Єдиний унікальний номер 219/945/16-ц Номер провадження 22-ц/775/1615/2016
Головуючий в 1 інстанції Давидовська Т.В.
Доповідач Азевич В.Б.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2016 року Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого-судді Азевича В.Б.,

суддів: Агєєва О.В., Новосьолової Г.Г.,

за участю секретаря Кіпрік Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмут Донецької області цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 21 липня 2016 року,-

В С Т А Н О В И В:

28 січня 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № DN81AR03110037 від 09 липня 2007 року в розмірі 518 403,01 грн., яка складається з: заборгованості: за кредитом в сумі 49 411,60 грн., за процентами за користування кредитом - 116 872,18 грн., з комісії за користування кредитом - 14 609,39 грн., пені за несвоєчасність виконання зобовязань за договором - 337 509,84 грн. Як на підставу своїх вимог позивач посилався на ті обставини, що 09 липня 2007 року між сторонами було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого відповідачу надано кредит у розмірі 59 002 грн. на термін до 08 липня 2014 року зі сплатою відсотків за користування кредитом. Проте, відповідач належним чином не виконує умови кредитного договору, у зв'язку з чим, позивач просив стягнути з позичальника заборгованість перед банком, яка станом на 25 січня 2016 року становила 518 403,01 грн. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 378 грн.

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 21 липня 2016 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № DN81AR03110037 від 09 липня 2007 року, а саме заборгованість за кредитом у сумі 15 000,15 грн., заборгованість за комісією - 3 229,66 грн.

У задоволенні позову в частині стягнення заборгованості за кредитом в сумі 34 411,45 грн., заборгованості за процентами за користування кредитом - 116 872,18 грн., заборгованості з комісії - 11 379,73 грн. та пені за несвоєчасність виконання зобовязань за кредитним договором - 337 509,84 грн. відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» витрати зі сплати судового збору в сумі 273,45 грн.

На вказане рішення суду позивачем подано апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення процентів в межах позовної давності в розмірі 19 435,58 грн. та ухвалити нове рішення у цій частині про задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк».

Обґрунтовуючи свої вимоги зазначає, що, оскільки на момент ухвалення рішення про звернення стягнення на предмет застави й на момент передання предмету застави в володіння позивача за актом прийому-передачі від 01.04.2010 року у відповідача було прострочення з пені, процентів, комісії в розмірі більшому ніж 44 000 грн., то відповідно п. 3.2 Кредитного договору навіть за умови реалізації предмету застави в квітні 2010 року погашення тіла кредиту в повному обсязі не відбулося б, а тому нарахування процентів на основну заборгованість є правомірним (ст. 1054 ЦК України), й в межах позовної давності становить суму 19 435,58 грн.

Вважає помилковими висновок суду, що позивачем здійснювалося нарахування процентів на пеню, отже рішення про відмову в стягненні процентів за користування кредитом є необґрунтованим та не відповідає вимогам ст. 613 ЦК України.

ОСОБА_2, належним чином сповіщений про час та місце розгляду справи, свого представника не направив.

Представник відповідача ОСОБА_3 просив відхилити апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід вихилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з наступних підстав.

Згідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено, що 09 липня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № DN81AR03110037, відповідно до умов якого відповідач отримала кредитні кошти на строк з 09 липня 2007 року по 08 липня 2014 року включно у вигляді невідновлювальної лінії у розмірі 59 002 грн. на наступні цілі: 40 500 грн. - на купівлю автомобіля, а також 34 грн. для сплати реєстрації предмету застави в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна, шляхом перерахування відповідно до п. 12 договору; на сплату страхових платежів за договором страхування Т3 № DN81AR03110037 від 09 липня 2007 року, договором особистого страхування №DN81LK03110037 від 09 липня 2007 року на строк до 08 липня 2008 року у сумі 1 903,50 грн., а також винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3 240 грн., та у розмірі 13 324,50 грн. - на сплату страхових платежів у випадках та згідно з порядком, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного Договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0.75 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, щомісячної винагороди у розмірі 50% від суми виданого кредиту на придбання автомобіля, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно п. 3.11 даного Договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно п. 6.2 даного Договору. (а. с. 7-9)

Відповідно до умов п. 7.1 Кредитного договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця починаючи з наступного місяця в період сплати позичальник повинен надавати ОСОБА_2 грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 966, 20грн. для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за Кредитом, за відсотками, винагороди з періодом сплати з «9» по «13» число кожного місяця.

На забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором 09 липня 2007 року між сторонами був укладений договір застави рухомого майна № DN81AR03110037 (далі Договір застави), згідно із умовами якого для забезпечення виконання зобовязань за вищевказаним Кредитним договором заставодавець передав у заставу заставодержателю транспортний засіб ВАЗ 210994-20, 2007 року випуску, номер кузова НОМЕР_1, державний номер НОМЕР_2, який належить заставодацю на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії РСА №934471 від 07 липня 2007 року. Заставна вартість предмету застави становить 40 500 грн., право застави виникає з моменту укладення договору. (а. с. 82-87)

Зазначені договори підписані сторонами із строком дії до повного виконання сторонами зобовязань за ними. (п. 5.1 та п. 27 відповідно)

Позивач зобов'язання за даним договором виконав у повному обсязі, а саме: надав відповідачу кредит у розмірі, передбаченому умовами Кредитного договору. Зазначений факт відповідачем у судовому засіданні не заперечувався.

Відповідач зобов'язання за вказаним договором не виконала, не надала своєчасно та у повному обсязі ОСОБА_2 грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом в сумі 49 411,60 грн. та комісією за користування кредитом в сумі 14 609,39 грн., що має відображення у розрахунку заборгованості за Кредитним договором. (а. с.4-6) Відповідачем вказаний розрахунок не спростований. Доказів погашення зазначеної заборгованості суду не надано.

За актом від 01 квітня 2010 року на виконання умов Кредитного договору з метою реалізації за ринковою вартістю і направлення коштів на погашення заборгованості в разі невиконання зобовязань перед ОСОБА_2 до 01 квітня 2010 року, відповідачем ОСОБА_2 був переданий заставний автомобіль, технічний паспорт на нього та комплект ключів. (а. с. 115)

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05 квітня 2012 року у справі №2/0417/3188/2012 звернуто стягнення на предмет застави вказаний автомобіль ВАЗ 210994-20 для задоволення грошових вимог за Кредитним договором у розмірі 162 844,38грн. станом на 20 грудня 2011 року. (а. с. 79-80)

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 квітня 2012 року розяснено рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05 квітня 2012 року щодо порядку його виконання, а саме щодо наявності права ОСОБА_2 вимагати передачу в заклад банку шляхом вилучення у відповідача належного йому на праві власності автомобіля марки «ВАЗ 210994-20», 2007 року випуску, номер кузова НОМЕР_1, державний номер НОМЕР_2 з правом продажу вказаного автомобіля ОСОБА_2 з укладенням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ, а також права вимагати надання ОСОБА_2 усіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. (а. с. 81)

Оскільки позивач оскаржує рішення суду першої інстанції лише в частині відмови у стягненні процентів за користування кредитом на суму 19 435,58 грн., тому суд апеляційної інстанції переглядає оскаржуване рішення в межах доводів апеляційної скарги банку.

Задовольняючи позов в цій частині частково, суд першої інстанції з посиланням на ст. 613 ЦК України виходив з того що, факт прийняття кредитором від боржника предмета застави для його подальшої реалізації, породжує для кредитора обовязок вчинити необхідні для цього дії протягом розумного строку (якщо відповідний строк не визначено законом або договором), а ухилення від учинення таких дій зумовлює виникнення прострочення з боку кредитора.

Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку про визнання неправомірними дій банку щодо нарахування процентів за кредитним договором, оскільки ухилення кредитора від реалізації предмета застави і неможливість вчинити боржникові аналогічні дії, спрямовані на задоволення вимог заставодержателя, має кваліфікуватися як невжиття заходів щодо зменшення збитків, завданих порушенням зобовязання та призводить до прострочення кредитора. Зобовязання з погашення тіла кредиту у такому разі не припиняються. При цьому суд посилався на правову позицію, що викладена в постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі №6-2387цс15.

Тобто суд визнав обґрунтованими вимоги в частині нарахування процентів за користування кредитом по квітень 2012 року включно, сума яких згідно розрахунку позивача складає 61 108,53грн.

Враховуючи положення п. 7.1 кредитного договору, яким передбачено погашення кредиту (заборгованості за кредитом, процентами, винагородою) частинами та заяву відповідача про застосування позовної давності, суд дійшов висновку про те, що у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів, процентів за користування кредитом винагороди (комісії), повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Вказаний висновок суд обґрунтував також правовою позицією що викладена в постанові Верховного Суду України від 19 листопада 2014 року у справі № 6-160цс14.

Оскільки суд визнав правомірним нарахування процентів до квітня 2012 року (до ухвалення рішення суду про звернення стягнення на предмет застави), тому відмовив у стягненні процентів, що нараховані банком після цієї дати, а вимоги про їх стягнення до вказаної дати вважав таким, що заявлені поза строком позовної давності.

З огляду не це, суд стягнув з відповідача заборгованість за кредитом у сумі 15 000,15 грн., заборгованості за комісією в сумі 3 229,66 грн. та відмовив у стягненні заборгованості за кредитом в сумі 34 411,45 грн., заборгованості за процентами за користування кредитом - 116 872,18 грн., заборгованості з комісії - 11 379,73 грн. та пені за несвоєчасність виконання зобовязань за кредитним договором - 337 509,84 грн.

З вказаними висновками суду першої інстанції можна погодитися з огляду на таке.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Договір є обовязковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно ст. 526, 527, 530 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України).

Разом з тим, згідно ч. 1 та ч. 4 ст. 613 ЦК України кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку. Кредитор також вважається таким, що прострочив, у випадках, встановлених частиною четвертою статті 545 цього Кодексу. Боржник за грошовим зобов'язанням не сплачує проценти за час прострочення кредитора.

Як зазначив Верховний Суд України у правовому висновку у справі №6-2387цс15, за змістом ч. 4 ст. 613 ЦК боржник за грошовим зобов'язанням не сплачує проценти за час прострочення кредитора, тобто у випадку, якщо кредитор відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку (ч. 1 ст. 613 ЦК). Тому, якщо боржник доведе, що невиконання ним грошового зобов'язання мало місце через прострочення кредитора, він звільняється від відповідальності, яка передбачена ст. 625 ЦК, оскільки порушення грошового зобов'язання у вигляді його прострочення боржником не настало і в такому разі вважається, що виконання зобов'язання відстрочено на час прострочення кредитора (ч. 2 ст. 613 ЦК).

З матеріалів справи вбачається, що банк за актом приймання - передачі від 01 квітня 2010 року отримав від позичальниці заставний автомобіль з метою реалізації за ринковою вартістю і направлення коштів на погашення заборгованості. Також рішенням суду від 05 квітня 2012 року звернуто стягнення на зазначений автомобіль для задоволення грошових вимог ОСОБА_2 за Кредитним договором у спосіб надання права ОСОБА_2 вимагати передачі в заклад шляхом вилучення у відповідача належного йому на праві власності автомобіля з правом його продажу.

Факт прийняття кредитором від боржника предмета застави для його подальшої реалізації, що передбачено умовами пункту 24 договору застави, укладеного між сторонами, породжує для кредитора обовязок вчинити необхідні для цього дії протягом розумного строку (якщо відповідний строк не визначено законом або договором). Ухилення від учинення таких дій зумовлює виникнення прострочення з боку кредитора.

Оскільки банк з набранням рішенням суду законної сили не вчиняв необхідних дій для реалізації предмета застави, тому у даному випадку має місце прострочення з боку кредитора.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про визнання неправомірними дій ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо нарахування з 05 квітня 2012 року процентів за кредитним договором від 09 липня 2007 року № DN81AR03110037, оскільки ухилення кредитора від реалізації предмета застави і неможливість вчинити боржникові аналогічної дії, спрямовані на задоволення вимог заставодержателя, має кваліфікуватися як невжиття заходів щодо зменшення збитків, завданих порушенням зобов'язання, та призводить до прострочення кредитора.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Враховуючи викладене, апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч. 1 п. 1, 308, 314 ч.1 п.1, 315, 317 ЦПК України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 21 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Судді: