Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/1371/16 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Доповідач Кривохижа В. І.
РІШЕННЯ

Іменем України

17.08.2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області в складі:

Головуючого: Кривохижі В.І.

Суддів: Бубличенко В.П. Сукач Т.О.

за участі секретаря Савченко Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Кіровоградського обласного центру зайнятості про поновлення на роботі, відшкодування середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою Кіровоградського обласного центру зайнятості на рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 25 квітня 2016 року,-

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2015 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до Кіровоградського обласного центру зайнятості про поновлення на роботі, відшкодування середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Зазначала, що її незаконно було звільнено з роботи в Світловодському міськрайонному центрі зайнятості, де вона безперервно працювала у відділі надання соціальних послуг з працевлаштування з 20 липня 1993 року до 31 грудня 2015 року, у зв»язку зі скороченням штатів за п.1 ст.40 КЗпП України. Уточнивши позовні вимоги, вона просила визнати наказ Державного центру зайнятості міністерства соціальної політики України по Кіровоградському обласному центру зайнятості №357-К/О від 24 грудня 2015 року незаконним, поновити її на посаді фахівця з питань зайнятості 1 категорії відділу організації працевлаштування населення Світловодського міськрайонного центру зайнятості, стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу та моральну шкоду в розмірі 6 000 грн.

Рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 25 квітня 2016 року позов задоволено частково. Визнано звільнення ОСОБА_2 незаконним та скасовано наказ Державного центру зайнятості міністерства соціальної політики України по Кіровоградському обласному центру зайнятості №357-К/О від 24 грудня 2015 року «Про звільнення ОСОБА_2М.». Поновлено ОСОБА_2 на посаді фахівця з питань зайнятості 1 категорії відділу організації працевлаштування населення Світловодського міськрайонного центру зайнятості з 24 грудня 2015 року. Стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу 13 315 грн., який обраховано без врахування податків та інших обов»язкових платежів за період з 24 грудня 2015 року по 25 квітня 2016 року, 500 грн. у відшкодування моральної шкоди та в дохід держави 1 148,15грн. судового збору.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду з ухваленням нового про задоволення вимог через неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та невідповідність фактичним обставинам справи. Зазначається, зокрема, що позивач звільнена з роботи законно з дотриманням відповідної процедури та ст.49-2 КЗпП України, вона попереджена про наступне звільнення за відсутністю вільних вакантних посад у відповідача та за відсутності переважного права на залишення на роботі.

Заслухавши доповідача, пояснення відповідача, його представників, які підтримували доводи скарги, позивача, її представника, які заперечували проти її доводів, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах, визначених ст.303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з таких підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Проте рішення суду зазначеним вимогам не відповідає.

Задовольняючи частково позовні вимоги та визнаючи звільнення незаконним, суд першої інстанції виходив з того, що на дату попередження позивача про звільнення їй не запропоновані наявні вакантні посади та відповідачем не доведено, що інші працівники мали більш високу кваліфікацію та продуктивність праці, або інші переваги, що зазначені в ч.2 ст.42 КЗпП України, по відношенню до позивача.

Однак з такими висновками суду погодитись не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до п.1 ч.1ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у звязку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Положеннями ст. 42 КЗпП України також передбачено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Частиною другою цієї статті передбачений перелік категорій працівників, яким надається перевага при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації в залишенні на роботі.

Пленум Верховного ОСОБА_3 України у п.19 постанови №9 від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів»(зі змінами) роз»яснив, що, розглядаючи трудові спори, пов»язані із звільненням за п.1 ст.40 КЗпП України, суди зобов»язані з»ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу, або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи користувався вивільнений працівник переважним правом на залишенні на роботі та чи був він попереджений за 2 місяці про наступне вивільнення.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач працювала у Світловодському міськрайонному центрі зайнятості з 20 липня 1993 року, а на посаді фахівця з питань зайнятості 1 категорії відділу організації працевлаштування населення з 2 березня 2015 року і згідно наказу №357-К/О від 24 грудня 2015 року Кіровоградського обласного центру зайнятості була звільнена 31 грудня 2015 року з займаної посади у зв»язку зі скороченням штатів за п.1 ст.40 КЗпП України (а.с.21-22, 35 т.1).

Відповідно до наказу Державної служби зайнятості (Центрального апарату) від 22 жовтня 2015 року №206 «Про затвердження граничної чисельності працівників державної служби зайнятості» зменшено граничну чисельність працівників Кіровоградської обласної служби занятості на 55 одиниць, в тому числі по апарату обласного центру зайнятості на 8 одиниць (а.с.148 т.1).

На виконання вищезазначеного наказу, враховуючи навантаження на фахівців, які виконують функції з працевлаштування населення, відповідачем прийнято наказ №143-Д-2015 від 28 жовтня 2015 року «Про зміну структури та штатного розпису Кіровоградської обласної служби зайнятості», були внесені зміни до структури та штатного розпису по Світловодському міськрайонному центру зайнятості з 1 січня 2016 року та виведено посаду фахівця з питань зайнятості 1 категорії відділу організації працевлаштування населення (а.с. 150 т.1).

Відповідно до наказу Кіровоградського обласного центру зайнятості від 29 жовтня 2015 року №260-К/О «Про попередження про наступне вивільнення працівників Світловодського міськрайонного центру зайнятості» позивач попереджена про наступне вивільнення 31 грудня 2015 року у зв»язку із скороченням чисельності (штату), зробивши особисто запис від 30 жовтня 2015 року щодо непогодження з ним (а.с. 34, 151-152 т.1).

Отже, відповідно до вимог ч.1 ст.49-2 КЗпП України не пізніше як за два місяці до звільнення відповідач повідомив позивача про наступне вивільнення у зв»язку із скороченням штатної одиниці, яку вона займає.

Згідно штатних розписів Світловодського міськрайонного центру зайнятості на 2015 рік у відділі організації працевлаштування населення передбачено дві штатні одиниці фахівця з питань зайнятості 1 категорії (а.с. 159,160 т.1), а згідно штатного розпису від 28 жовтня 2015 року, що вводиться в дію з 1 січня 2016 року (а.с.161 т.1, а.с.127,129 т.2), у відділі організації працевлаштування населення передбачено одну штатну одиницю фахівця з питань зайнятості 1 категорії і цю посаду займає ОСОБА_4, яка з 8 серпня 2013 року по 13 червня 2016 року знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (а.с.162,163 т.1).

Відповідно до ст.18 Закону України «Про відпустки» посада, яку займала ОСОБА_4, не підлягала виведенню зі штатного розпису.

За змістом ст. 42 КЗпП України коло працівників, серед яких визначаються особи, які мають переважне право на залишення на роботі, та які не мають такого права, стосується всіх працівників, які займають таку ж посаду.

Однак суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, вказаних вимог закону не врахував, та не звернув уваги на те, що фактично підлягала скороченню одна посада, яку займала позивач, тобто, одна особа, а тому не було перед ким визначати її переважне право на залишення на роботі, у зв'язку з чим прийшов до передчасного висновку щодо наявності переважного права у позивача на залишення на роботі.

Згідно довідки відповідача від 29 січня 2016 року №73 з 29 жовтня 2015 року по 31 грудня 2015 року у Світловодському міськрайонному центрі зайнятості вакантних посад не було (а.с.153), тобто, на час попередження та до звільнення позивача відповідач не мав можливості перевести її з її згоди на іншу роботу.

Висновки суду та посилання позивача і її представника щодо наявності вакантних посад провідного фахівця з питань зайнятості відділу організації працевлаштування населення, провідного юрисконсульта та фахівця з питань зайнятості 1категорії не ґрунтуються на доказах та суперечать матеріалам справи.

Так, з посади провідного фахівця з питань зайнятості відділу організації працевлаштування населення ОСОБА_5 звільнилася лише 1 листопада 2015 року і на цю посаду наказом відповідача від 21 жовтня 2015 року з 2 листопада 2015 року переведено ОСОБА_6 за її заявою про переведення на цю посаду ще від 16 жовтня 2015 року (а.с. 154-157 т.1 ).

Тобто, питання з переведенням ОСОБА_6 було вирішено відповідачем ще до прийняття рішень щодо зменшення чисельності працівників.

Крім того, відповідно до п.19 постанови Пленуму Верховного ОСОБА_3 України від 6 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»(зі змінами), суд не повинен обговорювати питання про доцільність перестановки (перегрупування) працівників.

Також була відсутня вакансія провідного юрисконсульта, оскільки згідно наказу від 29 жовтня 2015 року скорочувалась одна посада провідного юрисконсульта, яку займала ОСОБА_7, а провідний юрисконсульт ОСОБА_8 попереджалася про зміну істотних умов праці (а.с. 151, 206 т.1).

Не було в наявності і вакантної посади фахівця з питань зайнятості 1категорії, оскільки ОСОБА_6 з неї звільнена 2 листопада 2015 року (а.с. 157 т.1) і ця посада згідно наказу відповідача від 28 жовтня 2015 року та штатного розпису скорочувалася з 1 січня 2016 року (а.с.150 т.1, 129 т.2).

У судовому засіданні апеляційної інстанції представники відповідача уточнили про наявність допущеної описки в штатному розписі Світловодського міськрайонного центру зайнятості, затвердженому 28 жовтня 2015 року, щодо помилкового зазначення замість виведення посади фахівця з питань зайнятості 1категорії, зазначено провідний фахівець з питань зайнятості відділу взаємодії з роботодавцями, що підтверджується саме наказом Кіровоградського обласного центру зайнятості від 28 жовтня 2015 року №143-Д-2015 та доданими доказами (а.с.150 т.1,127-131 т.2).

Таким чином, відповідно до ч.2 ст.40, ч.3 ст.49-2 КЗпП України позивачу не було запропоновано іншу роботу у зв»язку із відсутністю наявних, тобто вакантних посад, що підтверджується копіями штатних розписів та довідкою Кіровоградського обласного центру зайнятості.

Правова позиція про те, що власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому саме наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо, викладена в постанові Верховного ОСОБА_3 України від 1 липня 2015 року у справі №6-491цс15.

До того ж безпідставним є посилання позивача та її представника щодо призначення позивача на посаду провідного юрисконсульта, враховуючи відсутність у неї стажу юридичної роботи, проти чого вони не заперечували, що не відповідає кваліфіційним вимогам до цієї посади (а.с.109-114, 125-126).

Матеріалами справи підтверджується і сторонами не заперечується, що профспілкова організація Світловодського міськрайонного центру зайнятості відсутня (а.с.217-219 т.1).

Викладене свідчить про те, що позивач відповідно до вимог ст.ст.40, 42, 49-2 КЗпП України 30 жовтня 2015 року попереджена про наступне вивільнення 31 грудня 2015 року у зв»язку із скороченням чисельності (штату) відповідачем, який не мав можливості перевести її, позивача, на іншу роботу.

Таким чином, будь-яких переконливих і безспірних доказів на підтвердження обставин, з якими як з юридичним фактом пов»язувались матеріально-правові вимоги, позивачем не надано, не містять їх і матеріали справи, а обставини, на які позивач посилалась, не є достатніми для висновку про наявність цивільно-правових підстав для визнання звільнення незаконним та поновлення її на роботі.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч. 1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ст.212 ЦПК України).

Враховуючи, що позивач звільнений з дотриманням вимог трудового законодавства, суд дійшов помилкового висновку про визнання звільнення незаконним та поновлення її на роботі.

Оскільки судом не встановлено порушень законодавства при звільненні позивача з роботи, не підлягають задоволенню і похідні вимоги щодо скасування наказу, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Інші доводи позивача та її представника цих висновків не спростовують.

Враховуючи, що судом першої інстанції не доведено обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, висновки суду не відповідають цим обставинам, неправильно застосовані норми матеріального права, відповідно до ст.309 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні всіх позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу задовольнити.

Рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 25 квітня 2016 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Кіровоградського обласного центру зайнятості про поновлення на роботі, відшкодування середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: В.І.Кривохижа

Судді: В.П.Бубличенко

ОСОБА_3