Єдиний унікальний номер №243/1209/16-ц
Номер провадження №2/243/954/2016
РІШЕННЯ

Іменем України

14 березня 2016 року Словянський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого - судді Носовської Л.О.

при секретареві Врублевській К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Словянська цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до відкритого акціонерного товариства «Содовий завод» про стягнення заборгованості з заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням термінів її виплати,

ВСТАНОВИВ:

16.02.2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача заборгованість з заробітної плати, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні та компенсацію втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням термінів виплати заробітної плати. В обґрунтування позову зазначила, що у період з 20 червня 1978 року по 21 вересня 1999 року вона працювала у ВАТ «Содовий завод». На протязі цього часу позивач неодноразово зверталася до відповідача з вимогою виплатити заборгованість з заробітної плати, але отримувала відмову через відсутність коштів. Рішенням Словянського міського суду від 04.11.1997 року з відповідача на користь позивача стягнуто заборгованість по заробітній платі у сумі 1096,98 грн. Станом на 01.02.2016 року заборгованість по заробітній платі перед позивачем складає 460,03 грн. Оскільки підприємство не здійснило виплату по сьогоднішній день, вважає, що необхідно стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі в сумі 460 грн. 03 коп., середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день ухвалення судом рішення по справі у сумі 18732 грн. 48 коп. та компенсацію втрати частини доходів у звязку із порушенням термінів виплати заробітної плати у сумі 9422 грн. 17 коп.

Позивач ОСОБА_1 до судового засідання не з'явилася, подала до суду заяву, в якій просить справу слухати у її відсутності, позовну заяву підтримує, з підстав наведених в ній, просить її задовольнити.

Представник відповідача ВАТ «Содовий завод» будучи належним чином повідомленим про дату та час розгляду справи, до судового засідання не зявився, надав суду заяву з проханням розгляд справи проводити без участі представника ВАТ «Содовий завод», в задоволенні позову просив відмовити. Відносно підприємства відкрито процедуру банкрутства. Ліквідатор не може збільшити реєстр кредиторів, котрий з часу затвердження господарським судом є незмінним. Будь-яка зміна сум в ліквідаційній процедурі не передбачена, в звязку з чим позовні вимоги визнає лише в частині стягнення дійсної заборгованості по заробітній платі, в іншій частині позову просить відмовити.

Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 працювала у ВАТ «Содовий завод» у період з 20 червня 1978 року по 21 вересня 1999 року.

При звільнені з підприємства відповідач не провів з позивачем повного розрахунку, у результаті чого заборгованість по заробітній платі підприємства перед позивачем на теперішній час складає 460 грн. 03 коп.

Вирішуючи питання стосовно стягнення заборгованості з заробітної плати, суд виходить з того, що відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника витрата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Судом встановлено, що позивач був звільнений з підприємства 21.09.1999 року, заборгованість по заробітній платі складає 460 грн. 03 коп., між сторонами відсутній спір з приводу розміру заробітної плати, тому зазначена сума підлягає стягненню з відповідача.

Згідно із частиною 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Ухвалою Господарського суду Донецької області від 03 січня 2001 року порушена справа про банкрутство ВАТ «Содовий завод», постановою Господарського суду Донецької області від 04 вересня 2003 року відкрита ліквідаційна процедура, яка ухвалою Господарського суду Донецької області від 11 вересня 2012 року продовжена до 27 січня 2013 року. На теперішній час зазначена справа про банкрутство відповідача не розглянута по суті.

На зазначені обставини було також зроблено посилання ліквідатора ВАТ «Содовий завод» у заяві від 25 лютого 2016 року.

Частиною 4 статті 12 Закон України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» передбачено, що протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів не нараховується неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші санкції за невиконання та неналежне виконання грошових зобовязань і зобовязань,щодо сплати єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування,податків і зборів.

У трудових правовідносинах такі поняття як зобовязання, неустойка чи інша санкція за невиконання зобовязання не застосовується. Такі терміни використовуються у низці статей Цивільного та Господарського кодексів України.

З матеріалів справи вбачається, що між сторонами виник спір з приводу порушення ВАТ «Содовий завод» законодавства про оплату праці з передбачених статтями 116 та 117 КЗпП України підстав.

Норми трудового права частини 1 статті 116 та частини 1 статті 117 КЗпП України, структурно віднесені до розділу VII « Оплата праці» зазначеного Кодексу.

За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не відноситься до неустойки та не є санкцією за невиконання грошового зобовязання. Це компенсаційна виплата порушення права на оплату праці, яка нараховується у розмірі середнього заробітку, тому відсутні підстави для висновку про те, що на правовідносини про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, поширюється дія мораторію.

Та обставина, що відносно відповідача порушена справа про банкрутство не може безумовно свідчити про відсутність його вини у виплаті працівникові належних при розрахункові коштів, як і сама по собі їх відсутність у роботодавця не виключає його відповідальність.

Згідно із п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року, з наступними змінами, «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку з затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 звільнена з роботи 21 вересня 1999 року.

День звільнення позивача, відповідно до положень п.2.26 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29 липня 1993 року, є останнім днем його роботи, що визнається відповідачем.

Позивач звернулася до суду про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільнені, з 22 вересня 1999 року, тобто з часу звільнення по день винесення рішення по справі.

Враховуючи зазначене, позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні підлягають задоволенню, а саме за період з 22 вересня 1999 року по 14 березня 2016 року, день винесення рішення судом, виходячи з наступного.

Згідно Довідки № 6-2225 від 02.02.2016 року, середньоденний заробіток становить: (111 грн. 96 коп.+106 грн. 50 коп.)/( 192,0 г +192,0 г)х8 = 4 грн. 56 коп.

Отже, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 22 вересня 1999 року по 14 березня 2016 року включно складає:

4 грн. 56 коп. Х (71 робочих днів з 22 вересня 1999 року по 31 грудня 1999 року + 250 робочих днів у 2000 році + 251 робочий день у 2001 році + 251 робочий день у 2002 році + 251 робочий день у 2003 році + 252 робочих дня у 2004 році + 251 робочий день у 2005 році + 250 робочих днів у 2006 році + 251 робочий день у 2007 році + 252 робочих дня у 2008 році + 251 робочий день у 2009 році + 251 робочий день у 2010 році + 250 робочих днів у 2011 році + 251 робочий день у 2012 році + 251 робочий день у 2013 році + 251 робочий день у 2014 році + 250 робочих днів у 2015 році + 49 робочих днів з 01 січня 2016 року по 14 березня 2016 року) = 18851 грн. 04 коп.

Суд зазначає, що у сенсі ст. 117 КЗпП України, Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про оплату праці» стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку є відповідальністю роботодавця та стягується судом саме по день фактичного розрахунку, або по день постановлення рішення суду, у зв'язку з цим, в даному випадку судом розглянуті вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку у межах позовних вимог у відповідності до ст. 11 ЦПК України.

Стосовно позовних вимог про стягнення компенсації втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням термінів її виплати,суд виходить з наступного.

Згідно із статтею 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Згідно із ст. 34 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Стаття 34 введена в дію з 1 січня 1997 року згідно із Постановою Верховної Ради України № 49/96-ВР від 20 лютого 1996 року.

1 січня 2001 року набув чинності Закон України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000р. № 2050-III.

Згідно зі ст. 1 цього закону, підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Статтями 2, 3 вказаного закону передбачено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом (01 січня 2001 року). Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

З метою реалізації Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 затверджено Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати. Пунктом 2 цієї постанови встановлено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, нарахованої працівникові за період роботи з 1 січня 1998 р. по 31 грудня 2000 р., проводиться відповідно до Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 р. № 1427, до ліквідації заборгованості із заробітної плати за зазначений період.

Позивачка звільнена 21 вересня 1999 року, а тому заборгована їй заробітна плата нарахована до 1 січня 2001 року, тобто, до набрання чинності Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати», відповідно компенсація невиплаченої позивачці заробітної плати підлягає обчисленню на підставі Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1427 від 20 грудня 1997 р. з наступними змінами.

Таким чином, посилання позивача в позовній заяві на Закон України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 р. та Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 159 від 21 лютого 2001 р., є безпідставними, оскільки правовідносини, що виникли між сторонами цими нормативними актами не регулюються.

Згідно із пунктами 2 - 5 Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997р. № 1427 із змінами і доповненнями, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 23 квітня 1999 року № 692, компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи, починаючи з 1 січня 1998 року, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги (далі - споживчі ціни) за цей період зріс більш як на один відсоток. Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованої, але не виплаченої працівникові заробітної плати за відповідний місяць (після утримання податків і платежів) на коефіцієнт приросту споживчих цін. Коефіцієнт приросту споживчих цін визначається як різниця між часткою від ділення індексу споживчих цін в останній місяць перед виплатою суми заборгованості на індекс споживчих цін у тому місяці, за який виплачується заробітна плата, та коефіцієнтом 1. У разі затримки виплати заробітної плати за кілька місяців сума компенсації визначається згідно з пунктом 3 цього Положення за кожний місяць окремо і підсумовується. Виплата працівникові суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості із заробітної плати за відповідний місяць.

При цьому п.7 вказаного Положення передбачено, що відмова власника або уповноваженого ним органу (особи) у виплаті компенсації може бути оскаржена працівником або уповноваженим на представництво трудовим колективом органом у судовому порядку.

Позивачем не надано доказів на підтвердження виплати їй заборгованості та даних про відмову власника або уповноваженого ним органу у виплаті компенсації.

Проте, відсутність належних та допустимих доказів про розмір нарахованої, але не виплаченої позивачці заробітної плати (після утримання податків і платежів) по місяцях, за які вона утворилась, унеможливлює розрахунок компенсації та є підставою для відмови у задоволенні позову в цій частині через недоведеність.

Будь-яких доказів того, що така компенсація не була нарахована під час перебування в трудових відносинах із підприємством позивачем суду також не надано.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення компенсації втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням термінів її виплати задоволенню не підлягають через недоведеність обставин, які повинні бути враховані при нарахуванні компенсації.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає дану цивільну справу в межах заявлених вимог позивачем.

Також, згідно із вимогами ст.4 ЗУ Про судовий збір , за подання позовних заяв в порядку цивільного судочинства майнового характеру фізичною особою сплачується судовий збір у розмірі 1 відсоток від ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше пяти розмірів мінімальної заробітної плати.

Згідно із ч.3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача на користь держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Згідно із розясненнями п. 36 Постанови Пленуму ВССУ України № 10 від 17.10.2014 року, вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову (частина перша статті 88 ЦПК) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом № 3674-VI).

У звязку із чим, з відповідача у дохід держави необхідно стягнути судовий збір у розмірі 369 грн. 30 коп. /з розрахунку: (18732,48 грн. + 9422,17 грн.) - 100%, 18851,04 грн. х, де х = 67%; 551,20 грн. - 100%, 67% - х, де х -369,30 грн./.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 60, 88,209, 212-215, 224-228, п.2 ч.1 367 ЦПК України, ст.ст. 116,117, 233 КЗпП України, Законом України «Про оплату праці», Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 р. N 1427, суд,-

ВИРІШИВ :

Позов ОСОБА_1 до відкритого акціонерного товариства «Содовий завод» про стягнення заборгованості з заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням термінів її виплати - задовольнити частково.

Стягнути із відкритого акціонерного товариства «Содовий завод», місцезнаходження: вул. Чубаря, буд. 91, м. Словянськ, Донецької області, р/р №263103 у АК ПІБ, МФО 334561, код ЗКПО 00204895, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2, заборгованість з заробітної плати в розмірі 460 грн. 03 коп., середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 22 вересня 1999 року по 14 березня 2016 року включно у розмірі 18851 грн. 04 коп., а разом 19311 (девятнадцять тисяч триста одинадцять) грн. 07 коп.

В решті позову відмовити.

Стягнути з відкритого акціонерного товариства «Содовий завод», місцезнаходження: вул. Чубаря, буд. 91, м. Словянськ, Донецької області, р/р №263103 у АК ПІБ, МФО 334561, код ЗКПО 00204895, судовий збір у розмірі 369 (триста шістдесят девять) грн. 30 коп. у дохід держави.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Донецької області через Словянський міськрайонний суд Донецької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення складено у нарадчій кімнаті у єдиному екземплярі.

Суддя Л.О. Носовська