АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 серпня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого: Невідомої Т.О.

суддів: Пікуль А.А., Соколової В.В.

секретар: Ільченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна», третя особа: ОСОБА_2, про визнання договору недійсним,

№ апеляційного провадження: №22-ц/796/7706/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Матійчук Г.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Невідома Т.О.

в с т а н о в и л а :

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 12 лютого 2016 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» (далі по тексту - ТОВ «Євролізинг Україна»), третя особа: ОСОБА_2, про визнання договору недійсним.

Не погодившись із таким рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі. Зазначає, що він не надавав ніякої згоди на укладення договору фінансового лізингу №01016, який було укладено між ТОВ «Євролізинг Україна» та його дружиною ОСОБА_2, а тому суд дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для визнання вказаного договору недійсним.

В суді апеляційної інстанції Мельник О.П. в інтересах ТОВ «Євролізинг Україна» проти задоволення апеляційної скарги заперечував, вважав, що спір вирішений судом правильно.

В судове засідання ОСОБА_1, ОСОБА_2 не з'явилися, про час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, ОСОБА_1 просив розглядати справу без його участі, а тому, колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в суд апеляційної інстанції, з'ясувавши обставини справи та оговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 18 травня 2015 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Євролізинг Україна» було укладено договір фінансового лізингу №01016, за умовами якого ТОВ «Євролізинг Україна» зобов'язалось придбати у свою власність предмет лізингу у вигляді транспортного засобу, автомобіля Skoda Fabia та передати його у користування ОСОБА_2 на строк та на умовах, передбачених договором (а.с.11-22).

Згідно п. 8.2. вказаного договору сторони погодили, що вартість предмета лізингу на момент укладення договору становить 18 299,26 доларів США з урахуванням ПДВ, згідно обмінного курсу долара США до української гривні на фактичну дату укладення даного договору становить 420 883,00 грн.

Пунктом 4.1 договору фінансового лізингу передбачено, що лізингодавець передає у користування предмет лізингу лізингоодержувачу не пізніше 120 робочих днів з дати отримання на поточний рахунок лізингодавця наступних платежів: адміністративного платежу, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу, у разі наявності, оплатити різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.4 ст. 9 даного договору, або різниці уже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених в п.9.6 ст. 9 даного договору.

Відповідно до умов п. 9.4 договору, сторони визначили, що у разі зміни вартості предмета лізингу з моменту укладання даного договору та з метою виплати лізингоодержувачем не менше 50% від вартості предмета лізингу на момент купівлі предмета лізингу та його передачі, лізингоодержувач зобов'язаний єдиноразово доплатити різницю такої вартості до вже сплачених авансових платежів до моменту підписання додатку № 3 до договору та моменту купівлі предмета лізингу та передачі його лізингоодержувачу.

На виконання умов договору ОСОБА_2 відповідно до квитанції № 0..1 від 18 травня 2015 року було сплачено на рахунок ТОВ «Євролізинг Україна» адміністративний платіж в розмірі 42 100,00 грн. (а.с.25).

Також з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 20 серпня 2011 року (а.с.26).

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Євролізинг Україна» та просив визнати недійсним договір фінансового лізингу № 01016 від 18 травня 2015 року, застосувати до вказаного договору наслідки недійсності правочинів у вигляді повернення всього отриманого на виконання договору фінансового лізингу, а саме повернення ТОВ «Євролізинг Україна» адміністративного платежу у розмірі 42 100,00 грн.

В обґрунтування заявленого позову, посилався на те, що договір фінансового лізингу № 01016 від 18 травня 2015 року було укладено ОСОБА_2 всупереч положень ст. 65 СК України без отримання його згоди, а тому такий договір має бути визнано недійсним.

Суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1

При цьому, ухвалюючи рішення, суд виходив з того, що положення ст. 65 СК України поширюються виключно на правовідносини щодо розпорядження майном, що є спільною сумісною власністю подружжя, а тому відсутні підстави для визнання договору фінансового лізингу №01016 недійсним, так як законом не передбачено отримання згоди іншого з подружжя для його укладення.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до положень ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами 1, 2 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Відповідно до вимог ч.2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду), з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг - це вид

цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за

встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до ст. 65 СКУкраїни дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Якщо один з подружжя уклав правочин щодо цінного майна без згоди другого з подружжя, то останній має право звернутися до суду з позовом про визнання правочину недійсним, як такого, що укладений без її/його згоди.

При цьому, письмова згода другого з подружжя необхідна не лише для відчуження, а й для придбання цінного майна, оскільки в такому випадку використовуються спільні грошові кошти подружжя. Якщо один з подружжя уклав правочин щодо набуття, зокрема, купівлі цінного майна без згоди другого з подружжя, то останній має право звернутися до суду з позовом про визнання правочину недійсним, як такого, що укладений без її, його згоди. Це можливо на тій підставі, що той з подружжя, хто безпосередньо уклав договір купівлі-продажу, одноособово використав спільні гроші подружжя.

Згідно з цивільним законодавством, гроші - це різновид майна. В ст. 65 СК України зазначено про розпорядження майном подружжя, що в свою чергу означає і розпорядження спільними грошовими коштами подружжя. Придбання майна - це зворотна сторона розпорядження грошовими коштами подружжя. Виходячи з цього, можна зробити висновок, що подружжя за взаємною згодою мають вирішувати питання щодо розпорядження не лише речами, а й спільними грошовими коштами оскільки в даному випадку є значними, оскільки, як установлено судом при укладенні спірного договору фінансового лізингу ОСОБА_2 18 травня 2015 року сплачено адміністративний платіж у розмірі 42 100 грн., що відповідає 35 мінімальним заробітним платам.

Колегія суддів також не може погодитися з висновками суду першої інстанції щодо вказаної інформації в п. 17.1. та 17.2 оскаржуваного договору відносно того що майно використовується для сім'ї та кожен із подружжя володіє інформацією про укладання договору фінансового лізингу та відповідно дає згоду, оскільки підпис ОСОБА_1 як чоловіка ОСОБА_2 в даному договорі відсутній та дана інформація вказана зі слів ОСОБА_1, а тому не має свого законного підтвердження.

Так як правочин укладений письмово згода ОСОБА_1 на нього відповідно теж повинна бути як додаток до оскаржуваного договору фінансового лізингу також у письмовій формі.

Статтею 369 ЦК України також передбачається наявність згоди другого з подружжя на укладення таких договорів (що спрямовується на розпорядження спільним майном), яка не може бути спростована. Під дрібними побутовими договорами треба розуміти договори, що задовольняють побутові потреби особи і стосуються предмета, який має невисоку вартість.

Таким чином, оскільки договір фінансового лізингу №01016 від 18 травня 2015 року було укладено між ОСОБА_2 та ТОВ «Євролізинг Україна» без отримання на це згоди ОСОБА_1 як чоловіка ОСОБА_2, вказаний договір є недійсним.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції невірно застосував норми законодавства при вирішенні спору та дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1

Натомість, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення вимог ОСОБА_1 про стягнення з ТОВ «Євролізинг Україна» адміністративного платежу у розмірі 42 100,00 грн. за правилами реституції з огляду на наступне.

Відповідно до вимог частини 1 статті 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Так, згідно з визначенням, яке міститься в договорі фінансового лізингу №01016 від 18 травня 2015 року, адміністративний платіж - це першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу першого платежу, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Розмір адміністративного платежу відображається в додатку №1 до договору та становить погоджений сторонами відсоток від вартості предмета лізингу.

Відтак, адміністративний платіж є вартістю отриманої позивачем послуги за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору і не є коштами переданими в рахунок погашення вартості предмета лізингу, а тому не підлягає поверненню.

Колегія суддів враховує також і те, що у разі нікчемності правочину такі ж самі правові наслідки.

Таким чином, рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 лютого 2016 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 лютого 2016 року скасувати та ухвалити нове.

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна», третя особа: ОСОБА_2, про визнання договору недійсним задовольнити частково.

Договір фінансового лізингу № 01016 від 18 травня 2105 року, укладений між ОСОБА_2 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна», визнати недійсним.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили, шляхом подання касаційної скарги до цього суду.

Головуючий: Т.О. Невідома

Судді: А.А. Пікуль

В.В.Соколова