Справа №2-1625/1997 15.08.2016 15.08.2016 15.08.2016
Cправа №2-1625/1997 Суддя суду першої інстанції Кваша С.В.
Провадження №22-ц/784/1871/16 Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
УХВАЛА

Іменем України

15 серпня 2016 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого: Серебрякової Т.В.,

суддів: Галущенка О.І., Самчишиної Н.В.,

із секретарем судового засідання Лептугою С.С.,

за участі: представника позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_5,

особи, яка подала апеляційну скаргу ОСОБА_6 та її

представника ОСОБА_7,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_6 рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 21 жовтня 1997 року, ухваленого у цивільній справі за позовом ОСОБА_8, який діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_4, до ОСОБА_9 про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на ? частку квартири,

УСТАНОВИЛА:

ОСОБА_8 в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_4 звернувся до суду з вищевказаним позовом до ОСОБА_9 та просив встановити факт прийняття спадщини його неповнолітнім сином після смерті його бабусі ОСОБА_3, а також визнати за ним та відповідачем ОСОБА_9 право власності по ? частці у квартирі АДРЕСА_1.

Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 21 жовтня 1997 року, описку в якому виправлено ухвалою того ж суду від 27 липня 2015 року, встановлено факт прийняття спадщини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, після смерті ОСОБА_3, за її заповітом від 23 листопада 1993 року. Визнано за ОСОБА_4 та ОСОБА_9 право власності по ? частині квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування.

Відповідно до Акту про вилучення для знищення цивільних справ, розглянутих у судах першої інстанції від 21 травня 214 року за №16, вище зазначена цивільна справа була знищена, проте рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 11 вересня 2015 року було відновлено втрачене судове провадження №2-1625/1997.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_6, яка не брала участі у справі, подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким в задоволені позовних вимог відмовити.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційне провадження у справі, відкрите за апеляційною скаргою ОСОБА_6 слід закрити, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, у вересні 1997 року між ОСОБА_8, який діяв на той час в інтересах свого неповнолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_9 виник спір щодо спадкового майна - квартири АДРЕСА_2, яка належала їхнім батькам - матері ОСОБА_3 та батьку ОСОБА_10 на праві спільної сумісної власності згідно свідоцтва про право власності на житло від 22 лютого 1993 року, виданого Миколаївською міською службою приватизації державного житлового фонду на підставі розпорядження від 10 лютого 1993 року №1/7 (а.с.205).

23 листопада 1993 року ОСОБА_3 склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори та зареєстрований в реєстр за №3-5526, за яким на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: належну їй квартиру АДРЕСА_3 заповідала онуку ОСОБА_4. Одночасно вона зобов'язала ОСОБА_4 надати право довічного проживання в кімнаті жилою площею 9.9 кв.м. та користування кухнею, ванною, туалетом, коридором сину ОСОБА_9 (а.с.143).

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_3 померла. Згідно інформації Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області спадкова справа після її смерті відсутня (а.с.130 зв., 144 зв.).

09 лютого 1996 року ОСОБА_10 також склав нотаріально посвідчений заповіт, яким на випадок своєї смерті зазначену вище квартиру заповідав своєму сину ОСОБА_9. Одночасно зобов'язав останнього надати право довічного проживання в кімнаті житловою площею 10.4 кв.м. ОСОБА_4 (а.с.117).

ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_10 помер (а.с.110).

22 квітня 1997 року із заявою про прийняття спадщини до Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області звернувся ОСОБА_9 (а.с.114зв.-115). За його заявою зазначеною державною нотаріальною конторою була заведена спадкова справа за № 255/97 (а.с.113).

21 серпня 1997 року до тієї ж державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини звернувся ОСОБА_4, який діяв зі згодою батька ОСОБА_8 (а.с.211).

Свідоцтво про право на спадщину після смерті ОСОБА_10 державною нотаріальною конторою не видавалось.

Натомість, рішенням Заводського районного суду міста Миколаєві від 21 жовтня 1997 року встановлено факт прийняття спадщини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, після смерті - ОСОБА_3, за її заповітом від 23 листопада 1993 року, та визнано за ОСОБА_4 та ОСОБА_9 право власності по ? частині квартири АДРЕСА_4 в порядку спадкування.

Вирішуючи спір таким чином, як викладено у вищевказаному судовому рішенні, районний суд виходив з положень ст.549 ЦК України (в редакції 1963 року), а також з того, що ОСОБА_8, в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_4, продовжував проживати у спірній квартирі, розпорядився часткою спадкового майна після смерті обох спадкодавців, що не заперечувалось ОСОБА_9 в судовому засіданні.

ІНФОРМАЦІЯ_4 року помер ОСОБА_9, а 11 жовтня 2013 року помер ОСОБА_8 (а.с.95 зв.,164).

30 квітня 2013 року особа, яка подала апеляційну скаргу, звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_9, в якій зазначала, крім іншого спадкового майна, наявність частки спірної квартири (а.с.94 зв.), а 18 червня 2015 року подала до суду апеляційну скаргу (а.с.2-4).

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Відповідно до ст.55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Основним Законом України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом; кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (ч.1 ст.55 Конституції України). Відмова суду в прийнятті позовних заяв, скарг, оформлених відповідно до процесуального закону, є порушенням права на судовий захист, яке за ст.64 Конституції України не може бути обмежене.

У ст.129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно п.8 ч.3 ст.129 Конституції України однією із основних засад судочинства в країні є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Конституційний Суд України у Рішенні від 11 грудня 2007 року №11-рп/2007 зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

Конституційні гарантії захисту прав і свобод людини і громадянина в апеляційній та касаційній інстанціях конкретизовано в главах 1, 2 розділу V ЦПК України, де врегульовано порядок і підстави для апеляційного та касаційного оскарження рішень і ухвал суду в цивільному судочинстві.

Подаючи апеляційну скаргу, ОСОБА_6 посилалась на те, що 09 лютого 1996 року ОСОБА_10, що помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року, склав заповіт на сина - ОСОБА_9, який прийняв спадщину після смерті батька, до складу якої увійшла квартира АДРЕСА_4. Однак за життя, останній не отримав свідоцтво про право на спадщину.

ІНФОРМАЦІЯ_4 року її чоловік - ОСОБА_9, помер, після смерті якого відкрилась спадщина, яку вона не може оформити, оскільки рішенням суду від 21 жовтня 1997 року встановлено факт прийняття спадщини ОСОБА_4, після смерті ОСОБА_3, за заповітом від 23 листопада 1993 року. Визнано за ОСОБА_4 та ОСОБА_9 право власності по ? частині квартири АДРЕСА_5 в порядку спадкування. При цьому зазначала, що її чоловік з такими позовними вимогами до районного суду не звертався.

За такого, до відносин спадкування (після смерті ОСОБА_9) необхідно застосовувати законодавство, що діяло на час відкриття спадщини, тобто норми Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року, що набрав чинності 01 січня 2004 року.

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч.3 ст.1222, ч.1 ст.1220, ч. 1 ст. 1270 ЦК України).

Статями 1216, 1218 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до вимог ч.1 ст.292 ЦПК України сторони та інші особа, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

За змістом зазначеної статті право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі у справі, проте ухвалене судове рішення завдає їм шкоди, що виражається у несприятливих для них наслідках.

Такий висновок підтверджений у правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 03 лютого 2016 року у справі № 6-885цс15.

Втім, з роз'яснень п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року №12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» вбачається, що якщо при поданні апеляційної скарги особою, яка не має передбаченого ст.292 ЦПК України права на апеляційне оскарження, у тому числі особою, яка не брала участі у справі, про права та обов'язки якої суд першої інстанції питання не вирішував, подання скарги на ухвалу суду, що не підлягає апеляційному оскарженню, суддя-доповідач відповідно до цієї норми та частини третьої статті 297 ЦПК України постановляє ухвалу про відмову в прийнятті апеляційної скарги. Якщо зазначені обставини будуть встановлені після прийняття апеляційної скарги до розгляду, апеляційний суд постановляє ухвалу про закриття апеляційного провадження у справі за такою скаргою.

Отже, з системно - логічного аналізу викладених вище обставин, колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_6 не була учасником спірних правовідносин на момент ухвалення рішення Заводського районним судом міста 21 жовтня 1997 року, не була співвласником спірного нерухомого майна, питання про права та обов'язки останньої вказаним судовим рішенням не вирішувалися та до неї перейшло право на спірну квартиру в порядку спадкування лише після смерті її чоловіка ОСОБА_9, який про оскаржуване рішення знав, з ним погоджувався та в установленому на той час порядку не оспорював.

Будь-яких достатніх і належних доказів (ст.ст.57-59 ЦПК України) того, що оскаржуваним рішенням суду першої інстанції були порушені її майнові права суду не надано, і апеляційний суд їх теж не встановив.

За такого, оскаржуваним рішенням суду права ОСОБА_6 не були порушені, оскільки судовим рішенням було вирішено питання щодо спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_3 та ОСОБА_10, спадкоємцем яких остання не є, а тому, відповідно до положень ч.1 ст.292 ЦПК України та роз'яснень, викладених у п.8 зазначеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, апеляційне провадження у справі слід закрити.

Керуючись ст.ст.292,315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційне провадження, відкрите за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 21 жовтня 1997 року, ухвалене у цивільній справі за позовом ОСОБА_8, який діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_4, до ОСОБА_9 про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на ? частку квартири - закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: О.І. Галущенко

Н.В. Самчишина