АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 193/960/16-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/774/1335/К/16 ОСОБА_1
Категорія -48 (І) Доповідач Митрофанова Л.В.
У Х В А Л А

Іменем України

18 серпня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді: Митрофанової Л.В.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

за участі секретаря: Євтодій К.С.

за участі: представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3;

представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 11 травня 2016 року про задоволення заяви ОСОБА_4 про вжиття заходів забезпечення позову, -

В С Т А Н О В И Л А :

Ухвалою Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 11 травня 2016 рокузадоволено заяву ОСОБА_4 про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2.С. про поділ спільного майна подружжя.

Накладено заборону на відчуження автомобіля Renault Sandero1/6i реєстраційний номер НОМЕР_1, 2012 року випуску.

Відповідно до ч.9 ст.153 ЦПК України допущено негайне виконання ухвали суду.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставить питання про скасування ухвали суду першої інстанції, з постановленням нової про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову, посилаючись на те, що судом при постановлені ухвали не враховано, що позивачем не надано доказів необхідності накладення арешту на автомобіль, не доведено того, що відповідач має намір щодо здійснення будь-яких дій стосовно спільної сумісної власності.

Крім того, накладення арешту на автомобіль є неспівмірним із заявленими позовними вимогами, оскільки вартість спірного автомобіля не встановлена, а висновок експерта від 31.08.2015 року не відповідає дійсності, оскільки є застарілий.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи в провадженні Софіївського районного суду Дніпропетровської областізнаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2.С. про поділ спільного майна подружжя.

11.05.2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду із заявою в якій просила вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, яке є предметом спору та являється спільною сумісною власністю подружжя, а саме на автомобіль Renault Sandero1/6i реєстраційний номер НОМЕР_1, 2012 року випуску.

Задовольняючи заявлені вимоги щодо забезпечення позову ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості та того, що невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити подальше виконання рішення.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до частин 1, 3 ст. 151 ЦПК суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Відповідно до ч.5 статті 153 ЦПК України, про вжиття заходів забезпечення позову суд постановляє ухвалу, в якій зазначається вид забезпечення позову і підстави його обрання.

Відповідно до п.7 Постанови Пленуму ВСУ від 22.12.2006 за №9, ухвала про забезпечення позову постановляється в порядку, визначеному ст.209 ЦПК, і повинна включати мотивувальну частину, де поряд із зазначенням мотивів, із яких суд (суддя) дійшов висновку про обґрунтованість припущення про те, що невжиття заходів забезпечення може в майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення, наводиться посилання на закон, яким суд керувався при постановленні ухвали.

Відповідно до п.4 Постанови Пленуму ВСУ від 22.12.2006 за №9, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; зясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При цьому, при вирішенні питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності звязку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у звязку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Так, оскаржувана ухвала містить мотиви, із яких суд (суддя) дійшов висновку про обґрунтованість припущення про те, що невжиття заходів забезпечення може в майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення, тому колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції щодо необхідності задоволення заявлених вимог ОСОБА_4

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не надано доказів необхідності накладення арешту на автомобіль, не доведено того, що відповідач має намір щодо здійснення будь-яких дій стосовно спільної сумісної власності, відхиляються колегією суддів, та спростовуються позовними вимогами позивача, згідно яких між сторонами існує спір щодо поділ спільного майна подружжя, а саме спірного автомобіля, і тому відповідач під час вирішення спору має змогу розпорядитися ним на власний розсуд.

Вище наведеним спростовуються й доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не доведено того, що відповідач має намір створити перешкоди у здійсненні правосуддя та ускладнити розгляд справи.

Доводи апеляційної скарги про те, що накладення арешту на автомобіль є неспівмірним із заявленими позовними вимогами, оскільки його вартість не доведена, не можуть бути підставою для відмови в задоволенні заяви про забезпечення позову, оскільки між сторонами існує спір щодо розділу спільного сумісного майна, а саме автомобіля Renault Sandero1/6i реєстраційний номер НОМЕР_1, 2012 року випуску, тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність заборони вчиняти певні дії відносно вказаного автомобіля. В даному випадку встановлення вартості спірного автомобіля не має першочергового значення, оскільки позивач, згідно її позовних вимог, просить визнати за нею право власності на ? частину автомобіля, при цьому в її позові не міститься вимоги щодо відшкодування одній із сторін половини вартості автомобіля.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду постановлена з дотриманням норм процесуального права, висновки суду відповідають обставинам справи, тому, на думку колегії суддів, необхідно апеляційну скаргу відхилити, а ухвалу суду першої інстанції, на підставі п.1 ч.1 ст. 312 ЦПК України, залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п.1 ч.1 ст. 312 ст.ст. 313-315 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Ухвалу Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 11 травня 2016 рокузалишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає, як така, що не перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Головуючий:

Судді: