Справа №705/6158/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 травня 2016 року м.Умань

Уманський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючої - судді Мазуренко Ю.В.

при секретарі Щербаковій Л.А.

за участю:

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Умань цивільну справу за позовом ОСОБА_3 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні житлом, виселення та вселення, -

В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2015 року ОСОБА_3 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_6 про усунення перешкод в користуванні житлом, виселення та вселення.

Ухвалою від 13.05.2016 року було задоволено клопотання позивача та замінено неналежного відповідача ОСОБА_6 на належного - ОСОБА_5.

Позовні вимоги позивач мотивувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ОСОБА_7. Після його смерті залишилося спадкове майно у вигляді квартири АДРЕСА_1. Під час шлюбу, який було розірвано у 2004 році, в них народився син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, який є спадкоємцем першої черги на майно свого батька ОСОБА_7. В позові вказано, що на підставі рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 24.12.2013 року ОСОБА_4 набув право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 07.06.2014 року. Ще одним власником 1/2 частини квартири є мати спадкодавця ОСОБА_5. Однак, позивач в позові зазначає, що на даний час її неповнолітній син ОСОБА_4 отримати можливість в повному обсязі володіти та розпоряджатися своєю власністю у вигляді квартири АДРЕСА_1 можливості не має, так як інший співвласник 1/2 частини цієї квартири самовільно і без будь - якої згоди та попередження іншого співвласника, вселила у вказану квартиру невідомих їй людей, тобто фактично здала вказану квартиру в оренду. При цьому орендатори вказаної квартири весь період часу після смерті спадкодавця ОСОБА_7, наскільки їй відомо, постійно користуються водою, побутовим газом і електроенергією, не оплачуючи її та створюючи заборгованість по сплаті за комунальні послуги, чим наражають її сина на примусове відключення квартири від постачання води, побутового газу і електроенергії. В даному випадку її син ОСОБА_4 не надавав права розпоряджатися його 1/2 частиною квартири АДРЕСА_1 та надавати одноособово права тимчасово проживати у вказаному житлі посторонніх осіб. На її неодноразові вимоги надати у користування вказану квартиру неповнолітньому ОСОБА_4, відповідач в категоричній формі відмовила, в зв'язку з чим вона і вимушена звернутися до суду за захистом прав та інтересів свого сина ОСОБА_4 з відповідним позовом.

Позивач ОСОБА_3, будучи належним чином повідомлена про день та час розгляду справи, - в судове засідання не з'явилася. Однак на адресу суду подала заяву, в якій просила розгляд справи проводити у її відсутність, за участю її представника, який діє згідно довіреності - ОСОБА_1.

Представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_1 в судовому засіданні позов підтримав, просив суд його задоволити з підстав викладених в позовній заяві. Вказував, що ОСОБА_4, як власник, має законне право на користування, володіння та розпорядження, своєю 1/2 часткою квартири АДРЕСА_1. Однак реалізувати своє право, тобто проживати в вищезгаданій квартирі не має можливості, так як інший співвласник 1/2 частини цієї ж квартири - ОСОБА_5 чинить перешкоди у користуванні його власністю. На цій підставі просив суд: виселити з квартири АДРЕСА_1 невідомих осіб, що самовільно, без згоди власника 1/2 частини цієї квартири ОСОБА_4, зайняли її та на даний час там незаконно проживають; вселити ОСОБА_4 та ОСОБА_3 в вказану квартиру; зобов'язати ОСОБА_5, власника 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 не вчиняти перешкод в користуванні квартирою ОСОБА_4 та ОСОБА_3 та стягнути з відповідача на її користь сплачений судовий збір.

Відповідач ОСОБА_5 та її представник ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнали. На адресу суду ОСОБА_5 подала заперечення, в якому вказала, що в листопаді 2011 року ОСОБА_5 придбала однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, де почала проживати. ІНФОРМАЦІЯ_4 помер її син - ОСОБА_7, батько ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Вона з дотриманням встановленого законом 6-тимісячного строку подала заяву про прийняття спадщини до Уманської міської державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини. Як з'ясувалось, до числа спадкового майна входила зазначена вище квартира, власником якої був ОСОБА_7, тобто покійний син оформив квартиру на себе, без її відома. Проте, вказану квартиру купувала саме вона, сплачувала продавцеві власні та позичені кошти, (передавала гроші продавцю за квартиру при свідках з рук в руки), вказане підтверджували на суді і попередній власник квартири, і представник агентства нерухомості, інші свідки та письмові докази, тощо). У зв'язку з цим вона змушена була захищати свої права в судовому порядку. Рішенням Уманського міськрайонного суду від 20.08.2012 р. було задоволено її позов до ОСОБА_8 (попереднього власника квартири) та визнано за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1, судове рішення вступило в законну силу. 10.09.2012р. між нею та ОСОБА_6 був укладений Договір купівлі-продажу згаданої квартири та, відповідно, була проведена державна реєстрація цієї квартири на ім'я останньої. ОСОБА_9 набула право власності та розпоряджалась квартирою на свій розсуд. Згодом її бувша невістка ОСОБА_3 звернулась з апеляційною скаргою до Апеляційного суду Черкаської області про скасування судового рішення, згідно якого за ОСОБА_5 було визнано право власності на спірну квартиру. Рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 21.12.2012 p., рішення Уманського міськрайонного суду від 20.08.2012 р. - скасоване. Рішенням Уманського міськрайонного суду від 25.03.2013 р. за позовом ОСОБА_3 було визнано недійсним і договір купівлі- продажу квартири АДРЕСА_1, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, що посвідчений 10.09.2012 р. приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Черкаської області Животовською Н.Г.. Після того ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом про визнання за її сином ОСОБА_4 права власності на 1/2 частину спірної квартири в порядку спадкування після смерті ОСОБА_7, заочним рішенням Уманського міськрайонного суду від 24 грудня 2013 p. даний позов було задоволено та визнано за ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, як спадкоємцем за законом після смерті ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 (при цьому ОСОБА_7 не мав такого спадкоємця). В червні 2014 року Реєстраційною службою Уманського міськрайонного управління юстиції Черкаської області право власності на 1/2 частини вказаної квартири зареєстровано за ОСОБА_4 на підставі заяви ОСОБА_3 та заочного рішення Уманського міськрайонного суду від 24.12.2013р.. Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 липня 2014 року заочне рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 24.12.2013 року та Ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 22.04.2014 року скасовано. Не дивлячись на це, ОСОБА_3 не звернулась до реєстраційної служби аби скасувати (анулювати) вище зазначену державну реєстрацію. Після смерті сина в цій квартирі досить тривалий час взагалі ніхто не проживав. Рішенням Уманського міськрайонного суду від 14 січня 2016 року у справі № 705/5880/15-ц, 2/705/263/16, яке вступило в законну силу, за нею визнано право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, як за спадкоємцем за законом, після смерті ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4. З тих пір по даний час вона одноособово постійно проживає у вказаній квартирі та користується своєю 1/2 частиною, іншого житла у неї немає. В запереченні наголошує, що ОСОБА_3 звернулася до голови ОСББ «Домовичок» та їй повідомлено, що крім ОСОБА_5 в квартирі ніхто не проживає.

При цьому, в судовому засіданні відповідач та її представник вказували, що ОСОБА_5 не вчиняла та не вчиняє будь-яких перешкод в користуванні та розпорядженні житлом ОСОБА_4, також вона не вчиняла та не вчиняє будь-яких дій на порушення прав та інтересів ОСОБА_3 та неповнолітнього ОСОБА_4. ОСОБА_5 не заперечує той факт, що її внук, ОСОБА_4, є власником 1/2 частини відповідної квартири, та не заперечує, щоб він вселився в спірну квартиру та проживав в ній, але без його матері ОСОБА_3.

Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення відповідача та представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 підлягають до часткового задоволення з огляду на їх часткову обґрунтованість.

Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 року, - ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4, батьками значаться: «… батько - ОСОБА_7; мати- ОСОБА_3 ….».

За результатом розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_3 в інтересах сина ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом - 24.12.2013 року Уманським міськрайонним судом було прийнято заочне рішення та визнано за ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, як спадкоємцем за законом ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.24-25).

На підставі вказаного рішення суду 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 була зареєстрована у Реєстраційній службі Уманського міськрайонного управління юстиції у Черкаській області за ОСОБА_4, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень серії НОМЕР_2 (а.с.9).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 16.07.2014 року було скасовано заочне рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 24.12.2013 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 22 квітня 2014 року, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с.26-27).

Заочним рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 29.01.2015 року позов ОСОБА_3 задоволено та визнано за ОСОБА_4, право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, як спадкоємцем за законом ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.118-119).

06.04.2015 року ухвалою Апеляційного суду Черкаської області відмовлено у прийнятті апеляційної скарги ОСОБА_6 на заочне рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 29.01.2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання права власності на частину квартири (а.с. 120).

14.01.2016 року рішенням Уманського міськрайонного суду позов ОСОБА_5 задоволено та скасовано запис про державну реєстрацію права власності ОСОБА_6 на квартиру АДРЕСА_1 від 23.10.2012 року, номер запису 6568 в книзі 74, номер витягу 35955239, зробленого Уманським виробничим відділком КП ЧООБТІ та визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, як за спадкоємцем за законом, після смерті ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4. Вказане рішення вступило в законну силу 26.01.2016 року ( а.с.58-60).

Відповідно до довідки № 63 виданої головою правління ОСББ «Домовичок» 23.10.2015р.,- ОСОБА_4 є власником 1/2 частини квартири по АДРЕСА_1, в даний час в квартирі проживають квартиранти, заселені без згоди власника ОСОБА_4 ( а.с. 10).

Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов проживання мешканців квартири АДРЕСА_1, складеного комісією у складі голови ОСББ та членів кооперативу 23.10.2015 року,-встановлено, що власником 1/2 частини квартири являється неповнолітній ОСОБА_4, інтереси якого представляє ОСОБА_3, на час перевірки потрапити в квартиру неможливо, у зв'язку з відсутністю ключів, на дзвінки та стукіт квартиру ніхто не відчиняє ( а.с.11).

Відповідно до довідки № 16 виданої головою правління ОСББ «Домовичок» 18.02.2016р. попередньому власнику квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_6, -ОСОБА_3, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4, крім викладених в заяві даних від 23.10.2015р. про наявність перешкод в розпорядженні вищевказаної квартири, виселенні невідомих їй осіб, та селені її та її сина ОСОБА_4, з іншими заявами більше не зверталась. На даний момент в даній квартирі ніхто не проживає ( а.с. 86).

Відповідно до довідки № 18 виданої головою правління ОСББ «Домовичок» 22.02.2016р.,- за адресою АДРЕСА_1, на даний час проживає ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 ( а.с. 87).

На підставі рішення Уманського міськрайонного суду від 14.01.2016 року, 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 була зареєстрована за ОСОБА_5, та 1/2 вищевказаної квартири - за ОСОБА_4, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна № 52823896 (а.с.90-91).

Відповідно до довідки № 35 виданої головою правління ОСББ «Домовичок» 16.05.2016р.,- за адресою АДРЕСА_1, на даний час проживає одноособово ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, крім неї у вказаній квартирі ніхто не проживає ( а.с. 110).

Як вбачається з повідомлень надісланих ОСОБА_3 на адресу ОСОБА_5,- комунальні послуги ОСОБА_3 буде сплачувати тоді, коли їй будуть надані ключі від вхідних дверей квартири АДРЕСА_1 і виселені звідти особи, які там на даний час проживають. ( а.с.111-114).

На адресу ОСОБА_5 було направлено листа, з проханням ОСОБА_3 надати останній ключі від вхідних дверей квартири АДРЕСА_1 (а.с.115-117).

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.41 Конституції України та п.2 ч.1 ст.3 та ст.321 ЦК України, ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків встановлених Конституцією та законом.

Норми зазначеної статті кореспондують положенням ст. 47 Конституції України, відповідно до якої кожен має право на житло. Право на житло означає перш за все право особи мати житло для власного проживання та для проживання членів її сім'ї.

Відповідно до ч.4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення, або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ст.358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Згідно ч. 1 ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Згідно ч.4 ст.156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 1, 2, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном.

При цьому суд враховує, що згідно зі ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» (надалі-Закон) де закріплено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального,культурного, духовного і соціального розвитку. Ст. 18 вказаного Закону закріплено право дитини на житло, вказано, що держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 р. (далі - Конвенція) встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється, як найкращому забезпеченню інтересів дитини. У ст. 16 Конвенції, зазначено, що кожна дитина не може бути об'єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте та сімейне життя, недоторканість житла та інше. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання. Ст.27 Конвенції закріплено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя необхідних для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку дитини. Держави-учасниці відповідно до національних умов в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів для надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом.

Вирішуючи даний спір, суд враховує правову позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 16 січня 2012 року, згідно якої у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Відповідно до ст.369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном.

Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні житлом, виселення та вселення - підлягають до задоволення, а саме в частині позовних вимог: усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_3 та її неповнолітнім сином ОСОБА_4 квартирою АДРЕСА_1 шляхом зобов'язання ОСОБА_5 не перешкоджати їм у здійсненні права користування квартирою АДРЕСА_1; вселити ОСОБА_3 та її неповнолітнього сина ОСОБА_4 в квартиру АДРЕСА_1; зобов'язати ОСОБА_5 передати ОСОБА_3 ключі від вхідних дверей квартири АДРЕСА_1 та стягнути з відповідача судові витрати.

Позов в частині вимог про виселення з квартири АДРЕСА_1 невідомих осіб, що самовільно, без згоди власника 1/2 частини квартири ОСОБА_4, зайняли її та на даний час там незаконно проживають,- не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, тому не підлягають до задоволення.

Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалене рішення, суд присуджує з іншої сторони понесені судові витрати пропорційно до задоволеної частини позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 58-60, 88,208, 209, 212, 214, 215, ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_3 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні житлом, виселення та вселення - задовольнити частково.

Усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_3 та її неповнолітнім сином ОСОБА_4 квартирою АДРЕСА_1 шляхом зобов'язання ОСОБА_5 не перешкоджати їм у здійсненні права користування квартирою АДРЕСА_1.

Вселити ОСОБА_3 та її неповнолітнього сина ОСОБА_4 в квартиру АДРЕСА_1.

Зобов'язати ОСОБА_5 передати ОСОБА_3 ключі від вхідних дверей квартири АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 сплачений нею судовий збір у розмірі 243,60 грн. (двісті сорок три гривні шістдесят копійок).

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Черкаської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, а особами, які беруть участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом 10-ти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Ю. В. Мазуренко