АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1958/16Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 47 ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддівОСОБА_3, ОСОБА_4
при секретаріОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу представника товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «ОСОБА_3» на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 21 червня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ТОВ «Агрофірма «ОСОБА_3» про розірвання договору оренди землі, зобовязання вчинити певні дії та стягнення заборгованості по орендній платі,

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_6 звернувся до суду із вказаним позовом, яким, з урахуванням подальших уточнень, просив розірвати договір оренди землі №65 від 06.10.2006, укладений між ТОВ «Агрофірма «ОСОБА_3» та позивачем, зареєстрований в Книзі реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №01-05-794-00022, зобовязати ТОВ «Агрофірма «ОСОБА_3» повернути належну позивачу земельну ділянку, площею 4,0786 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Оксанинської сільської ради Уманського району, та стягнути з відповідача на користь позивача 4699,95 грн. заборгованості по орендній платі за 2015 рік та 1480,48 грн. пені, а також стягнути 3000,00 грн. витрат на правову допомогу.

В обґрунтування вказав на те, що 06.10.2006 між ним та ТОВ «Агрофірма» ОСОБА_3» укладено договір оренди землі №65 відповідно до якого позивач надав, а відповідач прийняв в строкове платне користування земельну ділянку, площею 4,0786 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Оксанинської сільської ради Уманського району. Згідно п.6 цього договору його укладено на 10 років з 01.01.2007 по 31.12.2016. Відповідно до п.10 договору орендна плата вноситься до 01 грудня поточного року. Влітку 2015 року на адресу позивача відповідачем направлено не підписаний лист з повідомленням про те, що у звязку зі збільшенням нормативно-грошової оцінки землі та підвищення плати за оренду земельної частки (паю) необхідно перезаключити договір, або укласти додаткову угоду на оренду земельної частки (паю). На отриманий лист у вересні 2015 року позивач відповів про те, що укласти додаткову угоду він погоджується лише в межах строку передбаченого договором, тобто до 31.12.2016. Також в даному листі він запропонував виплатити відповідачу орендну плату за 2015 рік, однак відповіді від відповідача не надійшло, орендна плата яка повинна вноситись відповідачем до 01 грудня поточного року не надійшла. Вказані фактичні обставини стали підставами для порушення перед судом питання про розірвання договору оренди землі, стягнення заборгованості по орендній платі та пені.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 21.06.2016 позов задоволено повністю.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а також на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. В обґрунтування вказано на те, що позивач отримав від відповідача належну оренду плату, навіть зі значним перевищенням її розмірів, з урахуванням виплачених коштів та переданої йому сільськогосподарської продукції. Судом невірно вказано дату та номер реєстрації оспореного договору оренди землі. Суд невірно послався на Указ Президента України від 02.02.2002 №92/2002 «Про додаткові заходи щодо соціального захисту селян-власників земельних ділянок та земельних часток (паїв)», оскільки цей нормативно-правовий акт має рекомендаційний характер та є підставою для перегляду розмірів орендної плати, встановленої договором, а не для автоматичної зміни умов договору. Зміна умов договору оренди землі можлива лише за згодою сторін. Судом не враховано, що розмір витрат на правову допомогу, стягнутий на користь позивача, необґрунтований доказами.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які зявилися у судове засідання, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав та мотивів.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що оспорений договір оренди землі має бути розірвано за вимогою орендодавця у звязку з несплатою орендарем орендної плати в належному розмірі, що спричинило виникнення заборгованості та також рішенням стягнуто з відповідача оренду плату в розмірі, визначеному судом згідно до положень Указу Президента України за № 92/2002( з відповідними змінами).

Однак погодитися із правильністю таких висновків суду першої інстанції колегія суддів не може, виходячи з наступного.

При розгляді справи встановлено, що 06.10.2006 між позивачем, як орендодавцем, та ТОВ «Агрофірма «ОСОБА_3», як орендарем, укладено договір оренди землі №65, згідно п.п.1, 2 якого позивач надав, а відповідач прийняв в строкове платне користування земельну ділянку площею 4,0786 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Оксанинської сільської ради, Уманського району.

Вказана земельна ділянка належить позивачу на підставі державного акту на право власності на землю серії ЧР №142022.

Договір укладено на 10 років з 01.01.2007 по 31.12.2016 (п.6 договору). Згідно п.8 договору орендна плата у 2007 році становить 920,00 грн. на рік, у 2008 році 1030,00 грн. на рік, починаючи з 2009 року 1140,00 грн. на рік.

Пунктом 9 договору передбачено, що обчислення розміру орендної плати здійснюється без урахування індексів інфляції та зміни нормативної грошової оцінки землі. Відповідно до п.10 договору орендна плата вноситься до 01 грудня поточного року.

Пунктом 31 договору встановлено, що зміна його умов здійснюється у письмовій формі за взаємною згодою сторін: п.33 договору дія договору припиняється шляхом його розірвання за взаємною згодою сторін або рішенням суду на вимогу однієї зі сторін у випадку невиконання іншою стороною обовязків передбачених договором, а також з інших підстав, визначених законом.

На адресу позивача надійшов анонімний лист (без підпису автора), в якому було зазначено, що у звязку зі збільшенням нормативно-грошової оцінки землі до 156665,13 грн. та підвищенням плати за оренду земельної частки (паю) з 3% до 4,5%, нарахування та виплата орендної плати буде проводитись виходячи з 4,5% від нормативно-грошової оцінки землі в розмірі 156665,13 грн. Позивачу необхідно перезаключити договір, або укласти додаткову угоду на оренду земельної частки (паю).

Позивач надіслав відповідачу заяви від 28.09.2015 та повторно від 08.12.2015 про те, що він погоджується укласти додаткову угоду до договору оренди у межах строку його дії. У іншому випадку запропонував розірвати договір оренди. Також запропонував здійснювати йому виплату орендної плати з розрахунку 4,5% від нормативно-грошової оцінки землі.

Відповіді на свої звернення позивач не отримав.

Далі, як доведено відповідачем та не оспорюється позивачем, по договору оренди було сплачено орендної плати: у 2007 році 764,00 грн., у 2008 році 1030,00 грн., у 2009 році 714,49 грн., у 2010 році 419,25 грн., 500,00 кг пшениці вартістю 651,00 грн., 500,00 кг ячменю вартістю 651,00 грн., у 2011 році 2732,75 грн., у 2012 році 1536,00 грн., 550,00 кг пшениці вартістю 784,00 грн., 490,00 кг ячменю вартістю 880,00 грн., у 2013 році 3200,00 грн., 294,00 кг пшениці вартістю 411,60 грн., 700,00 кг ячменю вартістю 980,00 грн., у 2014 році 3560,00 грн., 711,00 кг пшениці вартістю 1208,70 грн., 825,00 кг ячменю вартістю 1402,50 грн., а всього на 20564,08 грн.

Так як позивач вважає, що відповідач має перед ним заборгованість по орендній платі за 2015 рік, він звертався до ТОВ «Агрофірма «ОСОБА_3» з листами про проведення розрахунку, однак відповіді на свої звернення також не отримав.

Згідно ч.ч.1, 9 ст.93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються законом.

Відповідно до ст. ст. 1, 2 ЗУ «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Згідно ст. 13 ЗУ «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 32 ЗУ «Про оренду землі» на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов'язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України.

Відповідно до п. «д» ч. 1 ст. 141 ЗК України підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата орендної плати.

Аналіз вищевказаних норм дає підстави суду зробити висновок про те, що разова невиплата орендної плати не може бути підставою для задоволення вимог про розірвання договору оренди землі.

Вищевикладене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 12.12.2012 у справі №6-146цс12, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для застосування судами України.

Отже, колегія суддів приходить до висновку про те, що у задоволенні позовних вимог про розірвання договору оренди землі у звязку з невиконанням його умов щодо сплати орендної плати слід відмовити за недоведеністю, а також слід відмовити у похідних позовних вимогах про зобовязання повернути земельну ділянку та про стягнення заборгованості по орендній платі.

Далі, відповідно до ст. 23 ЗУ «Про оренду землі» орендна плата за земельні ділянки, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, переглядається за згодою сторін. Згідно ст. 30 ЗУ «Про оренду землі» зміна умов договору оренди землі здійснюється за взаємною згодою сторін. У разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору оренди землі спір вирішується в судовому порядку.

З системного аналізу матеріалів даної справи та вказаних вище норм законодавства вбачається, що сторони договору оренди землі фактично не вносили до нього жодних змін, так як ніякі додаткові угоди до договору підписано не було, взаємної згоди щодо зміни умов договору сторони не досягнули. Спору між сторонами про внесення змін до договору оренди землі на розгляді в суді не було. Отже, мають діяти норми договору оренди землі у їх початковій редакції, у тому числі й щодо розмірів орендної плати.

Виходячи з засад пріоритетності законів над підзаконними актами, колегія суддів вважає помилковими висновки суду першої інстанції про те, що розмір орендної плати має визначатися з урахуванням Указу Президента України від 02.02.2002 №92/2002 «Про додаткові заходи щодо соціального захисту селян-власників земельних ділянок та земельних часток (паїв)» та становити 3% від нормативної грошової оцінки землі, так як відповідні зміни до договору оренди внесено не було, відповідно до вимог Закону України «Про оренду землі» та умов договору.

При цьому, в ході розгляду даної справи по суті спору, представник відповідача визнав факт невиплати позивачу ОСОБА_6 визначеної умовами договору орендної плати за 2015 рік в розмірі 1140 грн., мотивуючи це виплатою йому орендної плати за попередні роки в розмірах, більших ніж передбачено договором.

Згідно положень ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність обставин, що мають значення по справі, які суд вважав доведеними, порушення або неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Отже, виходячи з того, що умовами вищевказаного договору оренди не передбачено можливість зарахування сплаченої в більшому розмірі орендної плати в рахунок майбутніх платежів за договором та враховуючи визнання відповідачем факту порушення умов договору по внесенню орендної плати у визначенні сторонами строки та розмірах, колегія суддів приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позову в цій частині та стягнення з відповідача на користь позивача 1140 грн. орендної плати за 2015 рік.

Крім того, з відповідача, у відповідності до п.11.договру оренди від 06.10. 2016, має бути стягнута пеня у розмірі 0.3% від несплаченої суми за 105 днів прострочення, що становить 359,10 грн.

Стосовно до вимог щодо розподілу між сторонами судових витрат по справі , колегія суддів виходить з наступного.

Згідно п.2 ч.3 ст.79 ЦПК України до судових витрат включаються витрати на правову допомогу.

Відповідно до ч.ч.1, 5 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо суд апеляційної, касаційної інстанції чи Верховний Суд України, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Аналогічні розяснення надано судам у п.35 постанови Пленуму ВССУ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах».

Крім того, у п.п.47, 48 постанови Пленуму ВССУ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути, зокрема, адвокатом. Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК.

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Згідно ст. 1 ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Як вбачається з квитанції позивач заплатив адвокату ОСОБА_7 за надання правової допомоги у справі 3000,00 грн. та 569,41 грн. судового збору.

Згідно до матеріалів даної справи, адвокат ОСОБА_7 в якості представника позивача приймав участь у судових засіданнях в суді першої інстанції 19.04., 10.05., 01.06., 21.06., загалом протягом близько 141 хв., тобто розмір наданої правої допомоги належним чином підтверджується лише на суму 1198,66 грн.

Виходячи з цього, колегія суддів вважає за необхідне, на підставі ст. 88 ЦПК України - пропорційно до суми задоволених позовних вимог майнового характеру та позовних вимог немайнового характеру, у задоволенні яких відмовлено, стягнути з відповідача на користь позивача 612,56 грн. в рахунок відшкодування усіх понесених та документально підтверджених ним судових витрат по справі.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

апеляційну скаргу задовольнити частково.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 21 червня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «ОСОБА_7» про розірвання договору оренди землі, зобовязання вчинити певні дії та стягнення заборгованості по орендній платі - скасувати.

Позов ОСОБА_6 до товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «ОСОБА_7» про розірвання договору оренди землі, зобовязання вчинити певні дії та стягнення заборгованості по орендній платі задоволити частково.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «ОСОБА_7» на користь ОСОБА_6 1140 грн. заборгованості по виплаті орендної плати, 359,10 грн. пені; та 612,56 грн. - в рахунок відшкодування понесених ним судових витрат по справі.

В решті позову відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає чинності з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом 20 днів з дня проголошення.

Головуючий :

Судді :