Справа № 297/2455/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2016 року м. Берегово

Берегівський районний суд Закарпатської області в складі: головуючого Драб В. І., при секретарі Гарані О.А., за участю представника позивачів за первісним позовом та відповідачів за зустрічним позовом за договором адвоката Ставичного П. І., відповідачки за первісним позовом та позивачки за зустрічним позовом ОСОБА_2, її представника за довіреністю адвоката Шелемби М. І., розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду м. Берегово, цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою та виселення, а також зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 стягнення завдатку, матеріальної та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулись до Берегівського районного суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою та виселення.

Позов мотивований наступним. Свідоцтвом про право власності на житло від 28.02.1997 року, яке видано згідно з розпорядженням (наказом) від 27.02.1997 року №51, посвідчується, що квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, дійсно належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_4 (далі по тексту - Позивач 1) та ОСОБА_5 (далі по тексту - Позивач 2), про що здійснено відповідний запис у реєстрову книгу за №4/454.

У 2013 році ОСОБА_4 шляхом усної домовленості надала ОСОБА_2 (далі по тексту - Відповідач) у тимчасове безоплатне користування квартиру, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 з метою проживання у ній останньої.

В подальшому, при зверненні із проханням до Відповідача звільнити належну квартиру, що належить на праві спільної сумісної власності Позивачу 1 та Позивачу 2, Відповідач категорично відмовляється. Будь-які звернення зі сторони Позивачів до Відповідача щодо звільнення останьою квартири ігноруються.

У квартирі, що знаходиться за вищевказаною адресою, Відповідач проживає без будь-яких на те правових підставах, адже не є членом сім'ї ані Позивача 1, ані Позивача 2, жодного договору на право користування (оренди) даною квартирою Позивачі з Відповідачем не укладали.

Задля усунення перешкод у користуванні власністю (квартирою) Позивачі звернулися до правоохоронних органів, а саме, - до ч/ч Берегівського РВ УМВС України в Закарпатській області з проханням прийняти відповідні міри до Відповідача, в частині небажання останньої звільнити їхню квартиру.

Як встановлено в ході перевірки працівниками Берегівського РВ УМВС України в Закарпатській області (Висновок від 16.06.2015 року), Відповідач повідомила, що дійсно, починаючи з 2013 року проживає у квартирі за адресою АДРЕСА_1, яка належить Позивачам. Повідомлено Відповідачем також і те, що на даний час звільняти квартиру вона наміру не має, оскільки як стверджує остання, дана квартира повинна була бути їй продана Позивачами. Працівниками даного РВ МВС України в Закарпатській області рекомендовано Позивачам звернутися до суду, оскільки в даному випадку вбачаються цивільно-правові відносини, які слід вирішувати у суді.

Ухвалою суду від 02 листопада 2015 року зазначену позовну заяву об'єднано в одне провадження з зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про стягнення завдатку, матеріальної та моральної шкоди.

Зустрічний позов мотивований наступним.

ОСОБА_2 стверджує, що у кінці липня 2012 року домовилась із ОСОБА_4 про купівлю квартири за адресою АДРЕСА_1 за 4 тисячі доларів США. ОСОБА_4 тоді ж надала їй ключі від квартири. 29 січня 2013 року ОСОБА_4 попросила ОСОБА_2 заплатити одразу 32 тисячі гривень, однак та їй заплатила лише 12 тисяч гривень у присутності ОСОБА_6, про що ОСОБА_4 власноручно написала розписку.

Після цього ОСОБА_2 неодноразово пропонувала ОСОБА_4 приїхати укласти договір купівлі-продажу, на що та лише у 2014 році приїхала, однак такий договір укласти не змогли, так як у наданих документах не виявилось технічного паспорту.

В квартирі був безлад, стіни подряпані, електропроводка місцями відсутня, не було розеток і виключателів. В квартирі були тільки одні вхідні двері.

ОСОБА_2 закупила електропровід, розетки, включателі, поміняла в квартирі повністю електропроводку, зробила у кімнаті, кухні, коридорі, ванній кімнаті, туалеті, комірчині євроремонт. На вікна поставила жалюзі. Встановила нові двері, полакувала їх. За весь придбаний матеріал і ремонт квартири заплатила 15 тисяч гривень.

У зв'язку з заборгованістю ОСОБА_4 за природний газ у квартирі № 3 був відключений газ Берегівським районним газовим підприємством. Із-за цього ОСОБА_2 заплатила 865 грн. 59 коп. боргу власниці.

Отже, ОСОБА_2 просила стягнути з ОСОБА_4 грошову суму в розмірі 1 тисяча 500 доларів США (це станом на 29 січня 2013 року дорівнювало 12 000 грн., наданим їй), що по курсу до гривні станом на 27 жовтня 2015 року складає 34 358,84 грн., а також додатково сплатити суму у розмірі завдатку, тобто 34 358,84 грн.; 15 тисяч гривень, вкладених у ремонт квартири і борг по газу в сумі 865 грн. 59 коп.; а також моральну шкоду, яку вона оцінює в 40 тисяч гривень, що полягає у стражданні та приниженні своєї честі та гідності.

Представник позивачів за первісним позовом та відповідачів за зустрічним позовом ОСОБА_7 у судовому засіданні первісний позов підтримав з підстав, викладених у ньому, а проти задоволення зустрічного заперечив з мотивів його безпідставності, разом з тим, зазначив, що міг би погодитись на стягнення з його довірителів суми у 12000 грн., яка вказана у розписці.

Відповідачка за первісним позовом та позивачка за зустрічним позовом ОСОБА_2 у судовому засіданні проти задоволення первісного позову заперечила, а зустрічний підтримала. При цьому, зазначила, що виселиться з житла через 2-3 дні після того, як їй будуть виплачені кошти у сумі позовних вимог за зустрічним позовом.

Представник ОСОБА_2 - Шелемба М. І. у судовому засіданні підтримав позицію своєї довірительки, вказавши, що її виселити з квартири неможливо, адже там знаходяться її речі, проживає онук - інвалід з дитинства.

Заслухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, враховуючи всі обставини, що мають істотне значення по справі, суд вважає, що первісний позов слід задовольнити у повному обсязі, при цьому, зустрічний позов слід задовольнити частково, виходячи із наступного.

Згода власників квартири на тимчасове проживання у ній певних осіб не надає право таким особам проживати у даній квартирі й надалі, за умови, якщо власники проявили свою незгоду на подальше таке проживання. Так само, і бажання певних осіб придбати у власників квартиру не надає право таким особам проживати у даній квартирі без згоди самих власників та за відсутності на те будь-яких інших правових підстав.

Очевидним є те, що Відповідач, який не є власником або належним користувачем вищезгаданої квартири, незаконно проживає в ній, порушуючи при цьому право приватної власності Позивачів та як наслідок створює останнім перешкоди у користуванні належним їм майном.

В силу ч. 3 ст. 41 Конституції України право приватної власності є непорушним. Непорушність даного права знаходить своє відображення також і в ч. 1 ст. 321 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. В ч. 1 ст. 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. В ч. 1 цієї ж статті вказано, що діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Щодо квартири, як об'єкту права власності, то згідно ч. 1 ст. 382 ЦК України, квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання. В силу положень ст. 383 ЦК України власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати для промислового виробництва.

Таким чином, Позивачі, як власники квартири, мають право вільно на власний розсуд та незалежно від волі інших осіб володіти, користуватися та розпоряджатися належним їм майном, а насамперед, використовувати його за призначенням - для постійного проживання.

В той же час, зазначена квартира без будь-яких правових підстав використовується як власне помешкання сторонніми особами, а саме Відповідачем, що позбавляє Позивачів можливості вселитися у належне їм житло та проживати в ньому.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму ВСС України «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5, до позовів, що виникають з приводу нерухомого майна, належать, зокрема, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, не пов'язаних із позбавленням володіння.

Пунктом 33 вищевказаної постанови, з метою забезпечення правильного й однакового застосування судами законодавства про виникнення, припинення, захист права власності та інших речових прав ВСС України зазначає, що застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Так, відповідно до положень статтей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Як вбачається з матеріалів справи, Позивачі є власниками квартири, а Відповідач самоправно зайняв квартиру та станом на сьогодні проживає у ній, не даючи при цьому можливості вселитися до неї Позивачам.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю (дане твердження цілком узгоджується із сформованою судовою практикою).

Завдяки негаторному позову захищаються права власника щодо здійснення права користування та розпорядження своїм майном, не пов'язаним із втратою власником володіння. Вимога відповідно до цього позову полягає в усуненні перешкод, які заважають власнику або іншому титульному володільцю здійснювати повно і незаперечно свої права користування і розпорядження майном.

Виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені законодавством (в т.ч. ЖК УРСР) підстави для позбавлення права на житло.

Як вбачається із матеріалів справи, в нашому випадку у Відповідача взагалі відсутнє будь-яке право на квартиру, в т.ч. і право проживати в даній квартирі, і тому її слід виселити із зазначеної квартири.

Щодо зустрічного позову, слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків звільнення від доказування.

Згідно прохальної частини свого позову, ОСОБА_2 просить:

2. стягнути з ОСОБА_4 на її користь 1500,00 Доларів США, що по курсу НБУ станом на 27.10.2015 року становить 68717,68 грн.

3. стягнути з ОСОБА_4 на її користь 15000,00 грн. за зроблений нею ремонт квартири і 865,59 грн. за виплату нею заборгованості за газ, тобто заподіяну нею матеріальної шкоди.

4. Стягнути з ОСОБА_4 40000,00 грн. за заподіяну ї моральну шкоду.

Цілком неправильним та таким, що не відповідає жодним приписам діючого законодавства України є прохання ОСОБА_2 стягнути на її користь завдаток у іноземній валюті, а саме у розмірі 1500,00 Доларів США з переведенням даної суми на курс НБУ.

З яких підстав та згідно яких норм законодавства ОСОБА_2 вирішила стягувати завдаток з ОСОБА_4 у еквіваленті до іноземної валюти станом на день звернення до суду із зустрічним позовом, незрозуміло.

Більше того, згідно Розписки від 29.01.2013 року ОСОБА_4 отримувала від ОСОБА_2 грошові кошти в національній валюті, а саме: 12000,00 грн.

Таким чином, прохання ОСОБА_2 щодо стягнення з ОСОБА_4 на її користь грошових коштів у розмірі 68717,68 грн. є нічим не обґрунтованим, оскільки кошти надавалися у національній валюті, а також таким, що зовсім не відповідає матеріальним приписам цивільного законодавства (нормам ЦК України), оскільки будь-який грошовий обіг іноземної валюти вправі здійснюватися виключно з прерогативи НБУ.

Суд не підтримує позицію ні позивачки по зустрічному позову щодо стягнення коштів як завдатку у подвійному його розмірі, ні відповідачів по зустрічному позову щодо відмови у стягненні коштів у зв'язку з тим, що порушення зобов'язання відбулося з вини боржника, з наступних мотивів.

Відповідно до статті 570 Цивільного кодексу України, завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Отже, внесення завдатку як способу забезпечення виконання зобов'язання може мати місце лише у випадку наявності зобов'язання, тобто укладеного між сторонами договору, яким визначено предмет та істотні умови.

Однак, договір купівлі-продажу вищевказаної квартири укладений не був, у зв'язку з чим відсутні підстави вважати передані кошти завдатком, незважаючи на те, що в наданій розписці зазначено, що такі кошти були передані в якості завдатку.

Законодавець установив, що в такому випадку ці кошти є авансом (ч. 2 ст. 570 ЦК України).

Аналогічну правову позицію висловив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у рішенні від 10 липня 2013 року в справі № 6-11081св13.

Відтак, сплачений позивачкою за зустрічним позовом аванс у розмірі 12000 підлягає поверненню відповідачкою за зустрічним позовом, оскільки правова підстава, на якій остання їх отримала, відпала внаслідок неукладення договору купівлі-продажу.

Статтею 1212 ЦК України встановлено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

І за таких обставин, слід стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 кошти у сумі 12000 грн.

Що стосується п. 3 прохальної частини зустрічної позовної заяви, слід зазначити наступне.

Виходячи із змісту ст. 778 ЦК України, якщо поліпшення речі зроблено за згодою власника такої речі, особа яка зробила таке поліпшення, має право на відшкодування вартості необхідних витрат. А у разі, якщо особа зробила поліпшення речі без згоди власника, вона не має права на відшкодування їх вартості.

Згоди ОСОБА_2 на проведення нею ремонту у квартирі, що належить на праві приватної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ніхто з них не надавав, і тому неможливо стягувати з останніх на користь першої вартість проведеного ремонту.

Грошові кошти у сумі 865,59 грн. також підлягають стягненню з відповідачів по зустрічному позову, адже дана заборгованість виникла до вселення ОСОБА_2 у квартиру та підтверджується відповідною квитанцією (а.с. 53).

Щодо стягнення моральної шкоди, то слід зазначити, що згідно із приписами Постанови Пленуму ВСУ №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Даною Постановою чітко передбачено, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Будь-які докази того, що ОСОБА_2 було заподіяно моральну шкоду з боку ОСОБА_4 у зв'язку із незаконними діями останньої, першою суду не надано. Всі твердження з цього приводу є тільки припущеннями ОСОБА_2

І тому, у цьому її клопотанні слід відмовити.

При вирішенні питання розподілу судових витрат суд керується положенням ч. 1 ст. 88 ЦПК України, а саме, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

При цьому, підлягають взаємозарахуванню суми, стягувані з відповідачки по первісному позову ОСОБА_2 та відповідачки по зустрічному позову ОСОБА_4

Керуючись ст.ст. 319, 381, 383, 391, 570, 1212 ЦК України, постановою Пленуму ВСС України «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5, Постановою Пленуму ВСУ №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», ст.ст. 10, 15, 60, 61, 88, 174, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Первісний позов задовольнити.

Усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_2 із квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Зустрічний позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2 12 000 (дванадцять тисяч) грн. сплаченого авансу, а також 865 (вісімсот шістдесят п'ять) грн. 59 коп. за виплату заборгованості за газ.

Стягнути з ОСОБА_2 у користь ОСОБА_4 судовий збір у сумі 128 (сто двадцять вісім) грн. 66 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 у користь ОСОБА_5 судовий збір у сумі 243 (двісті сорок три) грн. 60 коп.

У задоволенні інших вимог, - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційного скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Драб В. І.