Ухвала

іменем україни

10 лютого 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Дербенцевої Т.П.,

Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «УкргазпромБанк» (далі - ПАТ «УкргазпромБанк») до ОСОБА_3, ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_5 та ОСОБА_6, третя особа - Служба у справах дітей Харківської районної державної адміністрації, про примусове виселення, за касаційною скаргою ОСОБА_7, поданою від імені ОСОБА_4, на заочне рішення Харківського районного суду Харківської області від 22 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 29 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року ПАТ «УкргазпромБанк» звернулося до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 27 червня 2008 року між банком та ОСОБА_8 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 800 000 грн строком до 20 червня 2013 року. З метою забезпечення виконання зобов'язань позичальником між банком та ОСОБА_4 укладено іпотечний договір, відповідно до умов якого остання передала в іпотеку банку нерухоме майно: земельну ділянку площею 0,1500 га, земельну ділянку площею 0,0859 га та будинок АДРЕСА_1. Позичальник свої зобов'язання за кредитним договором не виконав, у зв'язку з чим за заявою кредитора 25 листопада 2011 року нотаріусом вчинено виконавчий напис про звернення стягнення на зазначене вище нерухоме майно. Посилаючись на те, що відповідачі вимогу банку про добровільне виселення не виконали, уточнивши позовні вимоги, просив суд виселити відповідачів з іпотечного будинку без надання іншого житлового приміщення.

Заочним рішенням Харківського районного суду Харківської області від 22 вересня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 29 січня 2015 року, позов задоволено.

Виселено ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 з будинку АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення зі зняттям вказаних осіб з реєстраційного обліку.

У касаційній скарзі ОСОБА_7, яка діє від імені ОСОБА_4, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК Українипідставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису є підставою для виселення відповідачів зі спірного будинку.

Апеляційний суд погодився з такими висновками суду першої інстанції, зазначивши при цьому, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Проте погодитися з такими висновками апеляційного суду не можна з наступних підстав.

Відповідно до ст. 313 ЦПК України справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справ судом першої інстанції, за результатами якого апеляційний суд ухвалює рішення або постановляє ухвалу за правилами ст. 19 і гл. 7 розд. ІІІ цього Кодексу.

За змістом ухвала суду апеляційної інстанції повинна відповідати вимогам ст. 315 ЦПК України. Зокрема, у ній повинні бути зазначені мотиви, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Проте, зазначеним вимогам ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає. Суд належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги; не перевірив законність і обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції рішення; не навів достатніх мотивів прийнятого ним рішення; не зазначив обставини, якими б спростовувалися доводи апеляційної скарги.

Судами установлено, що 27 червня 2008 року між банком та ОСОБА_8 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 800 000 грн строком до 20 червня 2013 року.

З метою забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_4 укладено іпотечний договір, відповідно до умов якого остання передала в іпотеку належне їй на праві власності нерухоме майно: земельну ділянку площею 0,1500 га, земельну ділянку площею 0,0859 га та будинок АДРЕСА_1.

25 листопада 2011 року приватним нотаріусом вчинено виконавчий напис, яким в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_8 за кредитним договором від 27 червня 2008 року у розмірі 791 789 грн 55 коп. звернуто стягнення на предмет іпотеки, у тому числі на будинок АДРЕСА_1.

17 жовтня 2013 року відповідачам вручена вимога про добровільне звільнення будинку всіма мешканцями із зняттям з реєстраційного обліку.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), який є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Вирішуючи спір, апеляційний суд на зазначені вимоги закону увагу не звернув, у порушення ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України обставини справи з'ясував неповно, доводи апеляційної скарги належним чином не перевірив, не з'ясував, чи придбана спірний будинок за рахунок кредитних коштів, повернення яких забезпечено договором іпотеки, чи можливо виселити відповідачів без надання іншого житла та дійшов передчасного висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Ураховуючи, що допущені апеляційним судом порушення норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ч. 3 ст. 338 ЦПК Україниє підставою для його скасування із направленням справи на новий розгляд до апеляційного суду.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7, подану від імені ОСОБА_4, задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Харківської області від 29 січня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.П. Касьян Головуючий
Судді:В.І. Амелін Т.П. Дербенцева Д.О. Остапчук В.О. Савченко Судді: В.І. Амелін