Дата документу 14.03.2016
Справа № 501/2721/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 березня 2016 року Іллічівський міський суд Одеської області у складі:

головуючого судді Пушкарського Д.В.,

при секретарі Тимко М.Л.,

за участю:

представника третьої особи ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Іллічівського міського суду Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Державного підприємства «Іллічівський морський торговельний порт» (третя особа незалежна профспілка працівників ІМТП, профспілка робітників морського транспорту Іллічівського морського торговельного порту, спілка професіоналів докерів-механізаторів Іллічівського морського торговельного порту, ОСОБА_4, ОСОБА_5) про визнання незаконними та скасування наказів директора ДП «ІМТП» від 26 січня 2015 року №33 та №46/0 «Про переміщення працівників підприємства» в частині переміщення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 звернулась до Іллічівського міського суду Одеської області з вищевказаним позовом (а.с.2-4) в якому просить:

-Поновити строк ОСОБА_3 на оскарження наказу директора ДП «Іллічівський морський торговельний порт» від 26.01.2015 р. №33 «Про переміщення працівників підприємства» та наказу директора ДП «Іллічівський морський торговельний порт» від 26.01.2015 р. №46/0 про переміщення ОСОБА_3;

-Визнати наказ директора ДП «Іллічівський морський торговельний порт» від 26.01.2015 р. №33 «Про переміщення працівників підприємства» в частині виключення зі штатного розпису четвертого терміналу посади тальмана яку займала ОСОБА_3 незаконним та скасувати;

-Визнати наказ директора ДП «Іллічівський морський торговельний порт» від 26.01.2015 р. №46/0 про переміщення ОСОБА_3 незаконним та скасувати;

-Стягнути з ДП «Іллічівський морський торговельний порт» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 02.02.2015 р. по 21.04.2015 р.;

-Рішення в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць допустити до негайного виконання.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що на підставі спірних наказів, відповідач проводить збільшення робочих місць та штату працівників на третьому терміналі порту який ліквідується, шляхом виключення з штатного розпису структурних підрозділів порту певний перелік робочих місць та посад. В звязку із змінами в організації виробництва і праці, переміщає та зараховує її до штату іншого структурного підрозділу порту і надав їй роботу як працівнику третього терміналу на посаду тальмана третього терміналу, що не обумовлено умовами трудового договору який діє між нею та відповідачем. Такі дії відповідача позивач з посиланням на ст.32 та ч.1 ст.40 КЗпП України вважає як переведення і скорочення чисельності працівників та штату, яке потребує не тільки її згоди, а і її попередження не пізніш як за два місяці до впровадження відповідачем відповідних змін, а Незалежну профспілку працівників Іллічівського морського торгівельного порту членом якої вона є за три місяці.

Також позивач зазначила, що починаючи з 02.02.2015р. в звязку з її відмовою виконувати незаконний наказ, відповідач неправомірно не допускав її до роботи, обумовленою трудовим договором та не нараховував і не виплачував їй заробітну плату, що є також порушенням її трудових прав.

Відповідач проти задоволення позову заперечував (а.с.73-75,188) мотивуючи тим, що позивач пропустила строк позовної давності на оскарження наказу №46-О від 26.01.2015 р., а у звязку з виданням наказу від 26.01.2015 р. №33 на підприємстві ДП «ІМТП» не відбулося скорочення кількості посад, ні скорочення чисельності працівників, а також у відповідності до витягу з трудової книжки позивача вбачається, що позивача було саме переміщено зі збереженням посади з одного структурного підрозділу до іншого в межах одного підприємства відповідача. А також, відповідач з посиланням на судове рішення по цивільній справі №501/1574/15-ц за позовом ОСОБА_6 до ДП «ІМТП» зазначав, що даним рішенням встановлено, що на підприємстві відбулося саме переміщення а не переведення і ця обставина не підлягає доведенню так як зазначене рішення набрало законної сили.

Треті особи профспілка робітників морського транспорту Іллічівського морського торговельного порту, спілка професіоналів докерів-механізаторів Іллічівського морського торговельного порту, ОСОБА_4, ОСОБА_5 підтримали заперечення відповідача і просили в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі (а.с.156-159, 152-153).

Представник третьої особи Незалежної профспілки працівників ІМТП в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити.

Суд вислухавши пояснення сторін, дослідивши та перевіривши докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

22 серпня 2014 р. між відповідачем та профспілками (третіми особами по справі) було укладено угоду про співробітництво якою встановлюються соціальні гарантії працівників третього терміналу порту вразі їх переведення за їх бажанням до ТОВ «ТРАНСГРЕЙТЕРМИНАЛ» (а.с.15-17,127-131).

23 січня 2015 року відповідачем було видано наказ про зміни в організації виробництва та праці №28, відповідно до п.1 якого передбачено ліквідацію з 23.04.2015 р. структурного підрозділу «3 термінал» з усіма робочими місцями та посадами, що складають його штатний розпис (а.с.13, 197).

26 січня 2015 року відповідачем було видано наказ №33 про переміщення працівників підприємства відповідно до п.п. 1, 2 якого передбачено збільшення робочих місць та посад у структурному підрозділі порту «3 термінал» за рахунок виключення із штатних розписів інших структурних підрозділів порту перелік робочих місць та посад (а.с.10-11, 105-106).

26 січня 2015 року відповідачем було видано наказ №46-О про переміщення позивача на постійно в структурний підрозділ «3 термінал» на посаду тальмана третього терміналу, з оплатою за штатним розписом з багатозмінним цілодобовим режимом роботи (а.с.12,102).

21 квітня 2015 року відповідачем було видано наказ №227-О про переміщення позивача з 24.04.2015р. на постійно до спеціалізованого вантажного комплексу порту з оплатою за штатним розписом з багатозмінним цілодобовим режимом роботи (а.с.14, 183).

Відповідно до частини другої статті 32 КЗпП України вказано, що не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором. Власник або уповноважений ним орган не має права переміщати працівника на роботу, протипоказану йому за станом здоровя.

Отже, з урахуванням зазначеної норми, власник не має права вийти за межі трудового договору і його право на переміщення працівників обмежується умовами трудового договору: в межах цих умов переміщення можливе, поза ним протизаконне. Таким чином, при переміщенні діє принцип незмінності істотних умов договору, тобто залишаються незмінними всі суттєві умови трудового договору (спеціальність, кваліфікація, найменування посади).

Саме таку правову позицію встановив Верховний Суд України в Постанові від 16 грудня 2015 року, у справі №6-1178цс15, яка у відповідності до ст.360-7 ЦПК України є обовязковою для виконання усіма судами України.

Згідно з ч.3 ст.32 КЗпП України у звязку з змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовжені роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією та посадою. Про зміну істотних умов праці систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Відповідно до листа Міністерства праці та соціальної політики України від 07.04.2011 р. №114/06/187-11, скорочення штату являє собою зміну штатного розпису за рахунок ліквідації певних посад або зменшення кількості штатних одиниць за певними посадами.

Таким чином, виходячи з зазначених норм матеріального права, листата Міністерства праці та соціальної політики України та правової позиції Верховного Суду України, якщо при переміщені роботодавець допускає зменшення робочих місць та посад шляхом внесення змін до штатного розпису структурного підрозділу, де працівники за умовами трудового договору постійно працюють і займають відповідні посади, то таке переміщення є протизаконним та кваліфікується як переведення яке потребує згоди працівника.

Відповідно до п.2.14. Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників», від 29.07.2015р. записи про найменування роботи, професії або посади на яку прийнятий працівник, виконуються для робітників та службовців відповідно до найменування професій і посад, зазначених у «Класифікаторі професій».

Згідно з примітками 1 та 2 Додатка «В» Класифікатора професій ДК003:2010, затвердженого наказом Держспоживстандарту України, від 28.07.2010 р. №327, назви професій можуть бути розширені за потребою користувача термінами та словами, які уточнюють місце роботи, виконувані роботи, сферу діяльності за умови дотримання лаконічності викладення, якщо інше не передбачено у КП чи відповідних законодавчо-правових актах.

Окрім того, до професій (професійних назв робіт) можуть застосовуватися похідні слова за умови збереження галузевої та функціональної належності, кваліфікаційних вимог, виключення дублювання, збереження коду новоутвореної професії.

Відповідно до наказу начальника порту від 25.06.1990 р. №122/Л який фактично є трудовим договором, позивач була переведена в ДП «ІМТП» на постійне робоче місце в структурний підрозділ «четвертий район» нині «четвертий термінал» на посаду тальмана (а.с.8).

Таким чином, тальман у відповідності до умов трудового договору та Класифікатора професій є найменуванням посади яку займала позивачка і на яку вона надала згоду постійно працювати в ДП «ІМТП» на четвертому терміналі.

Як вбачається, з наказів №33 та №46/О від 26.01.2015 р., змін штатних розписів, при переміщені проводиться скорочення постійного робочого місця на четвертому терміналі яке займала позивачка і її переміщають на інше постійне робоче місце в інший структурний підрозділ «третій термінал» на посаду тальмана третього терміналу (а.с.95-96, 101 зв., 102, 105).

Тобто, скорочується та змінюється робоче місце та найменування посади які були обумовлені трудовим договором а саме наказом начальника порту від 25.06.1990 р. №122/Л, у відповідності до якого позивачка постійно працювала в ДП «ІМТП» на четвертому терміналі на посаді тальмана.

Таким чином в даному випадку відповідач при переміщені вийшов за межі умов трудового договору і провів переведення позивачки без її згоди з скороченням постійного робочого місця та посади обумовленого трудовим договором яку вона займала на четвертому терміналі, що є протизаконним.

Окрім того, відповідно до наказів №33 та №46/О від 26.01.2015 р. переміщення позивача носить постійний характер, що відповідно до ст.ст. 23, 24 КЗпП України кваліфікується як укладання нового трудового договору на невизначений строк.

Також, суд бере до у ваги, що Верховний Суд України Постановою від 16 грудня 2015 року, по цивільні справі №6-1178цс15, скасовуючи ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 20 квітня 2015 року та рішення Апеляційного суду Одеської області від 22 січня 2015 року, залишив в силі рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 28 жовтня 2014 року, яким наказ відповідача в аналогічних правовідносинах саме в частині постійного переміщення працівника визнаний незаконним та скасований.

Таким чином, у відповідності до вищезазначених норм трудового законодавства та правової позиції Верховного Суду України переміщення не може бути постійним так як позивачка, у відповідності до умов трудового договору, а саме, наказу начальника порту від 25.06.1990 р. №122/Л про переведення, вже прийнята на постійно на четвертий термінал порту на конкретне робоче місце та конкретну посаду.

Відповідно до ст.21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, передбачені угодою сторін.

Згідно до ст.31 КЗпП України, власник або уповноважений на то орган не має права вимагати від працівника виконання роботи, не обумовленою трудовим договором.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України Трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірваний власником або уповноваженим на то органом у випадку змін в організації виробництва та праці, втому числі при скороченні чисельності або штату працівників.

Як вбачається з матеріалів справи (а.с.3, 20-65, 74 об., 103, 104) відповідачу було відомо про те, що позивач відмовилась від переміщення на третій термінал порту.

Таким чином, з урахуванням вище зазначених норм матеріального права, в разі відмови позивача від переміщення, відповідач зобовязаний був діяти в межах закону та невідкладно прийняти заходи щодо вивільнення позивача в установленому порядку або продовжити виконання та забезпечування умов нерозірваного трудового договору передбачених наказом начальника порту від 25.06.1990 р. №122/Л.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України яка викладена в Постанові від 09 грудня 2015 року по цивільній справі №6-2123цс15, вимушений прогул це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати.

Таким чином суд приходе до висновку, що саме з вини відповідача позивач, починаючи з 02.02.2015 р. по 21.04.2015 р., була позбавлена можливості працювати, так як відповідач не мав правових підстав утримувати її на підприємстві в разі її відмови від переміщення, яке у відповідності до наказу начальника порту №33 від 26.01.2015 р. також повязане зі змінами в організації виробництва і праці (а.с.105).

Що стосується доводів відповідача та третьої особи стосовно того, що нарахування заробітної плати відбувається на підставі табелів обліку робочого часу, з посиланням на судову практику (а.с.74 зв., 79-85,), а саме рішення від 24.10.2014 р. по справі №182/7172/13-ц, рішення від 17.12.2014 р. по справі №521/4094/13-ц, Ухвалу ВС України від 30.07.2008 р., то суд відноситься до них критично, так як ці рішення стосуються іншого предмету спору, де предметом спору є стягнення невиплаченої заробітної плати, а не визнання наказів про переміщення та звільнення незаконними, поновлення на роботі та стягнення заробітку за час вимушеного прогулу, виплата якого регулюється у порядку ст.235 КЗпП України.

Окрім того, у відповідності до ст.360-7 ЦПК України ці рішення не є прецедентним правом.

Також суд критично відноситься до доводів відповідача стосовно того, що накази №33 та №46/О від 26.01.2015 р. є законним з посиланням на ухвалу Іллічівського міського суду Одеської області від 23.03.2015 р. по справі №501/863/15-ц; ухвалу апеляційного суду Одеської області від 02.07.2015 р., справа №22-ц/785/4929/15,; рішення Іллічівського міського суду одеської області від 12.05.2015р. по справі №501/1574/15-ц за позовом Сніжинської (а.с.188, 77-78), так як на сьогоднішній день діє чітка і у відповідності до ст.360-7 ЦПК України обовязкова до виконання правова позиція Верховного Суду України яка зазначена в Постанові від 16 грудня 2015 року, у справі №6-1178цс15.

Відповідно до ч.3 п.32 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» N9 від 06.11.92р. зі змінами, у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи.

Згідно з п.5 Постанови КМ України «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» за №100 від 08.1995р. нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Відповідно до п.8 вищезазначеної Постанови, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів(годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Так відповідно до бухгалтерських довідок ДП «ІМТП» за Формою 2 (а.с.111), середній заробіток позивачки за час вимушеного прогулу складає:

В листопаді місяці 2014 р. заробітна плата складає 4734,59 грн., а в грудні 2014р. 8183,99 грн.

Загальна кількість робочих змін складає 42,625 р/з.

Середньоденний заробіток працівника складає (4734,59 +8183,99) : (21,125 + 21,500) = 303,07 грн.

Середня кількість робочих змін у місяць складає 42,625 : 2 = 21,31 робочих змін.

Кількість часу вимушеного прогулу з 02.02.2015р. по 21.04.2015р. складає 21,31 х 2 = 42,62 + 15,65 = 58,27 робочих змін.

Середній заробіток за час вимушеного прогулу складає 58,27 х 303,07 = 17659,88 грн.

Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу який підлягає стягненню з відповідача складає 17659,88 грн.

Відповідно до ч.7 ст.235 КЗпП України, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Враховуючи ту обставину, що позивач не ставила позовну вимогу про поновлення її на робоче місце з якого вона була незаконно переведена (а.с.4), то позовна вимога стосовно негайного виконання рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць задоволенню не підлягає.

Відповідно з ст.234 КЗпП України, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст.233 цього кодексу, суд може поновити ці строки.

Відповідно до ст.57 Конституції України, кожному гарантується право знати свої права і обовязки. Закони та інші нормативно-правові акти, що визначають права і обовязки громадян, мають бути доведені до відома населення у порядку встановленому законом.

Закони та нормативно-правові акти що визначають права і обовязки громадян, недоведені до відома населення у порядку встановленому законом, є не чинними.

Таким чином виходячи з зазначеної норми, обовязок стосовно розяснення працівникові його права на оскарження наказу в строки та порядку встановленому трудовим законодавством покладається виключно на роботодавця.

Саме таку правову позицію підтримав Верховний Суд України постановивши Постанову від 28.11.2011 р. по цивільній справа №6-64 цс 11 та Вищий Спеціалізований Суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ Ухвалою від 28.12.2011 р. по цивільній справі №6-46864ск11, залишаючи в силі рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 28.02.2011 р. по цивільній справі №2-215/11, де відповідач був учасником процесу, і саме ця правова позиція в силу ст.360-7 ЦПК України є обовязковою в даній категорії справ при вирішенні питань повязаних з поновленням строку позовної давності.

Позивач в правовому плані є необізнаною людиною, а відповідач ознайомлюючи її з наказами №33 та №46/О від 26.01.2015р. про переміщення працівників підприємства, не виконав свій обовязок та не розяснив в зазначених наказах право позивача, в разі незгоди, оскаржити ці накази у встановленому законом порядку (а.с.102,105-106).

Отже, суд приходить до висновку, що позивачем строк на оскарження наказу директора Державного підприємства «Іллічівський морський торговельний порт» від 26.01.2015 р. №33 «Про переміщення працівників підприємства» та наказу директора Державного підприємства «Іллічівський морський торговельний порт» про переміщення ОСОБА_3 від 26.01.2015 року №46/0 пропущено з поважних причин, і тому він підлягає поновленню.

Керуючись ст.ст.213-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до Державного підприємства «Іллічівський морський торговельний порт» задовольнити частково.

Поновити строк ОСОБА_3 на оскарження наказу директора Державного підприємства «Іллічівський морський торговельний порт» від 26.01.2015 р. №33 «Про переміщення працівників підприємства» та наказу директора Державного підприємства «Іллічівський морський торговельний порт» від 26.01.2015 р. №46/0 про переміщення ОСОБА_3.

Визнати наказ директора Державного підприємства «Іллічівський морський торговельний порт» від 26.01.2015 р. №33 «Про переміщення працівників підприємства» в частині виключення зі штатного розпису четвертого терміналу посади тальмана, яку займала ОСОБА_3, незаконним та скасувати.

Визнати наказ директора Державного підприємства «Іллічівський морський торговельний порт» від 26.01.2015 р. №46/0 про переміщення ОСОБА_3 незаконним та скасувати.

Стягнути з Державного підприємства «Іллічівський морський торговельний порт» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 02.02.2015 р. по 21.04.2015 р. в сумі 17659,88 грн.

Стягнути з Державного підприємства «Іллічівський морський торговельний порт» на користь держави судовий збір в розмірі 551,20 грн.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Одеської області через Іллічівський міський суд Одеської області протягом 10 днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час його проголошення, - протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Суддя