Ухвала

іменем україни

27 січня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Остапчука Д.О.,

Попович О.В., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, яка діє в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_6, до Білоцерківської міської ради, відкритого акціонерного товариства «Будіндустрія», третя особа: ОСОБА_7, про визнання права власності на майно за набувальною давністю, за касаційною скаргою ОСОБА_8 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 травня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 15 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року позивачі звернулися до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що у 1984 році ОСОБА_3 з чоловіком ОСОБА_9 влаштувались на роботу в Білоцерківський комбінат «Будіндустрія». В 1985 році у них народилась донька ОСОБА_5 У 1987 році керівництво Білоцерківського комбінату «Будіндустрія» надало їх родині, яка на той час складалась із трьох осіб, дозвіл на тимчасове вселення до вирішення питання про надання житла в малосімейному гуртожитку у будинок АДРЕСА_1 у м. Біла Церква Київської області, який готувався під знос і співвласники якого були відселені у надані їм квартири. В 1989 році у них народився син ОСОБА_4 У зв'язку з розпадом СРСР та занепадом комбінату, питання про забезпечення житлом їх сім'ї не вирішувалося, спірний будинок, що підлягав знесенню, не зносили та вони продовжували ним користуватися. У 2002 році шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_9 було розірвано, останній виїхав на інше місце проживання. Інші члени родини продовжували проживати в будинку і проживають в ньому понад 27 років, а діти - з дня народження. Крім того, у 2003 році її донька ОСОБА_10 народила доньку ОСОБА_6, яка також з дня народження і по даний час проживає у спірному будинку. Оскільки будинок перебував у незадовільному стані, після вселення вони його відремонтували за рахунок коштів сім'ї, останні 25 років підтримують його у належному стані. Посилаючись на те, що їхня родина добросовісно заволоділа та користувалася житловим будинком АДРЕСА_1 у м. Біла Церква Київської області, більше десяти років відкрито проживає в ньому, позивачі просили визнати за ними право власності на зазначений житловий будинок за набувальною давністю.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 травня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 15 грудня 2014 року, позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 у м. Біла Церква Київської області за набувальною давністю.

У касаційній скарзі ОСОБА_11, який не брав участі у справі, але вважає, що судовими рішення вирішено питання про його права та обов'язки, просить скасувати зазначені судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК Українипідставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з ч. 3 ст. 335 ЦПК України суд не обмежений доводами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що позивачі відкрито, безперервно володіють зазначеним будинком більше 10 років, який вони набули не злочинним шляхом чи способом, за весь час відповідач не заявляв вимог про повернення спірного майна, тому визнання за позивачами права власності на будинок не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Апеляційний суд погодився з такими висновками суду першої інстанції, зазначивши при цьому, що вони відповідають обставинам справи та ґрунтуються на нормах чинного законодавства.

Проте погодитися з такими висновками апеляційного суду не можна з наступних підстав.

Відповідно до ст. 313 ЦПК України справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справ судом першої інстанції, за результатами якого апеляційний суд ухвалює рішення або постановляє ухвалу за правилами ст. 19 і гл. 7 розд. ІІІ цього Кодексу.

За змістом ухвала суду апеляційної інстанції повинна відповідати вимогам ст. 315 ЦПК України. Зокрема, у ній повинні бути зазначені мотиви, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Проте, зазначеним вимогам ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає. Суд належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги; не перевірив законність і обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції рішення; не навів достатніх мотивів прийнятого ним рішення; не зазначив обставини, якими б спростовувалися доводи апеляційної скарги.

Судами установлено, що ОСОБА_3 з 1984 року працювала у Білоцерківському комбінат «Будіндустрія», що підтверджується записами у трудовій книжці (а.с.19), має двох дітей - доньку ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Згідно довідки Білоцерківського міського бюро технічної інвентаризації від 22 лютого 2010 року право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 у м. Біла Церква Київської області зареєстровано за ОСОБА_12 та ОСОБА_7 по Ѕ частині за кожним (а.с.22).

Із зобов'язання Білоцерківського комбінату «Будіндустрія» від 1986 року вбачається, що ОСОБА_13 - домовласнику будинку АДРЕСА_1 у м. Біла Церква Київської області, що підлягав знесенню у зв'язку з утворенням санітарно-захисної зони, комбінат зобов'язався здійснити компенсацію за вказане житло з розміром жилої площі згідно існуючих норм шляхом надання квартири в будинку по вулиці Славіна у м. Біла Церква Київської області (а.с.17а).

Згідно свідоцтва про смерть співвласник спірного будинку ОСОБА_12 померла 07 липня ІНФОРМАЦІЯ_3 року (а.с.18).

З листа комунального підприємства Київської міської ради «Південне бюро технічної інвентаризації» вбачається, що в архіві комунального підприємства знаходиться інвентаризаційна справа № 4045 на житловий будинок АДРЕСА_1 Інвентаризаційні справи на житловий будинок АДРЕСА_1 відсутні. Станом на останню дату проведення інвентаризації - 07 лютого 2014 року загальна площа житлового будинку, з урахуванням самочинної прибудови «А4» площею 4,6 кв. м (прим.3-І), складає 103,6 кв. м, житлова - 52,4 кв. м (а.с.101).

Згідно листа директора відкритого акціонерного товариства Білоцерківський комбінат «Будіндустрія» від 25 березня 2014 року, у зв'язку з проведенням санації підприємства, архівні документи не збереглися. Керівництво не заперечує щодо передачі будинку АДРЕСА_1 у м. Біла Церква Київської області, в якому проживає ОСОБА_3 із сім'єю, у власність (а.с 35).

Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Як вбачається з роз'яснень, викладених у п. 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07 лютого 2014 року, відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).

Виходячи зі змісту зазначеної статті, обставинами, які мають значення для справи, і які у відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК Україниповинен довести саме позивач є: законний об'єкт володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння).

Вирішуючи спір, апеляційний суд на зазначені вимоги закону уваги не звернув, у порушення ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України обставини справи з'ясував неповно, доводи апеляційної скарги належним чином не перевірив; не встановив правовий статус спірного будинку, зокрема, хто є його власником; не звернув уваги, що згідно з наявними у справі доказами власниками спірного будинку є ОСОБА_7 та ОСОБА_12 (яка померла у ІНФОРМАЦІЯ_3 році), проте за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем, і у витребуванні якого його власнику було відмовлено; не з'ясував, чи знали позивачі про відсутність у них підстав для набуття права власності на спірний будинок та дійшов передчасного висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Враховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом не встановлені, ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК Україниє підставою для її скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_8 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Київської області від 15 грудня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.П. Касьян Головуючий
Судді:В.І. Амелін Д.О. Остапчук О.В. Попович В.О. Савченко Судді: В.І. Амелін