У х в а л а

іменем україни

24 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Касьяна О.П., Гончара В.П., Остапчука Д.О.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до державного підприємства «Кіровоградський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 01 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 28 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом, у якому просив скасувати накази 302/0 від 02 грудня 2014 року та 1/К від 10 лютого 2015 року державного підприємства «Кіровоградський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації», поновити його на роботі на посаді заступника начальника відділу державних випробувань засобів вимірювальної техніки та атестації вимірювальних лабораторій державного підприємства «Кіровоградський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації», стягнути заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 8 472,62 грн та 30 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

На обґрунтування своїх вимог посилався на ті обставини, що з 08 вересня 1984 року працював у державному підприємстві «Кіровоградський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації».

14 вересня 2011 року ОСОБА_4 переведено на посаду заступника начальника відділу державних випробувань засобів вимірювальної техніки та атестації вимірювальних лабораторій, а 10 лютого 2015 року на підставі наказу № 1/к його звільнено із займаної посади за ст. 40 КЗпП України у зв'язку із скороченням штату працівників.

Вважає, що звільнення проведено незаконно, з порушенням вимог чинного трудового законодавства, оскільки фактично скорочення штату працівників на підприємстві не відбулось, штатна чисельність працівників не змінилась, на підприємстві не проводилось жодної атестації робочих місць з метою перевірки та завантаженості робочого часу скорочуваних посад працівників, наказ про зміни у штатному розписі не був погоджений у Міністерстві економічного розвитку і торгівлі України на день ознайомлення позивача із наказом - 05 грудня 2014 року.

Крім того, порушено його переважне право на залишення на роботі, оскільки він має більш високу кваліфікацію і продуктивність праці порівняно з іншими працівниками, які залишилися працювати, регулярно підвищував свій професійний рівень, йому підприємством не було запропоновано жодної із двох нововведених посад (робочих місць), натомість запропоновано посади в інших структурних підрозділах за межами м. Кіровограда (Олександрія та Світловодськ). Вакантні посади на підприємстві у м. Кіровограді йому запропоновано не було.

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 01 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 28 жовтня 2015 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився апеляційний суд, повно та всебічно з`ясував обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та на підставі належно оцінених доказів, дійшов обґрунтованого висновку про те, що звільнення позивача у зв'язку із скороченням штату на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України проведено відповідачем з дотриманням вимог чинного трудового законодавства, оскільки скорочення чисельності штату відбулось у зв'язку з виробничою необхідністю, позивача було своєчасно за два місяці попереджено про скорочення посади, яку він займав та наступне звільнення, на підставі ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України запропоновано, враховуючи спеціальність, кваліфікації та досвід позивача, переведення на інші посади у даному підприємстві, від яких він відмовився, та звільнено за згодою профспілкового комітету підприємства, як передбачено ч. 1 ст. 43 КЗпП України.

Крім того, суди правильно виходили, що право переважного залишення позивача на роботі, визначене ст. 42 КЗпП України, в даному випадку застосовуватись не може, оскільки посада заступника начальника відділу державних випробувань засобів вимірювальної техніки та атестації вимірювальних лабораторій у штатному розписі підприємства була наявна тільки в кількості однієї штатної одиниці, яку й обіймав позивач.

При цьому судами правильно застосовано закон, що регулює правовідносини, які виникли між сторонами, оскаржувані судові рішення ухвалені з дотриманням норм процесуального права.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів, обґрунтовано викладених у мотивувальних частинах оскаржуваних судових рішень.

За таких обставин касаційну скаргу потрібно відхилити, рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 01 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 28 жовтня 2015 року залишити без змін.

Керуючись ч. 3 ст. 332, ст. 337 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 01 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 28 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: О.П. Касьян

В.П.Гончар

Д.О.Остапчук