Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.08.2016 селище Оржиця

Оржицький районний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді Гришка О.Я.

при секретарі Федорині А.А.

з участю представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Оржиця Полтавської області цивільну справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Лукім'я", третя особа - відділ Держгеокадастру в Оржицькому районі Полтавської області, про визнання недійсними додаткових угод до договорів оренди землі, -

в с т а н о в и в:

Позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися 02 лютого 2016 року до Оржицького районного суду Полтавської області з позовами до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Лукім'я", третя особа: відділ Держгеокадастру в Оржицькому районі Полтавської області, про визнання недійсними додаткових угод до договорів оренди землі.

З позовних заяв вбачається, що позивачі є власниками земельних ділянок, які розташовані на території Лукімської сільської ради. Раніше належні їм земельні ділянки позивачі здавали в оренду відповідачеві, але строк цих договорів сплинув.

Позивачі вказують, що влітку 2015 року вони отримали від СТОВ «Лукімя» додаткові угоди до договорів оренди землі, зареєстровані у відділі Держкомзему у Оржицькому районі Полтавської області, які вони не укладали та підписи в яких їм не належать. Також із землевласниками не погоджувався розмір орендної плати та інші його умови.

Як вказують позивачі вони звернулись до відповідача із заявами про припинення державної реєстрації договорів, але їх заяви були залишені без відповідного реагування.

Посилаючись на те, що при укладенні додаткових угод не було враховано їх волевиявлення, позивачі просять суд визнати недійсними додаткові угоди до договорів оренди землі та стягнути з відповідача судові витрати.

Ухвалою суду від 24.05.2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 та ОСОБА_4були обєднані в одне провадження.

В судовому засіданні представник позивачів позовні вимоги позивачів підтримала повністю та просила їх задовольнити, в своїх поясненнях посилалася на обставини, викладені в позовній заяві.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечив, вказав, що висновок експерта має оцінюватись у сукупності з іншими доказами, якими є матеріали справи, що свідчать, що позивачі на протязі тривалого періоду отримували орендну плату від відповідача, не мали претензій з приводу існування договірних правовідносин. Крім того, по даному позову просить застосувати строки позовної давності, оскільки з моменту укладення договору та до дати звернення до суду пройшло більш як три роки. Представник відповідача також зазначив, що експертиза, висновок якої міститься в матеріалах справи, проводилась по екземплярах додаткових угод, які не оглядалися сторонами у цивільній справі, не зрозуміло у кого в розпорядженні були ці угоди, відсутні відомості про результати кримінального провадження, відсутні відомості чи не призначалися і чи не проводилися повторні, додаткові експертизи в рамках відповідного кримінального провадження, тому до вказаного висновку експерта необхідно відноситися критично. Представник відповідача зазначив, що обовязок доведення поважності причин пропуску строку позовної давності лежить на стороні позивачів, однак, на його думку, сторона позивача не надала жодних належних і допустимих доказів того, що про порушення своїх прав вони дізналися лише влітку 2015 року. На його думку факт направлення позивачами на адресу відповідача листів з вимогою припинити дію додаткових угод не є доказом того, що позивачі не знали раніше про порушення їх прав.

Представник третьої особи - відділу Держгеокадастру в Оржицькому районі в судове засідання не зявився, направив до суду клопотання, в якому просив суд провести розгляд справи без його участі.

Суд, заслухавши пояснення представника позивачів, представника відповідача, дослідивши докази, в тому числі поземельні книги спірних земельних ділянок, і давши їм належну оцінку, приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серія Р2 № 618320, виданого 21.12.2001 року Лукімською сільською радою Оржицького району Полтавської області, ОСОБА_4 є власником земельної ділянки, площею 3,34 га, що розташована на території Лукімської сільської ради Оржицького району Полтавської області та призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с.4).

Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серія Р2 № 621071, виданого 24.12.2001 року Лукімською сільською радою Оржицького району Полтавської області, ОСОБА_3 є власником земельної ділянки, площею 3,65 га, що розташована на території Лукімської сільської ради Оржицького району Полтавської області та призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с.62).

18 травня 2012 року укладено додаткову угоду до договору оренди землі №18 від 20 березня 2008 року, сторонами додаткової угоди зазначені ОСОБА_4 та СТОВ «Лукімя». Ця додаткова угода зареєстрована у відділі Держкомзему у Оржицькому районі 27 вересня 2012 року № 04072, кадастровий номер земельної ділянки 00090007 (а.с. 5).

25 липня 2012 року укладено додаткову угоду до договору оренди землі №93 від 16 квітня 2008 року, сторонами додаткової угоди зазначені ОСОБА_3 таСТОВ «Лукімя». Ця угода зареєстрована у відділі Держкомзему у Оржицькому районі 21 листопада 2012 року № 05002, кадастровий номер земельної ділянки 00030011 ( а.с. 63).

У висновку експерта за результатами експертизи № 213 від 10.02.2016 року, яка проведена у межах кримінального провадження № 0000364 вказано, що підписи у спірних додаткових угодах від імені ОСОБА_4 та від імені ОСОБА_3 в графі "Від Орендодавця", виконані не самими орендодавцями, а іншими особами (а.с.а.с 205-224).

З довідок, накладних, касових ордерів, карток рахунку вбачається, що позивачі отримували орендну плату за оренду земельних ділянок протягом 2012-2015 років, як грошовими коштами, так і натуроплатою (а.с.26-29, 84-94). У довідці СТОВ «Лукімя» вказано, що ОСОБА_3 протягом 2012-2015 років нараховувалася і виплачувалася орендна плата саме за оренду земельної ділянки з кадастровим номером 00030011 (з зазначенням відповідних сум за роками) (а.с. 84). У довідці СТОВ «Лукімя» вказано, що ОСОБА_4 протягом 2012-2015 років нараховувалася і виплачувалася орендна плата саме за оренду земельної ділянки з кадастровим номером 00090007(з зазначенням відповідних сум за роками).

ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у вересні 2015 року зверталися до СТОВ «Лукімя» із заявами, у яких повідомляли, що отримали оспорювані додаткові угоди і виявили, що вони підписані не ними, просили припинити їх дію (а.с. 8, 65-66). Матеріали справи не містять даних про відповідь з боку відповідача.

Відповідно до ч.ч.2, 3 ст. 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно ч. 2 ст. 297 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до частини першої ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Укладений договір визнається недійсним на підставі ст. 215 ЦК України при недодержанні сторонами вимог, встановлених частинами першою-третьою, пятою та шостою ст. 203 ЦК України. Згідно частини другої ст. 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Згідно ст.125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Відповідно до статті 13 Закону України «Про оренду землі», договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Згідно ч.1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Частиною 1 ст. 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю.

Згідно положень ч.1 ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних і юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналізуючи зібрані по справі докази, суд вважає, що матеріалами справи доведено, що позивачі спірні додаткові угоди не підписували, оскільки експертиза, яка була проведена у межах кримінального провадження належними та допустимими доказами не спростована. Вищевказаний висновок експерта суд оцінює як письмовий доказ, який стосується предмету спору.

Як зазначали позивачі, про факт існування оспорюваних угод їм стало відомо у серпні 2015 року після отримання примірників додаткових угод.

Разом з тим, позивачі не оспорюють факт отримання орендної плати упродовж 2012-2015 років. Строк дії договорів оренди, укладених між позивачем ОСОБА_4 та відповідачем закінчився у березні 2012 року, а між позивачем ОСОБА_3 та відповідачем у квітні 2012 року, отже вони як орендодавці, за умови добросовісного виконання своїх прав і обовязків за укладеними договорами, мали б вчинити дії з повернення у своє володіння і користування належних їм земельних ділянок, або ж діяти відповідно до вимог ст.33 ЗУ «Про оренду землі» щодо поновлення цих угод. Позивачами суду не надано жодних доказів у підтвердження того, що вони після закінчення строку дії укладених ними угод вчиняли будь-які дії стосовно своїх земельних ділянок, отже обєктивно мали дізнатися про порушення свого права у квітні-травні 2012 року.

Відповідно ст.257, ч.1 ст.261 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно з ч.1 ст. 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253, 255 ЦК України.

Як розяснено у пункті 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Для правильного застосування ч.1 ст.261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й обєктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав (правовий висновок Судових палат у цивільних та господарських справах Верховного Суду України, висловлений у постанові від 29 жовтня 2014 р. у справі № 6-152цс14).

Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 209, 212, 214 та 215 ЦПК України, ст. ст. 3, 15, 203, 215, 216, 218, 236, 256, 257, 260, 261, 267, 638 ЦК України, ст. 125 ЗК України, ст. 13 Закону України «Про оренду землі», суд, -

в и р і ш и в:

1. У задоволенні позову ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Лукім'я", третя особа - відділ Держгеокадастру в Оржицькому районі Полтавської області, про визнання недійсними додаткових угод до договорів оренди землі, відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга до апеляційного суду Полтавської області подається протягом десяти днів після проголошення рішення. Особи, які брали участь в справі, але не були присутні у судовому засіданні під час розгляду справи, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повне рішення складене 19.08.2016 року.

Суддя