У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 травня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі суддів: О.С. Малько, Н.В. Бондаренко, С.С. Шимківа,

секретар судового засідання: І.С. Пиляй,

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду від 18 березня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, малолітнього ОСОБА_4 в особі ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_5 про усунення перешкод у володінні та користуванні власністю шляхом виселення.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі , перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Рівненського міського суду від 18 березня 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2,ОСОБА_3 та малолітнього ОСОБА_4 про усунення перешкод у володінні та користуванні власністю шляхом виселення - відмовлено.

В апеляційній скарзі на це рішення ОСОБА_1 вказує на порушення судом норм процесуального права та невірне застосування норм матеріального права при вирішенні справи.

Висновок суду про те, що позивач немає ніякого відношення до спірної квартири, ніколи нею не володів та не користувався, зроблено не на підставі всебічного, повного і об'єктивного дослідження доказів, чим порушено вимоги ст.ст.57,59 ЦПК України.

Застосування судом ст.ст.156, 116 Житлового кодексу України є хибним, оскільки цими нормами регулюються права колишніх членів сім"ї власника квартири на користування нею та виселення.

Відповідачі не є і не були членами його сім'ї, а були членами сім'ї колишнього власника квартири - ОСОБА_5, який позбувся права власності на цю квартиру ще в травні 2008 року внаслідок укладення договору дарування.

При вирішенні справи підлягала застосуванню ст. 391 Цивільного кодексу України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім"ї якої вони є, а з припиненням права власності такої особи втрачається і право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Вважає, що до спірних правовідносин неправильно судом застосовано ст.405 Цивільного кодексу України, оскільки ч.1 цієї норми прямо вказує на наявність права користування житлом лише у членів сім"ї власника, які проживають з ним.

Згідно з п.4 ч.1 ст.406 Цивільного кодексу України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Позивач потребує цього житла для проживання зі своєю сім'єю у складі 3 осіб, а спільне їх проживання з відповідачами порушує їх житлові права.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове, яким його позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову суд правильно прийшов до висновку, що позовні вимоги є недоведеними та безпідставними, а тому позов задоволенню не підлягає.

Судом встановлено, що 08 травня 2009 року між ОСОБА_5, чоловіком ОСОБА_2, з яким вона перебувала у шлюбі з 08 листопада 1996 року по 15 червня 2010 року, та сином ОСОБА_5 від першого шлюбу ОСОБА_1 був укладений договір дарування квартири АДРЕСА_1, який посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Круліковським А.І. та зареєстрований в реєстрі за №1349.

У цій квартирі проживають та зареєстровані відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 та її малолітній син ОСОБА_4, також зареєстровані ОСОБА_7, позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_5

Відповідач ОСОБА_2 вселилася у спірну квартиру як член сім'ї власника і продовжує проживати в ній разом зі своєю дочкою ОСОБА_3 та онуком ОСОБА_4 як бувший член сім'ї власника.

При вирішенні спору суд з покликанням на положення, які містяться в ст.ст. 317,319,391,383 Цивільного кодексу України щодо прав власника на володіння, користування та розпорядження своїм майном,та ст.ст.156 Цивільного кодексу і 405 Цивільного кодексу стосовно прав членів сім"ї власника житла, дійшов правильного висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку (квартири) користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок (квартиру) в особи, членами сім'ї якого вони є.

Судом правильно зазначено у рішенні, що відповідно до статей 9,156,157 ЖК України сам по собі факт припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє колишніх членів його сім'ї права користуватися займаним приміщенням і не є підставою для їх виселення з цього жилого приміщення. Передбачені статтями 9,156,157 ЖК України обмеження щодо виселення колишніх членів сім'ї власника не є порушенням права власності.

Відповідно до частини четвертої статті 41 Конституції України, статті 319, частин першої та другої статті 321 ЦК України, власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві, однак у передбачених законом випадках обмеження права власності можуть мати місце.

Відповідно до матеріалів справи квартира перебуває у володінні саме відповідачів, які в ній проживають та зареєстровані, а позивачем не надано доказів того, що відповідачі своїми діями перешкоджають саме реалізації його права користування спірною квартирою.

Обгрунтованими є висновки суду про те, що право членів сім'ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв'язку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог статей 405,406 ЦК України.

Підстав для задоволення заявлених у позові вимог немає і з огляду на те, що між сторонами продовжують існувати на даний час судові спори з приводу права власності на вказане житло після скасування попередніх ухвалених судових рішень.

Рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319, 323-325 Цивільного процесуального кодексу України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Рівненського міського суду від 18 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку сторонами та особами, які беруть участь у справі, протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: О.С. Малько Н.В. Бондаренко С.С. Шимків