Ухвала

іменем україни

10 лютого 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Гончара В.П.,

Дербенцевої Т.П., Остапчука Д.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 26 листопада 2013 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 22 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 15 травня 2007 року між ним та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 1 000 доларів США у вигляді встановленого ліміту на кредитну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом. Посилаючись на неналежне виконання позичальником умов кредитного договору, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість у розмірі 4 222,76 доларів США, яка складається з: 1 527,73 доларів США - заборгованість за кредитом; 1 704,67 - заборгованість по процентам; 729,68 доларів США - комісія за користування кредитом; 62,58 доларів США - штраф (фіксована частина); 198,10 доларів США - штраф (процентна складова).

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 26 листопада 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 22 червня 2015 року, позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 31 640 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати зазначені судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК Українипідставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства.

Судами установлено, що 15 травня 2007 року між позивачем та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 1 000 доларів США у вигляді встановленого ліміту на кредитну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24% річних на суму залишку заборгованості за кредитом.

Згідно наданого банком розрахунку станом на 31 серпня 2014 року позичальник має заборгованість за кредитним договором у розмірі 4 222,76 доларів США, яка складається з: 1 527,73 доларів США - заборгованість за кредитом; 1 704,67 - заборгованість по процентам; 729,68 доларів США - комісія за користування кредитом; 62,58 доларів США - штраф (фіксована частина); 198,10 доларів США - штраф (процентна складова).

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_3 посилався на те, що кредитний договір не відповідає вимогам закону щодо форми та змісту, а отже такий договір слід вважати неукладеним. Крім того, позов подано поза межами позовної давності, яка має застосовуватись судом незалежно від заяви сторони у спорі.

Положеннями статті 204 Цивільного кодексу України закріплюється презумпція правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Тобто протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Чинне цивільне законодавство передбачає два види позовної давності - загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Спеціальна позовна давність встановлена законом для окремих видів вимог. Так, спеціальна позовна давність тривалістю в один рік передбачена, зокрема, для вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України.

Нормою частини третьої статті 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Тлумачення частини третьої статті 267 ЦК України, положення якої сформульовано із застосуванням слова «лише» (аналог «тільки», «виключно»), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження про те, що із цього положення виплаває безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі, позовна давність судом не застосовується.

Тобто цією нормою встановлені суб'єктивні межі застосування позовної давності, а саме передбачені випадки, до яких позовна давність не застосовується судом у зв'язку з відсутністю відповідної заяви сторони у спорі.

Таким чином, позовна давність, як загальна, так і спеціальна є диспозитивною, а не імперативною в застосуванні.

Виходячи з основних засад цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, принципу рівності правового регулювання окремого виду правовідносин і аналізуючи норми розділу V ЦК України «Строки та терміни. Позовна давність» у їх сукупності, слід дійти висновку про поширення норми частини третьої статті 267 ЦК України як на загальну, так і спеціальну позовну давність.

Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов'язана лише з наявністю про це заяви сторони.

Таким чином, суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України 6-738 цс15 від 24 червня 2015 року.

В матеріалах справи відсутня заява ОСОБА_3 про застосування строків позовної давності, яка подана до винесення місцевим судом рішення, згідно вимог частини третьої статті 267 ЦК України.

З огляду на зазначене, встановивши фактичні обставини справи, правильно визначивши, які правовідносини випливають із встановлених обставин справи, давши належну оцінку наявним у справі доказам в їх сукупності, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, виходячи з того, що банк виконав умови договору та надав ОСОБА_3 кредит, відповідачем умови кредитного договору виконувалися частково, у зв'язку з чим утворилась заборгованість; дійсність спірного договору останнім у встановленому законом порядку не оспорюється і такий недійсним не визнавався, тобто презумпція правомірності правочину не спростована, а тому створені кредитним договором обов'язки підлягають виконанню.

Необґрунтованими є і доводи касаційної скарги щодо незастосування судом наслідків спливу позовної давності. Судами установлено, що перебіг позовної давності переривався, у зв'язку з внесенням відповідачем 28 вересня 2011 року платежу за кредитним договором. Крім того, в матеріалах справи відсутня заява відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності, а тому суд за власною ініціативою не мав права застосувати позовну давність.

Статтею 337 ЦПК Українивизначено, що суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Наведені в скарзі доводи не відносяться до тих підстав, з якими процесуальне законодавство пов'язує можливість прийняття рішення щодо скасування або зміни оскаржуваних судових рішень.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги про неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права безпідставні.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 26 листопада 2013 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 22 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.П. Касьян Головуючий
Судді:В.І. Амелін В.П. Гончар Т.П. Дербенцева Д.О. Остапчук Судді: В.І. Амелін