АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа № 635/2216/13-ц Головуючий суддя І інстанції Шинкарчук Я. А.
Провадження № 22-ц/790/3918/16 Суддя доповідач Піддубний Р.М.
Категорія: «договірні правовідносини»
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2016 року м. Харків

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого: судді Піддубного Р.М.,

суддів: Гуцал Л.В., Трішкової І.Ю.,

за участю секретаря: Новокщонової І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 29 березня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3, про стягнення заборгованості за договором позики, -

встановила:

У березні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, мотивуючи який зазначив, що 24 березня 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено догорів позики, відповідно до умов якого остання отримала 60 000 доларів США та зобовязалась повернути вказану суму частинами не пізніше 24 березня 2011 року. 13 грудня 2012 року між ОСОБА_3, від імені якого на підставі довіреності діяла ОСОБА_4, та ОСОБА_1 було укладено договір відступлення права вимоги за вищевказаним договором позики. Посилаючись на те, що відповідачка взятих на себе за договором позики зобовязань щодо повернення боргу не виконала, ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 за офіційним курсом Національного банку України на день ухвалення рішення 60 000 доларів США основного боргу, 20 926 доларів США процентів за користування коштами, 6963 доларів США 3 % річних, а також 706 000 грн. неустойки за порушення грошового зобовязання за період з 24 березня 2009 року по 07 березня 2013 року.

ОСОБА_2 та її представники позов не визнали, заперечували проти його задоволення, посилаючись на те, що договору позики ОСОБА_2 з ОСОБА_3 не укладала, будь-яких коштів від нього не отримувала, крім того, заявили про застосування позовної давності.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 29 березня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким заявлений ним позов задовольнити.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, що зявилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належним чином посвідченої копії довіреності на підтвердження повноважень ОСОБА_4 на укладення від імені ОСОБА_3 договору відступлення права вимоги за договором позики від 24 березня 2009 року, а тому відсутні підстави для стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за цим договором.

Проте погодитись з такими висновками не можна з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають на підставах, встановлених ст. 11 цього Кодексу, зокрема договорів та інших правочинів (ч. 2 ст. 509 ЦК України).

Судовим розглядом встановлено, що 24 березня 2009 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено догорів позики, відповідно до умов якого остання отримала у власність 60 000 доларів США та зобовязалась повернути вказану суму частинами (по 2500 доларів США щомісяця) у строк до 24 березня 2011 року.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

В укладеному 24 березня 2009 року договорі позики зазначено: сторони зобовязання (позикодавець та позичальник), сума коштів, що передаються, а також вказано про те, що позичальник ОСОБА_2 отримала кошти від позикодавця ще до підписання цього договору.

Відповідно до висновків судово-почеркознавчої експертизи № 8415 від 31 жовтня 2013 року та повторної судово-почеркознавчої експертизи № 28/15 від 12 березня 2015 року підпис від імені ОСОБА_2 в договору позики від 24 березня 2009 року в графі «Позичальник», в рядку «Л.П.Вюник» виконано самою ОСОБА_2

13 грудня 2012 року між ОСОБА_3, від імені якого на підставі посвідченої начальником Харківського слідчого ізолятору довіреності діяла ОСОБА_4, та ОСОБА_1 було укладено договір відступлення права вимоги за вищевказаним договором позики.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 06 липня 2016 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання недійсними договору позики від 24 березня 2009 року та договору про відступлення права вимоги від 13 грудня 2012 року. Вказаним рішенням встановлено, що 24 березня 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до якого остання отримала у власність 60 000 доларів США та зобовязалась повернути їх не пізніше 24 березня 2011 року.

Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Частиною першої статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ст. 625 ЦК).

Отже, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом.

При цьому індекс інфляції, 3% річних від простроченої суми (стаття 625 ЦК України) та проценти за позикою (стаття 1048 ЦК України) підлягають сплаті до моменту фактичного повернення боргу.

28 березня 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою про застосування позовної давності.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Аналіз норм ст. 266, ч. 2 ст. 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

У справі, яка переглядається, судом установлено, що згідно з умовами договору позики (п. 1) позичальник зобовязаний здійснювати повернення позики частинами - щомісячними платежами в сумі 2500 доларів США.

Крім того, в п. 4 договору сторони передбачили, що порушення позичальником строку повернення предмету позики тягне за собою обовязок позичальника достроково повернути всю суму позики та сплатити неустойку в сумі 500 грн. за кожен день прострочення виконання зобовязання.

Оскільки умовами договору встановлені окремі самостійні зобовязання, які деталізують обовязок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обовязку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Оскільки ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом 07 березня 2013 року, позовні вимоги про стягнення суми основного боргу за договором позики, процентів за користування коштами та 3 відсотків річних за порушення зобовязання підлягають задоволенню в межах позовної давності за період з березня 2010 року по 07 березня 2013 року (день звернення до суду з позовом), а вимоги про стягнення неустойки - за період з березня 2012 року по 07 березня 2013 року.

Сама по собі відсутність в матеріалах справи копії довіреності ОСОБА_3, якою той уповноважив ОСОБА_4 на укладення договору відступлення права вимоги за договором позики, не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за цим договором, оскільки чинним законодавством, зокрема ст. 204 ЦК України закріплено принцип презумпції правомірності правочину, недійсність укладеного 13 грудня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 договору відступлення права вимоги законом прямо не встановлена, рішення про визнання його недійсним судом не ухвалювалося.

Отже, встановивши, що взятих на себе за договорами позики зобовязань щодо повернення боргу відповідачка не виконала, судова колегія дійшла висновку про наявність передбачених законом підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в межах позовної давності за період з 24 березня 2010 року по 07 березня 2013 року 32 500 доларів США основного боргу, що за офіційним курсом НБУ станом на час ухвалення рішення (1 долар США дорівнює 25,115141 грн.) становить 816 242 грн. 08 коп., 7 603 дол. США, що дорівнює 190 950 грн. 42 коп., - процентів за користування коштами, 2 384 дол. США, що дорівнює 59 874 грн. 50 коп., - трьох відсотків річних за той самий період, а також 182 500 грн. неустойки за 365 днів, що передували зверненню до суду з позовом.

З огляду на викладене, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

На підставі ч. 1 ст. 88 ЦПК України пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (42,9%) підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3 100 грн. судового збору.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 29 березня 2016 року скасувати, ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 24 березня 2009 року у розмірі 1 249 567 грн., яка складається з : 816 242 грн. 08 коп. основного боргу, 190 950 грн. 42 коп. процентів за користування коштами, 59 874 грн. 50 коп. трьох відсотків річних та 182 500 грн. неустойки.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 3 100 грн. (7 226 грн. 10 коп.)

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді