АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції Волошин В.О.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 серпня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Кравець В.А.,

суддів: Іванченка М.М., Рубан С.М.

за участю секретаря Попандопало Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 26 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, третя особа: Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» Стрюкова Ірина Олександрівна про стягнення грошових коштів,

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив стягнути з відповідача 200 тис. грн.

В мотивування вимог посилався на те, що рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 28.08.2014р. по справі № 552/4829/13-ц стягнуто з ПАТ КБ «Надра» на його користь за депозитним договором №830099 від 22.04.2008 року, укладеним між ВАТ «КБ «Надра» (правонаступник - ПАТ «КБ «Надра») та ОСОБА_3, відсотки по вкладу за період з 6.05.10 року по 29.06.10 року у розмірі 70 273,97 грн. та 3% річних у розмірі 311,17 грн., а разом - 70 585,14 грн., за депозитним договором №832642 від 27.06.08 року відсотки по вкладу за період з 28.06.2009 року по 29.06.10 року у розмірі 166 578,78 грн. та 3% річних у розмірі 4 999,36 грн., а разом 171 578,14 грн.

12 червня 2015р. в офіційному друкованому органі - газеті «Голос України» № 103 (6107) було опубліковано оголошення про те, що відповідно до Постанови правління Національного банку України № 356 від 04.06.2015р. «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 05.06.2015р. № 113 про початок здійснення процедури ліквідації ПАТ «КБ «Надра» 05.06.2015року.

07 липня 2015р. він рекомендованим листом направив уповноваженій особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» Стрюковій І.О. заяву про визнання його кредитором ПАТ «КБ «Надра» на загальну суму 243 264,40 грн.

Проте, його не було включено в перелік вкладників на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду.

Листом № 22-7-2576 від 01.03.2016р. Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» повідомила, що відповідно до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» запитувані ним кошти не гарантуються Фондом, а є вимогою кредитора, що підлягає задоволенню за рахунок коштів, одержаних в результаті ліквідації та реалізації майна банку.

12.02.2016р. він звернувся до Фонду з вимогою, в якій просив відповідно до ст.ст. 26-27 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» включити його в перелік вкладників ПАТ «КБ «Надра» відшкодування за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 200 тис. грн. Станом на 08.04.2016р. відповіді він не отримав.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 26 липня 2016 року провадження у справі закрито на підставі п.1 ч.1 ст. 205ЦПК України, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Не погоджуючись з ухвалою суду, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу та направити справу до суду першої інстанції для продовження її розгляду, посилаючись на те, що суд постановив ухвалу з порушенням норм процесуального права, не з'ясувавши дійсні обставини спору.

Вказує, що в своєму позові він не оскаржує включення його в сьому чергу кредиторів, він оскаржує відмову відшкодування Фондом боргу в порядку ст. 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Заслухавши доповідь судді Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали , колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив із того, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Проте, в повній мірі з такими висновками суду погодитися не можна з огляду на таке.

За правилами ч.3 ст. 303 ЦПК апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 28.08.2014р. по справі № 552/4829/13-ц стягнуто з ПАТ КБ «Надра» на його користь за депозитним договором №830099 від 22.04.08 року, укладеним між ВАТ «КБ «Надра» (правонаступник - ПАТ «КБ «Надра») та ОСОБА_3, відсотки по вкладу за період з 6.05.10 року по 29.06.10 року у розмірі 70 273,97 грн. та 3% річних у розмірі 311,17 грн., а разом - 70 585,14 грн., за депозитним договором №832642 від 27.06.08 року відсотки по вкладу за період з 28.06.2009 року по 29.06.10 року у розмірі 166 578,78 грн. та 3% річних у розмірі 4 999,36 грн., а разом 171 578,14 грн.(а.с.5-12)

На підставі постанови Правління Національного банку України від 05.02.2015 № 83 «Про віднесення ПАТ КБ «Надра» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 05.02.2015 № 26 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ КБ «Надра», згідно з яким з 06.02.2015 запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ КБ «Надра».

Виконавча дирекція Фонду прийняла рішення № 85 від 23 квітня 2015 p. про продовження строків здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «КБ «Надра» до 05 червня 2015 p. включно та продовження повноважень уповноваженої особи Фонду на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «КБ «Надра».

Відповідно до постанови Правління НБУ від 04 червня 2015 р. № 356 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 05 червня 2015 р. № 113, «Про початок процедури ліквідації ПАТ «КБ «Надра» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку», згідно з яким було розпочато процедуру ліквідації ПАТ «КБ «Надра» та призначено уповноваженою особою Фонду на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Стрюкову Ірину Олександрівну строком на 1 рік з 05 червня 2015 p. до 04 червня 2016 р. включно.

07 липня 2015р. позивач рекомендованим листом направив уповноваженій особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» Стрюковій І.О. заяву про визнання його кредитором ПАТ «КБ «Надра» на загальну суму 243 264,40 грн. (а.с.13-16)

Листом № 22-7-2576 від 01.03.2016р. Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» повідомила, що відповідно до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» запитувані ним кошти не гарантуються Фондом, а є вимогою кредитора, що підлягає задоволенню за рахунок коштів, одержаних в результаті ліквідації та реалізації майна банку.(а.с.18)

Звертаючись до суду із позовом про стягнення 200 тис. грн., ОСОБА_1 вказував на те, що Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» незаконно відмовила у поверненні йому коштів, стягнутих з Банку на підставі рішення суду.

Процедура щодо виведення неплатоспроможного банку з ринку та питання запровадження і здійснення тимчасової адміністрації регулюються нормами Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон), який є спеціальним, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Згідно з ч. 5 ст. 36 Закону під час тимчасової адміністрації не здійснюється, зокрема, задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку.

Пунктом 1 ч. 6 ст. 36 цього Закону установлено, що обмеження, встановлене пунктом 1 частини п'ятої цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 4 Закону основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. На виконання свого основного завдання Фонд у порядку, передбаченому цим Законом, здійснює такі функції: веде реєстр учасників Фонду; здійснює заходи щодо організації виплат відшкодувань за вкладами в разі прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку; здійснює процедуру виведення неплатоспроможних банків з ринку, у тому числі шляхом здійснення тимчасової адміністрації банків, організовує відчуження активів і зобов'язань неплатоспроможного банку, продаж неплатоспроможного банку або створення та продаж перехідного банку.

Згідно з ч. 1 ст. 26 Закону Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день прийняття рішення Національним банком України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних та початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття того рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 тис. грн.

З дня призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб припиняються всі повноваження органів управління банку та наступають наслідки, встановлені ст. 46 Закону. Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб затверджує перелік вимог кредиторів, після чого задоволення цих вимог здійснюється в порядку черговості, встановленої ст. 52 вказаного Закону. Зокрема, вимоги вкладників - фізичних осіб у частині, що перевищує суму, виплачену Фондом, погашаються у четверту чергу.

За договорами, строк яких настав, на підставі п. 4 ч. 1 ст. 52 Закону фізичним особам - вкладникам перераховується 200 тис. грн.

У подальшому протягом 90 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 цього Закону уповноважена особа Фонду: 1) визначає суму заборгованості кожному кредитору та відносить вимоги до певної черги погашення; 2) відхиляє вимоги в разі їх не підтвердження фактичними даними, що містяться у розпорядженні уповноваженої особи Фонду, та, у разі потреби, заявляє в установленому законодавством порядку заперечення за заявленими до банку вимогами кредиторів; 3) складає реєстр акцептованих вимог кредиторів відповідно до вимог, встановлених нормативно-правовими актами Фонду.

Згідно з положеннями п. 4 ч. 1 ст. 52 Закону кошти, одержані в результаті ліквідації та реалізації майна банку, спрямовуються уповноваженою особою Фонду на задоволення вимог кредиторів-фізичних осіб у частині, що перевищує суму, виплачену Фондом у четверту чергу.

Аналіз наведених положень законодавства дає підстави для висновку, що в межах ліквідаційної процедури банку статусу кредитора набувають дві категорії осіб:

1) фізичні особи-вкладники у межах гарантованої Фондом суми відшкодування;

2) особи, вимоги яких заявлені протягом 30 днів з дня опублікування відомостей (про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку та призначення уповноваженої особи Фонду), та які акцептовані та включені до реєстру акцептованих вимог кредиторів відповідно до вимог, встановлених нормативно-правовими актами Фонду.

Відповідно до роз'яснень, викладених в абзаці 1 пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» (далі - постанова Пленуму Верховного Суду України № 2), вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд повинен виходити з того, що згідно зі статтею 124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а за частинами 1 і 2 статті 15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України (стаття 17) або ГПК України (статті 1, 12) віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі «Zand v. Austria» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів ». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що спір у цій справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративного суду. Проте, на думку колегії суддів Судової палати в адміністративних справах і Судової палати у господарських справах Верховного Суду України, що була викладена у постановах від 16 лютого 2016 року у справі №21-4846а15 та від 15 червня 2016 року у справі №826/20410/14, такий висновок не ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права з огляду на таке.

Частиною третьою статті 2 Закону України від 14 травня 1992 року № 2343-ХІІ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» передбачено, що законодавство про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом при розгляді судом справи про визнання неплатоспроможним (банкрутом) банку застосовується з урахуванням норм законодавства про банки і банківську діяльність.

У свою чергу, статтею 1 Закону № 2121-ІІІ передбачено, що цей Закон визначає структуру банківської системи, економічні, організаційні і правові засади створення, діяльності, реорганізації і ліквідації банків.

У пункті шостому статті 2 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VІ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» зазначено, що ліквідація банку - процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Виходячи із системного аналізу вказаних норм законодавства та враховуючи положення статті 12 Господарського процесуального кодексу України, можна дійти висновку, що на спори, які виникають на стадії ліквідації (банкрутства) банку, не поширюється юрисдикція адміністративних судів.

У справі, яка розглядається, суд встановив, що Банк знаходиться в процедурі ліквідації у зв'язку із визнанням його неплатоспроможним.

Суд першої інстанції на зазначені положення закону уваги не звернув, та дійшов помилкового висновку про те, що спір відноситься до юрисдикції адміністративних судів.

За таких обставин, на думку колегії суддів, спір, що виник між сторонами, повинен розглядатися за правилами господарського судочинства.

За наведених обставин та з урахуванням викладеного порушення судом попередньої інстанції норм процесуального права є підставою для скасування ухвали та закриття провадження у справі.

Згідно п.4 ч.1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про скасування рішення суду першої інстанції і закриття провадження у справі.

Отже, колегія суддів приходить до висновку про скасування ухвали суду та закриття провадження у справі з інших підстав, ніж ті що вказані в ухвалі суду першої інстанції.

Керуючись ст. 303, 313-315,317 ЦПК України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 26 липня 2016 року в справі скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, третя особа: Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» Стрюкова Ірина Олександрівна про стягнення грошових коштів - закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Головуючий

Судді