Справа № 347/1561/15
Провадження № 22-ц/779/660/2016
Головуючий у 1 інстанції Турянський І.Є.
Суддя-доповідач Мелінишин Г.П.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Мелінишин Г.П.

суддів: Пнівчук О. В., Соколовського В.М.

за участю секретаря Бойчука Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» про визнання кредитного договору та договору іпотеки припиненими, за зустрічним позовом ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» до ОСОБА_2 про стягнення 3% річних за порушення виконання грошового зобов'язання за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» на рішення Косівського районного суду від 21 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

В серпні 2015 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» про визнання припиненими кредитного договору та договору іпотеки.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 10.11.2006 року між нею та АКБ «ТАС - Комерцбанк», правонаступником якого був ПАТ «Сведбанк», укладено кредитний договір, згідно з яким їй надано кредит в сумі 26 000 доларів США з кінцевим терміном погашення 06.11.2016 року. У зв'язку із неналежним виконанням зобов'язань за договором заочним рішенням Косівського районного суду від 08.02.2012 року з неї стягнуто заборгованість у розмірі 185 398,72 грн та 1 820,00 грн судових витрат. В рахунок погашення заборгованості звернуто стягнення на предмет іпотеки. 28.11.2012 року між ПАТ «Сведбанк» та факторинговою компанією «Вектор Плюс» укладено договір факторингу, відповідно до умов якого банк відступив компанії право вимоги заборгованості за кредитними договорами. Посилаючись на повне виконання судового рішення просила визнати припиненими кредитний договір та договір іпотеки.

В грудні 2015 року ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про стягнення 3% річних за порушення виконання грошового зобов'язання.

Позовні вимоги мотивовано тим, що ухвалою Косівського районного суду від 19.10.2012 року розстрочено до 19.10.2014 року виконання заочного рішення Косівського районного суду від 08.02.2012 року на 24 місяці зі сплатою щомісячно по 7 724,95 грн кредитної заборгованості та 75,83 грн судових витрат. Враховуючи, що фактичне виконання рішення відбулось 08.05.2015 року позивач просив стягнути з ОСОБА_2 3% річних за період з 20.10.2014 року до 08.05.2015 року у розмірі 3 077,57 грн.

Ухвалою Косівського районного суду від 14 грудня 2015 року справи об'єднано в одне провадження.

Рішенням Косівського районного суду від 21 січня 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено. Розірвано кредитний договір №0805/1106/88-188 від 10 листопада 2006 року та договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Косівського районного нотаріального округу Ромовською О.В. 13 листопада 2006 року за реєстром №4110, укладені між ОСОБА_2 та Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк».

В задоволенні зустрічного позову ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» відмовлено.

Вирішено також питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі на рішення суду ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення. Визнаючи розірваним кредитний договір та договір іпотеки суд вийшов за межі позовних вимог, оскільки позов було заявлено ОСОБА_2 з інших підстав. Разом з тим, підстави для розірвання договорів відсутні.

Також апелянт вказує, що згідно вимог закону та з врахуванням дійсних обставин справи, які судом неповно досліджено, відсутні підстави і для задоволення позову про припинення цих договорів. Оскільки грошові зобов'язання за кредитним договором були виражені в іноземній валюті - долар США, а виконання їх за судовим рішенням проводилося в національній валюті України - гривні, та визначалося за офіційним курсом на день платежу, відповідно станом на день подання апеляційної скарги має місце заборгованість позичальника перед кредитором в розмірі 13 653,37 доларів США. Відтак, повного виконання договорів не відбулося, а отже відсутні підстави для визнання їх припиненими, як це передбачено ст. 599 ЦК України.

Неправильним є і висновок суду щодо відмови в задоволенні зустрічного позову. Оскільки нормами матеріального права не встановлено такої правової підстави припинення зобов'язання як ухвалення судового рішення про задоволення вимог кредитора, тому сама його наявність не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, визначених ч. 2 ст. 625 ЦК України. А отже, враховуючи, що між сторонами існують грошові зобов'язання, відповідно за їх неналежне виконання боржником може бути застосована особлива міра відповідальності, що передбачена ст. 625 ЦК у вигляді нарахування трьох процентів річних. Такі проценти не є штрафними санкціями, правові позиції з приводу чого були неодноразово висловлені у постановах Верховного Суду України.

Аналогічно суд прийшов до необґрунтованого висновку щодо переплати позичальником суми боргу, оскільки не прийняв до уваги, що фактично має місце невиконання ОСОБА_2 зобов'язання також і згідно ухвали суду про розстрочку виконання судового рішення. Останньою датою сплати коштів в цій ухвалі визначено 20.10.2014 року, тоді як такі сплачено 08.05.2015 року.

Посилаючись на зазначені обставини просив рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити, а зустрічний позов задовольнити.

В засідання апеляційного суду представник апелянта не з'явився повторно будучи належним чином повідомленим, що не перешкоджає розглядові справи у його відсутності.

Представник ОСОБА_2 доводів скарги не визнав посилаючись на обґрунтованість висновків суду.

Вислухавши доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Ухвалене у справі рішення суду не відповідає зазначеним вимогам закону в повній мірі виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що позивачем повністю погашено заборгованість за кредитним договором, що підтверджується копіями квитанцій, та в силу вимог ст. 599 ЦК України тягне за собою припинення зобов'язання. Однак, у резолютивній частині рішення ухвалив розірвати кредитний договір та договір іпотеки, укладені між ОСОБА_2 та АКБ «ТАС-Комерцбанк». Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову місцевий суд вважав, що такий є безпідставним, оскільки ОСОБА_2 здійснено переплату боргу.

Однак, цілком погодитися з такими висновками колегія суддів не може виходячи з наступного.

Згідно ч.1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.ст. 11,31 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними позовних вимог. При цьому особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Вийти за межі позовних вимог суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом, і з дотриманням загальних засад цивільного судочинства.

Статтею 118 ЦПК України встановлено, що позов пред'являється шляхом подання позовної заяви до суду першої інстанції. Відповідно до змісту п.3 ч.2 ст. 119 ЦПК позовна заява повинна містити зміст позовних вимог. Тому у випадку зміни позивачем своїх позовних вимог (предмету або підстав позову тощо), такі зміни повинні бути викладені у письмовій формі, встановленій для позовної заяви.

Як вбачається із змісту позовної заяви ОСОБА_2 просила визнати припиненими кредитний договір та договір іпотеки, укладенні між нею та АКБ «ТАС-Комерцбанк».

Встановлено, що в ході розгляду справи позивач у передбаченому законом порядку не змінювала предмету позову.

Однак, розглядаючи справу суд першої інстанції порушуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, вийшов за межі заявлених позовних вимог та безпідставно ухвалив рішення щодо розірвання кредитного договору та договору іпотеки.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що вказане порушення норм процесуального закону призвело до неправильного вирішення справи. Тому постановлене рішення підлягає до скасування з ухваленням нового рішення про задоволення позову ОСОБА_2 з таких підстав.

Як правильно з'ясовано судом та підтверджується матеріалами справи 10 листопада 2006 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого був ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №0805/1106/88-188, згідно умов якого остання отримала кредит в розмірі 26 000,00 доларів США терміном до 9 листопада 2016 року зі сплатою відсотків у розмірі 14 % річних (а. с.11-13).

В забезпечення виконання зобов'язань за цим договором на підставі договору іпотеки від 13 листопада 2006 року ОСОБА_2 передано в іпотеку майно - житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами та земельну ділянку, що знаходяться в с. Химчин, Косівського району (а.с.27-29).

Встановлено, що позичальник свої зобов'язання належним чином не виконувала та допустила заборгованість, у зв'язку із цим ПАТ «Сведбанк» звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Як вбачається з матеріалів витребуваної апеляційним судом згідно ухвали від 29 березня 2016 року цивільної справи №0910/2-1304/2011 заочним рішенням Косівського районного суду від 8 лютого 2012 року з ОСОБА_2 стягнуто заборгованість за цим кредитним договором в розмірі 185 398,72 грн, а також 1 820,00 грн судових витрат. Саме такий розмір заборгованості в гривневому еквіваленті боргу (23 241,66 доларів США) згідно поданого розрахунку позивач і просив стягнути на його користь. Також в рахунок погашення заборгованості звернуто стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами та земельну ділянку площею 2497 кв.м, що знаходяться в с. Химчин, Косівського району. Встановлено спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів, початкову ціну предмета іпотеки встановлено шляхом проведення незалежної експертної оцінки в процесі виконавчого провадження. Рішення сторонами не оскаржувалося та вступило в законну силу.

Ухвалою цього ж суду від 19 жовтня 2012 року розстрочено виконання вказаного судового рішення в частині стягнення заборгованості на 24 місяці з моменту набрання ухвалою законної сили (24 жовтня 2012 року) із щомісячною сплатою заборгованості рівними частинами: 7 724,95 грн кредитної заборгованості та 75,83 грн судових витрат. Ухвалою Косівського районного суду від 07 лютого 2014 року роз'яснено щодо неможливості звернення стягнення на предмет іпотеки до 24 жовтня 2014 року (а.с.7,12, 52-56,68-69,90-91 витребуваної справи).

З'ясовано, що 28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» укладено договір факторингу № 15, згідно із яким банк відступив фактору свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, зазначеними у реєстрі заборгованості боржників, право вимоги якої належить банку на підставі документації, а фактор, шляхом надання фінансової послуги банку, набув права вимоги такої заборгованості від боржників та передав банку за плату грошові кошти в розпорядження у розмірі, що становить ціну продажу та в порядку, передбаченому даним договором. Після переходу прав вимоги заборгованості до фактора, останній має право нараховувати, в якості нового кредитора, проценти, комісії, штрафні санкції та інші обов'язкові платежі по відношенню до боржників з дня невиконання ними вимог кредитних договорів по сплаті обов'язкових платежів, строк сплати яких не настав на дату підписання цього договору, але настане у майбутньому (а.с.22-26).

Як стверджується матеріалами справи, а також витребуваними матеріалами виконавчого провадження № 49663930, 18 грудня 2015 року старшим державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Косівського районного управління юстиції за заявою стягувача відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №0910/2-1304/2011, виданого Косівським районним судом 31.01.2015 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Сведбанк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 185 398,72 грн та судових витрат у розмірі 1 820,00 грн., а також звернення стягнення в рахунок погашення заборгованості на предмет іпотеки - житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами та земельну ділянку, що знаходяться в с. Химчин, Косівського району (а.с.109-110).

Відповідно до постанови старшого державного виконавця ВДВС Косівського районного управління юстиції від 18 січня 2016 року виконавче провадження з примусового виконання вказаного виконавчого листа закінчено, у зв'язку із стягненням боргу в повному обсязі (а.с.111).

За змістом ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

У абз.1,2 п.17 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику розгляду судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч.1 ст.598 ЦК України) Такі підстави, зокрема, зазначені у ст.ст.599-601, 604-609 ЦК України. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст.ст.526, 599 ЦК України.

Зокрема, згідно зі ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. ст. 3, 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Іпотека припиняється у разі припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору.

Відтак, зважаючи на вищенаведені обставини, якими повністю підтверджуються позовні вимоги ОСОБА_2, колегія суддів приходить до висновку про право захисту порушеного права позивача в обраний нею спосіб.

Водночас не можуть бути прийняті до уваги доводи апелянта щодо наявності у ОСОБА_2 заборгованості перед кредитором в розмірі 13 653,37 доларів США, оскільки грошові зобов'язання за кредитним договором були виражені в іноземній валюті - долар США, а виконання їх за судовим рішенням проводилося в національній валюті України - гривні, та відповідно визначалося за офіційним курсом на день платежу (що відповідно виключає припинення зобов'язання). Будь-якими належними та допустимими доказами, як того вимагають норми ст. ст.57-60 ЦПК України, наявність спору з приводу цих коштів не підтверджено, а тому вони є голослівними. Відповідно, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Що стосується судового рішення в іншій частині, то колегія суддів вважає, що місцевий суд прийшов до правильного переконання про відмову в задоволенні зустрічного позову ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» за його безпідставністю.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

За змістом частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

В силу положень частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Така ж позиція висловлена і у постанові Верховного Суду України від 02 вересня 2015 року у справі № 6-369цс15, яка відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

При цьому як передбачено ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

На обґрунтування зустрічних позовних вимог ТОВ зазначено, що боржником прострочено впродовж 200 днів сплату заборгованості в загальному розмірі 187 218,72 грн, внаслідок чого вона зобов'язана сплатити три проценти річних від цієї простроченої суми, що складає 3 077,57 грн.

Разом з тим, матеріалами справи підтверджується, і ця обставина позивачем за зустрічним позовом не заперечувалася, що на виконання судових рішень боржником фактично прострочено сплату 91 863,22 грн заборгованості (187 218,72 грн - 95 355,50 грн), оскільки ці кошти було частинами погашено в період з 31.10.2014 року до 08.05.2015 року (а.с.34- 45,46-60). Час прострочки з 20.10.2014 року до 07.05.2015 року становить 200 днів, а сума прострочки відповідно 1 510,08 грн (3% х 91 863,22 грн : 365 днів х 200 днів).

Водночас з матеріалів справи видно, що сума коштів, які сплачені ОСОБА_2 на користь відповідача перевищує загальну суму боргу на 2 336,78 грн (189 555,50 грн - 187 218,72 грн). Що значно перевищує суму прострочки боржника за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання. Правомірність набуття цих коштів ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» не підтверджено.

А відповідно, колегія суддів вважає, що з врахуванням наведених обставин суд прийшов до правильного переконання про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову.

Справа судом першої інстанції в цій частині розглянута повно і об'єктивно, а рішення постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги в цій частині правильності висновків місцевого суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення, скасування рішення та ухвалення в цій частині нового, іншого за змістом, не встановлено.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 313-314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» задовольнити частково.

Рішення Косівського районного суду від 21 січня 2016 року в частині задоволення позову ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати припиненими кредитний договір №0805/1106/88-188 від 10 листопада 2006 року та договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Косівського районного нотаріального округу Ромовською О.В. 13 листопада 2006 року за реєстром №4110, укладені між ОСОБА_2 та Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк».

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Гол овуючий Г.П. Мелінишин

Судді: О.В. Пнівчук

В.М. Соколовський