Справа №489/4430/15-ц 09.08.2016 09.08.2016 09.08.2016
Провадження №22-ц/784/1874/16 Суддя по 1 інстанції Кокорєв В.В.
Категорія 27 Доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
Рішення

Іменем України

9 серпня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Шолох З.Л.,

суддів Довжук Т.С., Коломієць В.В.,

із секретарем судового засідання - Андрієнко Л.Д.,

за участю відповідача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_4»

на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 2 лютого 2016 року у справі

за позовом

публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_4» до ОСОБА_5, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а :

30 червня 2015 року публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський ОСОБА_4», яке є правонаступником відкритого акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_4» (далі ОСОБА_4), звернулося з позовом до ОСОБА_5 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором в солідарному порядку.

В обґрунтування позову позивач посилався на те, що 26 червня 2008 року укладено кредитний договір з ОСОБА_5, за умовами якого останній отримав кредит на придбання автомобіля в сумі 13 019,42 євро під 13,5 % річних строком до 25 червня 2015 року.

В цей же день, 26 червня 2008 року укладено тристоронній договір поруки між Банком, позичальником ОСОБА_5 та поручителем ОСОБА_2 За цим договором ОСОБА_2 зобовязався нести солідарну відповідальність перед банком разом з позичальником за його кредитним зобовязанням.

Позивач посилався на те, що строк повернення кредитних коштів у повному обсязі настав, проте позичальник неналежно виконав взяті на себе зобовязання, у звязку з чим утворилася заборгованість станом на 29 червня 2015 року в загальній сумі 159 548,06 грн., яку просив стягнути в солідарному порядку з позичальника та поручителя.

Заперечуючи проти позову ОСОБА_2 посилався на припинення його поруки з підстав, передбачених ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 2 лютого 2016 року задоволено позов Банку до ОСОБА_5 Стягнуто з ОСОБА_5 на користь Банку 159 548,06 грн. заборгованості за кредитним договором та 1 595,48 грн. судового збору на користь держави. Відмовлено у задоволенні позову Банку до поручителя ОСОБА_2

В апеляційній скарзі представник Банку, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог до поручителя, просив рішення в цій частині скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги Банку у повному обсязі.

В іншій частині рішення суду не оскаржується, тому не є предметом апеляційного розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які брали участь у справі, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог Банку до поручителя ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що його порука припинена, оскільки ОСОБА_4 пропустив шестимісячний строк звернення до суду, з урахуванням того, що останній щомісячний платіж за кредитним зобовязанням здійснено позичальником у серпні 2014 року, а до суду ОСОБА_4 звернувся 30 червня 2015 року.

Між тим, колегія не може погодитися з висновком суду першої інстанції про те, що порука ОСОБА_2 припинена у тому числі й у відповідній частині щомісячних зобовязань в межах шестимісячного строку.

Так, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст. 1054 ЦК України).

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником (ч. 1 ст. 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки ( частини 1, 2 ст. 554 ЦК України).

За змістом ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя.

Як вбачається із матеріалів справи, 26 червня 2008 року між Банком та ОСОБА_5 укладено кредитний договір для придбання останнім автомобіля. За умовами кредитного договору позичальник отримав 13 019,42 євро кредитних коштів під 13,5 % річних на строк до 25 червня 2015 року, а також зобовязався щомісячно, до 25 числа, сплачувати по 241 євро на погашення кредиту та процентів за його користування шляхом внесення ануїтентних платежів, згідно графіка погашення, який є невідємною частиною кредитного договору (а.с. 191-192).

Згідно із п. 4.3 кредитного договору у разі прострочення виконання грошового зобовязання більше ніж на 7 календарних днів, позичальник сплачує банку штраф у розмір 20 % від суми неналежно виконаного грошового зобовязання.

Відповідно до пунктів 5.1.1 5.1.3 кредитного договору, починаючи з 20 листопада 2008 року ОСОБА_4 підвищив процентну ставку за кредитним договором до 17,5 % річних, посилаючись на підвищення облікової ставки Нацбанку України та зростання вартості грошових ресурсів на міжбанківському кредитному ринку України (а.с. 195). ОСОБА_5 не отримав проект додаткової угоди про підвищення процентної ставки, який направлений йому рекомендованим листом за вказаною адресою проживання та реєстрації, проте достроково кредитні кошти не повернув (як це передбачено у разі незгоди) й здійснював щомісячні платежі у підвищеному розмірі (а.с. 186 зворот, 194,195).

Додатковою угодою до кредитного договору, підписаною сторонами 27 липня 2009 року, внесені зміни до договору щодо банківських реквізитів та адреси кредитора (а.с. 22).

В забезпечення кредитного зобовязання 26 червня 2008 року укладено договір застави транспортного засобу належного позичальнику ОСОБА_5 (а.с. 31-35), а також і тристоронній договір поруки, укладений 26 червня 2008 року між Банком, позичальником ОСОБА_5 та поручителем ОСОБА_2 (а.с. 23 -24).

Згідно із договором поруки ОСОБА_2 зобовязався нести солідарну відповідальність перед банком у тому ж обсязі, що й позичальник за його кредитним зобовязанням а також і додаткових угод до кредитного договору, які можуть бути укладені в майбутньому (пункт 1.1 договору поруки).

Відповідно до п. 3.3 договору поруки порука припиняється на підставах та у порядку, що передбачений чинним законодавством та цим договором.

У пункті 3.4 договору поруки сторони дійшли згоди про те, що будь-які зміни до кредитного договору, у тому числі і такі, що збільшують обсяг відповідальності поручителя, розповсюджуються на цей договір поруки і на поручителя і не є підставою для припинення поруки.

Пунктом 1.3 договору поруки передбачено, що він діє до повного виконання зобовязань за кредитним договором.

Отже, виходячи зі змісту договору поруки, поручитель надав згоду на збільшення обсягу відповідальності позичальника без укладання окремого договору, зазначивши, що таке не є підставою для припинення поруки (п. 3.4).

При цьому, враховуючи зміст п. 1.3 договору поруки, строк припинення поруки не встановлено, а тому порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя.

Як установлено судом, позичальник ОСОБА_5 (а відтак і поручитель) взяв на себе зобовязання повернути суму кредиту з відповідними процентами до 25 червня 2015 року, сплачуючи її частинами ( щомісячними платежами) згідно із графіком платежів, до 25 числа кожного місяця.

Таким чином, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобовязань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобовязання, яке виникло на основі договору.

Вимог про дострокове виконання умов кредитного договору ОСОБА_4 не висував й остаточний строк виконання кредитного зобовязання не змінював.

Як вбачається із розрахунку заборгованості, наданого Банком, позичальник ОСОБА_5 неналежно виконував умови кредитного договору, останній платіж за кредитним договором здійснено ним 7 серпня 2014 року (а.с. 7).

Згідно із розрахунком Банку (а.с. 5-7) заборгованість, яка утворилась за кредитним договором по закінченню його строку станом на 29 червня 2015 року становить 159 548, 06 грн., із яких:

-заборгованість по кредиту - 4 903,53 євро та заборгованість по процентам - 1 265,53 євро, а разом по кредиту та процентам = 6 169,06 євро, що еквівалентно 142 691,11 грн. (виходячи із курсу НБУ = 23,130122 грн. за 1 євро станом на 2 червня 2015 року);

-штраф 16 856,95 грн. (сплата якого передбачена в національній валюті).

25 червня 2015 року закінчився строк кредитного договору, 30 червня 2015 року (направлено поштою) ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом про стягнення кредитної заборгованості.

З метою врегулювання спору, безпосередньо перед зверненням з позовом до суду, ОСОБА_4 звернувся до відповідачів з вимогою про добровільне повернення коштів за кредитним зобовязанням в зазначеній в позові сумі 159 548,06 грн., яке не виконано (а.с. 9).

За своїм змістом така вимога не є вимогою про дострокове повернення кредитної заборгованості.

Виходячи з другого речення ч. 4 ст. 559 ЦК України, вимога до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобовязання за договором повинна бути предявлена у судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто упродовж шести місяців із моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами).

Отже, у разі непредявлення Банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобовязання в силу положень ч. 4 ст. 554 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобовязань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Разом з тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобовязань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобовязань.

Саме до цього зводяться правові висновки, викладені у постановах Верхового суду України у справах № 6-53цс/14 та № 6-41цс/14 від 17 вересня 2014 року, № 6 272цс/16 від 29 червня 2016 року, які є обовязковими для застосування в силу ст. 360-7 ЦПК України.

Вірно посилаючись на правовий висновок Верховного суду України, викладений у справі № 6-53цс/14, суд першої інстанції не врахував того, що порука ОСОБА_2 не припинена щодо відповідної частини зобовязань, зокрема в межах шестимісячного строку за період з 25 грудня 2014 року по 25 червня 2015 року.

Таким чином, розмір заборгованості поручителя, виходячи з наданого Банком розрахунку заборгованості за кредитним договором станом на 29 червня 2015 року (за період 25 грудня 2014 року по 25 червня 2015 року) становитиме 4 008,46 грн., із яких: 1 421,78 грн. - заборгованість за кредитом, 427,95 грн. - проценти за користування кредитом, штраф - 2 158,73 грн.

Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції на підставі п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню в частині відмови у задоволенні позову Банку до поручителя ОСОБА_2, з ухваленням в цій частині нового рішення про часткове задоволення позову.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з урахуванням розміру задоволених позовних вимог підлягають розподілу судові витрати.

Керуючись ст. ст. 303, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_4» задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 2 лютого 2016 року в частині відмови у задоволенні позову публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_4» до ОСОБА_2 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_4» 4008,46 грн. заборгованості станом на 29 червня 2015 року, із яких: 1421,78 грн. заборгованість за кредитом, 427,95 грн. - за процентами, 2 158,73 грн. штраф, на виконання солідарного зобовязання із ОСОБА_5, що виникло за кредитним договором, укладеним 26 червня 2008 року між ОСОБА_5 та публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський ОСОБА_4».

Стягнути з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_4» 730,80 грн. судового збору.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Судді: