до завершення будівництва (створення) майна, а якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, то до моменту прийняття його до експлуатації, або якщо право власності на таке нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, то до моменту державної реєстрації право власності на новостворене майно та об'єкт незавершеного будівництва не виникає (стаття 331 ЦК). У зв'язку із цим до виникнення права власності на таке майно право власності існує лише на матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення) майна. Отже, законом не передбачено можливість визнання права власності на новостворене майно та об'єкт незавершеного будівництва в судовому порядку, якщо право власності на таке майно не було зареєстроване раніше в установленому законодавством порядку.

Статтями 10 і 60 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивач всупереч наведених вище положень закону та роз'яснень Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ не надав судові доказів того, що щодо спірного об'єкту нерухомості була здійснена процедура державної реєстрації права власності.

Таким чином суд позбавлений можливості задовольнити позовні вимоги позивачки.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 212-215 ЦПК України ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволені позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4, товариства з обмеженою відповідальністю «Руніком Будінвест» про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на 1/2 частину квартири, зобов'язання нечинити перешкоди у користуванні квартирою, вселенні, стягнення судових витрат - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, з подачею її копій до апеляційної інстанції або в порядку ч.4 ст.295 ЦПК України.

Суддя: В. К. Кочко