Справа №339/482/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 травня 2016 року м. Болехів Болехівський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого - судді Головенко О. С.

секретарів судового засідання Латик В.Є., Ганчар Л.В., Cтельмах М.Ю.

за участю позивача ОСОБА_1, його представника адвоката Дуткевич М.В.

відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4

представника третьої особи- органу опіки та піклування - Шопоняк І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, неповнолітніх ОСОБА_6 та ОСОБА_7, інтереси яких представляє ОСОБА_3 про виселення із житлового будинку без надання іншого житла,-

В С Т А Н О В И В :

Звернувшись до суду із вказаним позовом, з врахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_1 вказує на те, що він є власником будинку по АДРЕСА_1, в який без його згоди самовільно вселилися та проживають відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 та їх неповнолітні діти : ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3, малолітній ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1

Посилаючись на те, що з договір найму з ними не укладався, на даний час вони є в неприязних відносинах, а спірний будинок необхідний для проживання його синові, який там зареєстрований, просить згідно вимог ст. 383, 391 ЦК України, ст. 116 ЖК України виселити відповідачів з будинку, як таких, що проживають в ньому без законних підстав.

Ухвалою суду від 17.12.2015 року до участі в справі залучено ОСОБА_9, як третю особу, який не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача, оскільки він зареєстрований та фактично проживає у спірному будинку.

28.04.2016 ухвалою суду залучено і орган опіки та піклування виконавчого комітету Тисівської сільської ради як третю особу, що не заявляє самостійних вимог.

Третя особа ОСОБА_9 в судове засідання не з'явився повторно, незважаючи на те, що був повідомлений належним чином, тому суд, керуючись вимогами ст. 169 ЦПК України ухвалив проводити розгляд справи без його участі.

В судовому засіданні позивач підтримав свої вимоги з урахуванням уточнених та збільшених позовних вимог. Додатково вказав, що відповідачі, не запитаючи його згоди і не звертаючи уваги на його заперечення щодо вселення, вже більше року проживають у належний йому будинку, успадкованому від батьків.

Відповідач ОСОБА_3, вона ж законний представник неповнолітніх ОСОБА_8, ОСОБА_6 та малолітнього ОСОБА_7 позовні вимоги не визнала та пояснила, що з червня 2015 року проживає з чоловіком та трьома дітьми в будинку по АДРЕСА_1 за згодою її батька, оскільки вважає, що даний будинок, як спадщина, має належити її батьку і вселилась вона з його дозволу. Батько, який є рідним братом позивача, оскаржував отримання ним свідоцтва про право на спадщину в суді, але в позові йому відмовлено. Вона з дітьми зареєстрована на проживання по АДРЕСА_2, але проживати там не може через те, що в даному будинку проживають її батьки, мати хвора на туберкульоз та брат з дружиною та неповнолітніми дітьми, одна дитина є важко хворою та потребує спокою. Так як вона немає де проживати, просить в позові відмовити.

Відповідач ОСОБА_4 теж, заперечуючи позовним вимогам, вказував на те, що вони разом з дітьми не мають власного житла і за згодою батька дружини вселилися в цей будинок. Особисто він зареєстрований на проживання в будинку своїх батьків по АДРЕСА_3

Представник органу опіки та піклування виконавчого комітету Тисівської сільської ради в судовому засіданні вказала, що багатодітна сім'я відповідачів проживає в будинку, що належить ОСОБА_1 без законних підстав і вони неодноразово роз'яснювали ОСОБА_3 на те, що в зв'язку з цим вона разом з дітьми підлягає виселенню.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши матеріали справи в їх сукупності вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно ст. 41 Конституції України та ст. 321 ЦК Україниправо власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Статтею 41 Конституції України та ст.1 першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до ЗУ від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів « 2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти. Користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.316,317,319,321 ЦК України).

Згідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 у встановленому законом порядку набув право власності на житловий будинок з господарськими будівлями в АДРЕСА_1 після смерті батька ОСОБА_9, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, посвідченимо державним нотаріусом Долинського нотаріального округу від 03.11.2015 року зареєстровим № 994 (а.с.8).

Спадщина на яку видано це свідоцтво, складається з: житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1,

Набуття права власності на вказвний житловий будинок ОСОБА_1 підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від року, відповідно до якого єдиним власником зазначеного об'єкта житлової нерухомості є ОСОБА_1

Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Як зазначено вище, підстав, передбачених законом для обмеження чи втручання в право власності позивачів судом не встановлено.

Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод, в тому числі, у здійсненні ним права користування своїм майном.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 разом з своїми дітьми ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстровані на проживання в АДРЕСА_2, а її чоловік ОСОБА_4 - (а.с.38)- зареєстрований в будинку батьків по АДРЕСА_3.

В той же час відповідачі разом з дітьми самовільно вселилися у будинок АДРЕСА_1, власником якого є позивач та проживають у ньому без будь-яких правових підстав.

Виправдовуючи свої дії, відповідачі покликалися на те, що вселилися в будинок за згоди батька ОСОБА_3 - ОСОБА_10 , який є братом позивача ОСОБА_1 і претендуючи на спадщину, після смерті батьків у вигляді вказаного будинковолодіння оспорював видане позивачу свідоцтво про право на спадщину

Однак рішенням суду від 04.03.2016року, яке набрало законної сили йому в задоволенні таких вимог відмовлено, а відтак, єдиним власником спірного будинковолодіння є позивач.

Суд встановив про відсутність договірних відносин між позивачем (власником житла) і відповідачами, що перешкоджає йому здійснювати право власності по відношенню до надбаного житла. В будинок власника у визначеному законом порядку відповідачі вселені не були, тому не набули права на користування ним.

Тобто своїми діями вони створюють перешкоди позивачу в користуванні житлом, зокрема для проживання його сина ОСОБА_9, який зареєстрований на проживання в цьому будинку. Відповідачі не являються ні власниками житлового будинку, ні наймачами, а тому не мають жодних законних підстав для проживання в будинку.

Що до доводів відповідачів про неможливість виселення через відсутність у них іншого житла, то вони не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до ст.9 ЖК України законом охороняються житлові права, крім випадків, коли вони здійснюються з порушенням прав інших осіб. А судом встановлено, що відповідачі проживають в будинку без укладення договору житлового найму з власником-ОСОБА_1, тобто законних прав на проживання в спірному будинку не набули.

Тому в даному випадку суд при вирішенні спору застосовує норми, що регулюють захист права власності, передбачені ЦК України, а не норми ЖК України.

Враховуючи наведене, суд дійшов до висновку про те, що відповідачі не мають самостійного права на житло у спірному будинку з підстав, передбачених законом, а тому вимоги позивача про виселення їх разом з дітьми із будинку, який належить йому на праві приватної власності є обгрунтованими і підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд вважає за необхідне у відповідності до ст. 88 ЦПК України стягнути з відповідачів солідарно на користь позивача судовий збір, що діяв на час подання позовної заяви у розмірі 487 грн.20 коп. та понесені судові витрати в сумі 1000грн., що складаються згідно пред'явлених квитанцій за складання позовної заявив сумі 400 грн. , надання правової допомоги при розгляді справи - 600 грн. (а.с.1,12,18).

На підставі наведеного, ст. 317, 319, 321, 383, 391 ЦК України ст. 60, 88 ЦПК України, керуючись ст. 214, 216 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

Позов в уточненій редакції задовільнити.

Виселити ОСОБА_3, ОСОБА_4 та неповнолітніх дітей ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3, малолітнього ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 з житлового будинку АДРЕСА_1 без надання іншого житла.

Стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з кожного на користь ОСОБА_1 по 743 (сімсот сорок три) грн. 60коп. судових витрат.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Івано-Франківської області через Болехівський міський суд.

Якщо особи, які брали участь в справі , не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, то вони можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

СУДДЯ ГОЛОВЕНКО О.С.