У х в а л а

іменем україни

09 березня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Кафідової О.В., Колодійчука В.М., Фаловської І.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Рош Україна» про визнання наказів незаконними та їх скасування, поновлення на роботі на попередніх умовах оплати праці, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і моральної шкоди та покладання матеріальної відповідальності на винну службову особу, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 10 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 20 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_4 звернулась до суду із зазначеним позовом, у якому, з урахуванням уточнень позовних вимог, просила визнати незаконними та скасувати накази Товариства з обмеженою відповідальністю «Рош Україна» (далі - ТОВ «Рош Україна») від 12 червня 2014 року в частині, що стосується позивача, від 27 жовтня 2014 року та від 12 січня 2015 року; поновити її на посаді фахівця по роботі з ключовими клієнтами відділу маркетингу та продаж (діабет), з попередніми умовами оплати праці; стягнути з ТОВ «Рош Україна» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 237 352 грн, 500 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди, а також покласти на службову особу, що винна в її незаконному звільненні матеріальну відповідальність перед ТОВ «Рош Україна».

В обґрунтування своїх позовних вимог зазначала, що з 02 серпня 2010 року працювала фахівцем з просування продукції ТОВ «Рош Україна», з 03 червня 2013 року була переведена на посаду фахівця по роботі з ключовими клієнтами відділу маркетингу та продаж (діабет), при цьому основним місцем її роботи було місце її проживання у м. Донецьку.

12 червня 2014 року по електронній пошті вона отримала копію наказу ТОВ «Рош України» від 12 червня 2014 року про обмежений режим праці.

Наказом від 27 жовтня 2014 року їй, з 12 січня 2015 року було встановлено робочий час дві години на тиждень, з виплатою заробітної плати пропорційно відпрацьованого часу у розмірі 1 357 грн 90 коп.

Не погодившись продовжувати роботу на змінених наказом від 27 жовтня 2014 року умовах праці, вона оскаржила його, у зв'язку з чим наказом від 12 січня 2015 року її було звільнено із займаної посади на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України.

Враховуючи наведене, просила позов задовольнити.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 10 вересня 2015 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Донецької області від 20 листопада 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, правильно виходив з того, що законодавство не встановлює форму, у якій повинна бути висловлена незгода працівника від продовження роботи у зв'язку зі зміною істотних умов праці, а оскільки ОСОБА_4 не погодилась продовжувати роботу на змінених умовах праці, звільнення останньої відбулося з дотриманням вимог ст. ст. 32, 36 КЗпП України.

При цьому підстави для задоволення інших позовних вимог ОСОБА_4 відсутні, оскільки є похідними від зазначених вище вимог.

Встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Враховуючи наведене та керуючись положеннями ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити судові рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 10 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 20 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Кафідова

В.М. Колодійчук

І.М. Фаловська