ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
____________________________________________________________________________________
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2016 року Фастівський міськрайонний суд Київської області в складі: головуючого судді Чернишової Є.Ю., за участі: секретаря Соловей Ж.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу Публічного акціонерного товариства «ВСЕУКРАЇНСЬКИЙ ОСОБА_1» на постанову державного виконавця Фастівського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиціїу Київській області,

ВСТАНОВИВ:

Скаржник звернулась до суду із скаргою на постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві по справі № 2-2/1027/375/12 від 06.11.2012 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Всеукраїнський ОСОБА_1 банк» заборгованість в сумі 29965,05 грн., посилаючись на те, що державний виконавець поверхово підійшов до виконання своїх обовязків, не в повному обсязі виконав роботу щодо пошуку майна та коштів боржника.

На підставі наведеного просив визнати рішення державного виконавця щодо винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві неправомірним, скасувати постанову та зобовязати поновити виконавче провадження щодо примусового виконання виконавчого листа № 2/1027/375/12 від 06.11.2012 року.

В судове засідання представник скаржника не зявився, повідомлений вчасно і належним чином, через канцелярію суду подав заяву про розгляд скарги в його відсутність.

Представник ВДВС Фастівського МУЮ в судове засідання не зявився, повідомлений вчасно і належним чином, заяв про розгляд справи за його відсутністю не надходило.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне.

На підставі рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області у Фастівському відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції було відкрите виконавче провадження щодо виконання виконавчого листа по справі № 2-2/1027/375/12 від 06.11.2012 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Всеукраїнський ОСОБА_1 банк» заборгованість в сумі 29 965,05 грн.

26.09.2016 року державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві.

Державним виконавцем встановлено, що у боржника відсутнє майно, на яке можливо звернути стягнення, а здійснення заходів щодо розшуку такого майна виявились безрезультатними. За такого, керуючись п. 2 ч. 1 ст. 47, ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець повернув виконавчий документ стягувачу.

Скаржник в обґрунтування своєї позиції посилається на неприйняття державним виконавцем необхідних заходів примусового виконання виконавчого документу та, як слідство, порушення з боку Фастівського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області положень Закону України «Про виконавче провадження», тому проблемою даного спору є встановлення обсягу та правомірності використання державним виконавцем наданих йому прав при вчиненні виконавчих дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Згідно з положеннями ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець: здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право: проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону; здійснювати перевірку виконання юридичними особами всіх форм власності, фізичними особами, фізичними особами - підприємцями рішень стосовно працюючих у них боржників;з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від органів, установ, організацій, посадових осіб, сторін та учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, у тому числі конфіденційну;накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку;накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають на рахунках і вкладах у банках, інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей;звертатися до суду з поданням про розшук боржника - фізичної особи або дитини чи про постановлення вмотивованого рішення про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної або іншої особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, або дитина, стосовно якої складено виконавчий документ про її відібрання;викликати фізичних осіб, посадових осіб з приводу виконавчих документів, що знаходяться у виконавчому провадженні, а в разі неявки боржника без поважних причин виносити постанову про його привід через органи Національної поліції; у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням; здійснювати інші повноваження, передбачені цим Законом та іншими законами.

Як вбачається з матеріалів справи, у звязку з невиконанням боржником рішення суду в строк для добровільного виконання, державним виконавцем розпочато примусове виконання рішення, в ході якого здійснено відповідні дії, а саме:

06.06.2016 року направлені запити до Державної податкової служби України, Пенсійного фонду України, державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно з метою виявлення майна боржника, на яке можливо звернути стягнення.

Постановою про арешт коштів боржника від 08.06.2016 року накладено арешт на кошти, що містяться на рахунку та належить боржнику ОСОБА_3. Проте, як вбачається з відповіді ПАТ КБ «Правекс-банк», грошові кошти, які належать ФОП ОСОБА_2 на рахунку відсутні.

За повідомленнями Пенсійного фонду України, Державної податкової служби України, ОСОБА_2 не має доходів та платник податків на обліку в органах ДПС не перебуває.

Пунктом 3 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» від 07.02.2014 року №6 роз'яснено, що при розгляді скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суди повинні враховувати, що Законом про виконавче провадження передбачено заборону на зловживання процесуальними правами під час здійснення виконавчого провадження. Так, державний виконавець зобов'язаний вживати передбачені Законом про виконавче провадження заходи примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина перша статті 11), а особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов'язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій (частина сьома статті 12).

Аналіз наведених норм права дає можливість дійти до висновку про те, що державний виконавець зобов'язаний здійснити всі можливі та необхідні дії для виконання рішення суду.

Разом з тим, державним виконавцем не здійснено інших заходів в межах наданих йому повноважень щодо розшуку майна боржника.

Так, матеріали справи не містять доказів отримання боржником виклику державного виконавця, такий не скеровано боржнику повторно, не вжито заходів для приводу боржника через органи Національної поліції, також відсутнє підтвердження звернення державного виконавця до суду з поданням про розшук боржника - фізичної особи чи про встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи за межі України.

07.07.1997 року Верховною Радою України прийнято Закон України 475/97- ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», які відповідно до положень статті 9 Конституції України стали частиною національного законодавства України.

Положеннями статті 19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за № 3477-ІУ, Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року та практику Європейського суду з прав людини визнано джерелом права в Україні та покладено на суди обов'язок при здійсненні судочинства застосовувати у своїх рішеннях тлумачення Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, які надані Європейським судом з прав людини.

Суд бере до уваги рішення Європейського суду «Пономарьов проти України», в якому зазначено, що існування заборгованості, підтверджене обов'язковими та такими, що підлягають виконанню, рішеннями, надає особі, на чию користь воно було винесено, «легітимні сподівання» на те, що заборгованість буде йому сплачено та така заборгованість становить «майно» цієї особи у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Таким чином, суд дійшов висновку, що під час розгляду справи, доказів, які б свідчили про те, що державним виконавцем в розумінні положень Закону України «Про виконавче провадження» були вчинені всі необхідні та можливі дії для виконання судового рішення отримано не було,що свідчить про неповноту виконавчих дії, що є недопустимим з огляду на ч.5 ст.124 Конституції України.

Враховуючи вищенаведене, оскільки судом встановлено, що не вживши усіх можливих заходів у виконавчому провадженні з примусового виконання виконавчого листа № 2/1027/375/12 від 06.11.2012 року, державний виконавець передчасно виніс постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві від 26.09.2016 року, тому суд приходить до висновку, що такі дії державного виконавця є неправомірними, у зв'язку з чим оскаржувана постанова про повернення виконавчого документа стягувачеві підлягає скасуванню.

Заявлені вимоги у частині зобов'язання відділ державної виконавчої служби відновити виконавче провадження задоволенню не підлягають, оскільки у разі визнання судом незаконною постанови про повернення виконавчого документа стягувачу провадження підлягає відновленню державним виконавцем відповідно до вимог положень ст. 51 Закону України «Про виконавче провадження», при цьому стягувач, якому повернутий виконавчий документ, зобов'язаний у тримісячний строк з дня надходження відповідної постанови пред'явити його до виконання.

З огляду на викладене, виходячи з системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що викладені в скарзі вимоги є такими, що підлягають частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст.383, 386-387 ЦПК України, Закону України «Про виконавче провадження»,-

УХВАЛИВ :

Скаргу Публічного акціонерного товариства «ВСЕУКРАЇНСЬКИЙ ОСОБА_1» на постанову державного виконавця Фастівського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області задовольнити частково.

Визнати незаконною та скасувати постанову Фастівського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській областіпро повернення виконавчого документа стягувачеві від 26.09.2016 року (ВП № 51313743).

Ухвалу може бути оскаржено до апеляційного суду Київської області через Фастівський міськрайонний суд Київської області. Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом пяти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя Є.Ю.Чернишова