Провадження № 2/359/735/2016
Справа № 359/293/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2016 року Бориспільський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді - Муранової-Лесів І.В.,

при секретарі - Шляхетко Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Борисполі Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_3, Бориспільська районна державна нотаріальна контора Київської області, про визнання недійсним ОСОБА_4 про право на спадщину, -

В С Т А Н О В И В :

14.01.2016 позивач ОСОБА_1 звернувся до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з даним позовом, в якому просив суд: визнати свідоцтво про право на спадщину за заповітом серії АВІ №492773 від 24 березня 2000 року, видане державним нотаріусом Бориспільської державної нотаріальної контори Київської області, зареєстроване в реєстрі за №599 (спадкова справа №73) на імя ОСОБА_5 на спадкове майно, а саме ? частину квартири під №11, що знаходиться в с.Рогозів вул.Вітчизняна будинок №7 Бориспільського району Київської області (а.с.1-3).

Свої вимоги позивач обґрунтовує наступним. 23 травня 1997 року за згодою свогобатька ОСОБА_6 він був зареєстрований і постійно проживавав в квартирі під №11, будинку №7 по вул.Вічизняній в с.Рогозів Бориспільського району Київської області, 27 вересня 1997 року він одружився та поселився у гуртожитку по вул.Вітчизняній, 5-а, кімната №7 в с.Рогозів Бориспільського району Київської області, але продовжував користуватися житловою площею батька. У грудні 1997 року йому стало відомо про приватизацію вищевказаної квартири, але про те, що його частки власності у квартирі не має, дізнався лише після смерті батька, який помер 23 вересня 1999 року. Позивач зазначає, що в 2001 році його мачуха ОСОБА_5 звернулась до Бориспільського міськрайонного суду Київської області із позовом про визнання його втратившим право користування жилим приміщенням, у звязку з чим він подав зустрічний позов до ОСОБА_5, Бортницького управління меліоративних систем і водного господарства про визнання недійсним ОСОБА_4 №1606 від 19 грудня 1997 року про право власності на житло, про вселення його в квартиру, а також, що рішенням Бориспільського міськрайонного суду від 18 жовтня 2001 року, залишеному в силі ухвалою колегії суддів Апеляційного суду Київської області від 27 грудня 2001 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 було відмовлено, а його зустрічний позов задоволено та визнано недійсним свідоцтво №1606 від 19 грудня 1997 року про право власності на квартиру АДРЕСА_1, відновлено ОСОБА_1 строк позовної давності для звернення в суд та вселено його у спірну квартиру.

Позивач також зазначає, що після смерті його батька, який помер 23 вересня 1999 року, відкрилась спадщина за заповітом на ? частину квартири АДРЕСА_1, яка належала спадкодавцю на підставі вищевказаного ОСОБА_4 про право власності №1606 від 19 грудня 1997 року, яку прийняла ОСОБА_5, що підтверджується оспорюваним позивачем ОСОБА_4 про право на спадщину за заповітом серії АВІ №492773 від 24 березня 2000 року, видане державним нотаріусом Бориспільської державної нотаріальної контори Київської області, зареєстрованим в реєстрі за №599 (спадкова справа №73). Посилаючись на вимоги чинного, на момент видачі ОСОБА_4 про про право на спадщину Цивільного кодексу України 1963 року та Цивільний кодекс України 2003 року, позивач зазначає, що , враховуючи, що ОСОБА_4 про право власності на квартиру, на підставі якого було видано оспорюване ним свідоцтво про право на спадщину, було визнано недійсним, у ОСОБА_5 відсутнє право на спадкування після смерті батька ОСОБА_6

В судовому засіданні позивач та його представник повністю підтримали заявлену позовну вимогу, просили суд позов задовольнити. На заперечення відповідача пояснили, що про оспорюване свідоцтво позивачу стало відомо у 2015 році, а саме, що він, маючи намір приватизувати спірну квартиру, звернувся до сільської ради, де дізнався, що право власності на ? частину квартири, яка була приватизована на його батька оформила на себе мати відповідача ОСОБА_5, після чого звернувся до БТІ, де при оформленні технічного паспорта на квартиру, отримав копію свідоцтва про право на спадщину, після чого звернувся до суду. Про смерті батька, складений ним заповіт, йому було відомо, за прийняттям спадщини він не звертався та стверджує, що під час розгляду справи у суді в 2001 року йому не було відомо, що було видано оспорюване свідоцтво про право на спадщину.

Відповідач ОСОБА_2 проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на те, що її мама була дружиною позивача, піклувалась про дітей чоловіка, в тому числі про позивача, проживала, була зареєстрована та разом з чоловіком приватизувала квартиру, в якій позивач не проживав та зареєструвався, коли вже були готові документи на приватизацію. В установленому порядку її мати після смерті чоловіка, оформила спадщину та зареєструвала право власності на підставі виданого їй у 2000 році свідоцтва про право на спадщину. 13 березня 2013 року її мати ОСОБА_5 померла, і вона в установлений законом строк звернулась до Бориспільської районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Вона вважає, що її мати в установленому законом порядку на підставі чинного на момент відкриття спадщини свідоцтва про право власності на квартиру, набула право власності на ? частину квартири в порядку спадкування. А також вважає, що позивач без поважних причин пропустив строк позовної давності, оскільки знав про відкриття спадщини після смерті батька, а також про видане на імя її матері спірне свідоцтво про право на спадщину, про видачу якого було зазначено в свідоцтві про право власності на квартиру, яке ним оспорювалось у 2001 році, та яке було предметом дослідження суду. З цих підстав просить у позові відмовити.

Представник відповідача ОСОБА_7 районної державної нотаріальної контори Київської області та третя особа ОСОБА_3 в судове засідання не зявилися, направили до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, відповідно до яких третя особа ОСОБА_3 позов підтримує, Бориспільська районна державна нотаріальна контора Київської області покладається на рішення суду (а.с.24,79).

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи та надані суду документи, матеріали витребуваних спадкових справ №284 за 2013 рік, відкритої після смерті ОСОБА_5, №73 за 2000 рік, відкритої після смерті ОСОБА_6, та даючи оцінку усім дослідженим в судовому засіданні письмовим доказам, суд прийшов до переконання, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з таких підстав.

Позивачу та представникам сторін судом було розяснено, що відповідно до вимог ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до вимог ст.10 ЦПК України судом було розяснено особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, та попереджено про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій.

В тому числі розяснено, що відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

В судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_1 згідно з даними його паспорта СК №560213, виданого 23 травня 1997 року Бориспільським МРВ ГУ МВС України в Київській області (а.с.12), з 23.05.1997 року зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_1.

19 грудня 1997 року Бортницьким управлінням зрошувальної системи було видано ОСОБА_4 про право власності на житло №1606 на підтвердження того, що квартира в АДРЕСА_2 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_6 та ОСОБА_5 (а.с.4,77-78). ОСОБА_4 було зареєстровано Бориспільському РБТІ 29.12.1997 року.

При цьому з наданого відповідачем ОСОБА_2 примірника ОСОБА_4 про право власності на житло (а.с.77-78) встановлено, що воно має відмітку Державного нотаріуса Бориспільської державної нотаріальної контори Київської області про те, що 24.03.2000 за р.№599 видано свідоцтво на право власності на спадщину за заповітом на ? частину квартири після померлого ОСОБА_6 на імя ОСОБА_5 (а.с.78).

Так, з дослідженої в судовому засіданні копії спадкової справи №73 за 2000 рік, яка була відкрита після смерті ОСОБА_6, встановлено, що 23.09.1999 року помер ОСОБА_6, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-БК №103466 (а.с.53).

На випадок своєї смерті ОСОБА_6 склав заповіт, посвідчений 21 вересня 1999 року секретарем виконавчого комітету Рогозівської сільської ради Бориспільського району Київської області, зареєстрований в реєстрі за №52, яким ОСОБА_6 на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження: все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось і взагалі все те, що йому буде належати на день його смерті і на що він за законом матиме право, заповів ОСОБА_5 (а.с.54).

24 березня 2000 року державним нотаріусом Бориспільської державної нотаріальної контори видане ОСОБА_4 про право на спадщину за заповітом, зареєстроване в реєстрі за №599, відповідно до якого на підставі заповіту, посвідченого виконкомом Рогозівської сільської ради Бориспільського району 21 вересня 1999 року за реєстровим №52, спадкоємцем зазначеного в заповіті майна гр.ОСОБА_6, який помер 23 вересня 1999 року, є його дружина ОСОБА_5, спадкове майно, на яке видане дане свідоцтво, складається з ? частини квартири під №11 що знаходиться в с.Рогозів, вул.Вітчизняна, будинок 7, належної померлому ОСОБА_6 на підставі ОСОБА_4 про право власності, виданого Бортницьким управління зрошувальної системи від 19 грудня 1997 року за №1606 та зареєстрованого в Бориспільському бюро інвентаризації 29 грудня 1997 року №167 (а.с.57)

З наданого відповідачем ОСОБА_2 примірника ОСОБА_4 про право на спадщину за заповітом ід 24 березня 2000 року, реєстровий №599, (а.с.76) встановлено, що воно має відмітку про реєстрацію в Бориспільському районному бюро технічної інвентаризації 28 березня 2000 року права власності на ? частину квартири АДРЕСА_3 за ОСОБА_5 на підставі даного свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Бориспільською держнотконторою 24.03.2000 року №599, а також про його реєстрацію в реєстрі Рогозівської сільської ради за №351 -06.04.2000 року.

З дослідженого в судовому засіданні рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 жовтня 2001 року по цивільній справі №2-2001 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про визнання втратившим право користування жилим приміщенням та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5, Бортницьке управління меліоративних систем водного господарства про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло та вселення, поновлення строку позовної давності на звернення в суд, яке набрало законної сили 27 грудня 2001 року (а.с.7) встановлено, що вказаним рішенням було задоволено зустрічний позов ОСОБА_1 та визнано недійсним свідоцтво №1606 від 19.12.1997 року про право власності на квартиру АДРЕСА_4, відновлено ОСОБА_1 строк позовної давності для звернення в суд.

За змістом вказаного рішення, вбачається, що в обґрунтування позовних вимог відповідач по вказаній справі ОСОБА_1 послався на те, що після смерті батька, позивачка повідомила йому, що він не включений в свідоцтво про приватизацію спірної квартири, а також вбачається, що він просив відновити строк позовної давності звернення до суду, оскільки він дізнався про порушення своїх прав в 1999 році (а.с.7)

Також встановлено, що 13 березня 2013 року ОСОБА_5 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть І-ОК №274291 від 13 березня 2013 року, виданим виконавчим комітетом Щасливської сільської ради Бориспільського району Київської області (а.с.36).

З дослідженої в судовому засіданні копії спадкової справи №284 за 2013 рік, відкритої після смерті ОСОБА_5 (а.с.35-51), встановлено, що особою, яка прийняла спадщину за заповітом є відповідач у даній справі ОСОБА_2 (а.с.35), а від третьої особи ОСОБА_3 31.08.2015 надійшла посвідчена 08 липня 2014 року секретарем Рогозівської сільської ради заява до Бориспільської районної державної нотаріальної контори про те, що він повідомляє, що не має право на обовязкову частку у спадщині (а.с.35-зворот).

Встановлено, що до позовної заяви позивачем додано технічний паспорт на квартиру №11 у житловому будинку №7 по вул.Вітчизняній в с.Рогозів, виготовлений 07.04.2015 року КП Бориспільської районної ради «Бориспільське районне бюро технічної інвентаризації» (а.с.9-10), а також копії вищезазначених ОСОБА_4 про право власності на житло №1606 від 19 грудня 1997 року (а.с.4) та ОСОБА_4 про право на спадщину за законом від 24 березня 2000 року (а.с.11).

Проте, дослідженням копій вказаних свідоцтв встановлено, що вони не відображають зворотного боку цих свідоцтв, на яких має місце відмітка про їх реєстрацію в порівнянні з відповідною копією ОСОБА_4 №1606, яка міститься в матеріалах спадкової справи, відкритої після смерті ОСОБА_6 (а.с.55,55-зворот) та копіями цих свідоцтв наданими відповідачем ОСОБА_8 (а.с.76-76-зворот,77-78).

Крім того, на приєднаних до позовної заяви копіях ОСОБА_4 про право власності на житло №1606 від 19 грудня 1997 року (а.с.4) та ОСОБА_4 про право на спадщину за законом від 24 березня 2000 року (а.с.11) відсутні будь-які відмітки про те, ким та коли були видані, ці копії, відсутнє посвідчення копій на відповідність оригіналу.

Будь-яких належних і допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що ці копії були отримані відповідачем в КП Бориспільської районної ради «Бориспільське районне бюро технічної інвентаризації», суду надано не було.

А отже доводи позивача про те, що про порушення своїх прав він дізнався з копій документів, отриманих у 2015 році в КП Бориспільської районної ради Бориспільське районне БТІ, належними і допустимими доказами не підтверджені, а надані позивачем копії ОСОБА_4 про право власності на житло №1606 від 19 грудня 1997 року (а.с.4) та ОСОБА_4 про право на спадщину за законом від 24 березня 2000 року (а.с.11) не є допустимими доказами, оскільки не відтворюють увесь документ та не містять відомостей про те, яким саме чином та коли саме позивачем були отримані ці копії.

Крім того, в судовому засіданні встановлено, що у 2001 році позивач ОСОБА_1 після смерті свого батька ОСОБА_6, яка настала у 1999 році, оспорював в судовому порядку свідоцтво про право власності на житло №1606 від 19 грудня 1997 року, яке таким чином було предметом дослідження Бориспільського міськрайонного суду Київської області у 2001 році.

Встановлено, що на момент розгляду вищевказаної цивільної справи за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про визнання втратившим право користування жилим приміщенням та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5, Бортницьке управління меліоративних систем водного господарства про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло та вселення, поновлення строку позовної давності на звернення в суд (а.с.7), відомості про реєстрацію права власності за ОСОБА_5 на ? частину квартири в порядку спадкування після смерті її чоловіка, батька позивача ОСОБА_1 ОСОБА_6 на підставі осопорюваного позивачем у даній справі ОСОБА_4 про право на спадщину за заповітом від 24 березня 2000 року, реєстровий №599, з 28.03.2000 року мались Бориспільському районному БТІ та з 06.04.2000 року в Рогозівській сільській раді, про що свідчать відмітки про реєстрацію в дослідженому в судовому засіданні оригіналі оспорюваного свідоцтва, наданого відповідачем ОСОБА_2, копія якого міститься в матеріалах справи (а.с.76).

Відповідно о вимог ст.71 Цивільного кодексу України 1963 року, що діяв на момент спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

За змістом ст.76 Цивільного кодексу України 1963 року перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу.

Відповідно до п.6 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року, який набрав чинності з 01 січня 2004 року, правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Так, за змістом ст.257, ч.1 ст.259 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки; перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до вимог ч.3 та 4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ч.5 вказаної статті, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Враховуючи, що позивачу ОСОБА_1 було з 1999 року відомо про смерть його батька ОСОБА_6 та про відкриття спадщини 23.09.1999 року, а також про ту обставину, що на квартиру АДРЕСА_5 у 1997 році було видано свідоцтво про право власності на житло і квартира приватизована на двох осіб з порушенням його прав, а також, що мати відповідача ОСОБА_5, яка була зареєстрована та проживала з батьком позивача та прийняла спадщину в установленому законом порядку, та враховуючи, що позивач у 2001 році оспорив вказане свідоцтво про право власності на житло, позивач у 2001 року міг та повинен був дізнатися про порушення його прав, а саме, про видачу оспорюваного ним ОСОБА_4 про право на спадщину за заповітом, на підставі якого ще у 2000 році відбулась реєстрація права власності належної батьку позивача частки у праві власності на квартиру за матірю відповідача - ОСОБА_5.

Таким чином, в ході судового розгляду було встановлено, що позивачем було порушено строк звернення з позовом до суду, та що він без будь-яких поважних причин тривалий час, протягом пятнадцяти років, з 2001 року по 2016 рік, не звертався до суду за захистом свого порушеного права, і відповідач ОСОБА_2 заявляє про застосування наслідків пропуску строків позовної давності.

При цьому позивач та його представник, яким було розяснено порядок застосування судом позовної давності та наслідки не вчинення процесуальних дій, не заявили клопотання про визнання поважними причини пропуску позовної давності, будь-яких належних і допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що пропущення позовної давності відбулось з поважних причин, суду також не надано та не зазначено джерел їх здобуття.

Відповідно до вимог ч.1 ст.204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, і позивач, який без поважних причин пропустив строк звернення з позовом до суду, позбавив себе можливості захистити своє порушене право шляхом визнання оспорюваного ОСОБА_4 про право на спадщину за заповітом від 24 березня 2000 року, реєстровий №599, недійсним.

З урахуванням викладеного в задоволенні позову слід відмовити у звязку зі спливом строків позовної давності, в наслідок чого відповідно до вимог ст.88 ЦПК України понесені позивачем витрати по сплаті судового збору (а.с.17) відшкодуванню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 11, 56, 60, 61, 88, 169, 209, 212, 214, 215 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_3, Бориспільська районна державна нотаріальна контора Київської області, про визнання недійсним ОСОБА_4 про право на спадщину - відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга Апеляційному суду Київської області через Бориспільський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які не були присутні у судовому засіданні під час оголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя І.В.Муранова-Лесів