Сквирський районний суд Київської області
Справа № 376/616/16-ц
Провадження № 2/376/333/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" травня 2016 р. Сквирський районний суд Київської області

в складі: головуючого судді Клочко В.М.,

при секретарі судових засідань ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Сквира Київської області справу за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Еталон" про стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся з цим позовом до суду і вказав, що 12 січня 2016 року він уклав з відповідачем договір фінансового лізингу з додатками № 003567. Відповідно до умов договору, відповідач бере на себе зобовязання придбати предмет лізингу (трактор «Добриня силач») у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу (позивачеві) на строк та на умовах, передбачених договором. Предмет лізингу є власністю лізингодавця та придбається ним на своє імя за договором купівлі-продажу у продавця. Відповідно до умов договору позивач має право викупу предмету лізингу за окремим договором купівлі-продажу за умови сплати його повної вартості, а також інших заборгованостей, штрафних санкцій та збитків.

Водночас, згідно умов договору, предмет лізингу передається лізингоодержувачу у строк не більше 50 робочих днів з моменту сплати ним на рахунок лізингодавця авансового платежу, комісії за організацію та оформлення договору у розмірі та комісії за передачу предмета лізингу. У специфікації, що є додатком до договору, предметом лізингу визначено трактор марки «Добриня силач», у кількості 1 шт., вартістю 52540 грн. Як зазначає позивач, таке визначення предмету лізингу не відповідає поняттю індивідуально визначеної речі (рік випуску, колір, обєм двигуна, індивідуальних технічних характеристик, індивідуальної комплектації тощо), не містить вимог щодо якості предмету лізингу відповідно до ДСТУ, класифікаторів технічних умов, тощо. Як вбачається із наведеного, у спірному договорі відсутня обовязкова умова щодо індивідуальної визначеності предмета лізингу, прямо передбачена законодавством про фінансовий лізинг, що є порушенням вимог ст. 203 ЦК України. Також позивач зазначає, що у порушення вимог цієї норми до договору включено під виглядом лізингових платежів обовязкових до сплати лізингоодержувачем виплат, які не є лізинговими платежами, передбаченими законом. Між тим, відповідач включив до договірних умов платежі, які не є лізинговими так як не передбачені переліком, встановленим у наведеній вище законодавчій нормі та не повязані із користуванням предметом лізингу, чим вийшов за межі, передбачені законом для діяльності фінансового лізингу, що доводиться наступним: Перелік та розрахунок лізингових платежів описаний у ст. 8 договору та містить, зокрема: Перший лізинговий платіж (п. 8.2.1) який складається із:

а) комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, повязані з підготовкою та укладенням договору (комісія за організацію), у розділі договору "визначення" комісія за організацію розуміє під собою одноразову плату лізингоодержвача лізингодавцю при укладанні договору;

б) авансу ціни предмета лізингу, який розраховується як авансовий платіж, який визначений в додатку № 1 до договору та згідно розділу договору "визначення" є відшкодуванням частини вартості предмета лізингу та сплачується на протязі 90 днів у розмірі не менше 50 % вартості предмета лізингу до моменту передання лізингу у користування;

в) комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмету лізингу у розмірі 3% вартості предмета лізингу. Із договірних лізингових платежів лише один із них відповідає ст. 16 ЗУ "Про фінансовий лізинг" - комісійна винагорода за передачу предмета лізингу) п. 8. 2. 1 договору "Комісія за організацію" та аванс ціни предмета лізингу не передбачені ст. 16 ЗУ "Про фінансовий лізинг", а відтак включені до договору безпідставно. Перш за все ці платежі не є лізинговими, так як не відповідають їх поняттю, визначеному законом як плати за користування предметом лізингу.

За умовами договору для отримання трактора у лізинг, позивач повинен сплатити протягом року на користь відповідача не менше половини його вартості, а після отримання трактора у лізинг, відшкодувати другу половину вартості трактора періодичними платежами протягом 12 місяців. При цьому власником трактора за договором купівлі-продажу з продавцем до укладення договору купівлі-продажу з лізингоодержувачем є відповідач. На виконання договору позивач сплатив на користь відповідача грошові кошти в сумі 36 848 грн., які включають комісійну плату, комісійний збір банку та авансовий платіж, які позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь, та визнати недійсним договір фінансового лізингу №003567, від 12 січня 2016 року, укладений між ним та відповідачем.

Крім того, позивач зазначив, що представники відповідача, після підписання договору, в усній формі пояснили, що предмет лізингу, а саме трактор «Добриня силач» на даний час відсутній, у звязку з чим він 19.02.2016 року на адресу відповідача направив заяву про розірвання договору та повернення коштів. Листом від 12.03.2016 року відповідач повідомив, що згоден розірвати договір, але зобовязувався повернути тільки частину коштів, які до цього часу не повернув.

Позивач у судове засідання не зявився, звернувся до суду з письмовим клопотанням про розгляд справи у його відсутність та просив ухвалити рішення по суті позовних вимог.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, надіслав на адресу суду письмовий відзив, який приєднаний до матеріалів справи, у якому просив у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи та надавши їм юридичну оцінку, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з огляду на таке.

Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57 - 60 ЦПК України.

Статтями 60, 61 ЦПК України встановлені правила звільнення сторони від доказування та розподілу обов'язків по доказуванню між сторонами.

За загальним правилом, установленим ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст. 61 ЦПК України.

Обставини, визнані сторонами, згідно із ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, за змістом частини пятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону).

Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині другої статті 18 цього Закону умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).

Із змісту спірного договору фінансового лізингу від 12 січня 2016 року, укладеного між сторонами вбачається, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обовязків, передбачених договором та законом (пункт 4.1), звужені обовязки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обовязків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства.

Згідно пункту 3.5 договору, лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобовязаннями відповідає продавець.

За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобовязанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Таким чином, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, так як в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то пункт 3.5 договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та ін. суперечить положенням статті 808 ЦК України.

Крім того, предметом лізингу визначено: трактор марки «Добриня силач», кількість 1 шт., вартістю 52 640 гривень. Таке визначення предмету лізингу не відповідає поняттю індивідуально визначеної речі (рік випуску, колір, обєм двигуна, індивідуальних технічних характеристик, індивідуальної комплектації тощо), не містить вимог щодо якості предмету лізингу відповідно до ДСТУ, класифікаторів технічних умов, тощо. Як вбачається із наведеного, у спірному договорі відсутня обовязкова умова щодо індивідуальної визначеності предмета лізингу, прямо передбачена законодавством про фінансовий лізинг, що є порушенням ст. 203 ЦК України. Також у порушення вимог цієї норми до договору включено під виглядом лізингових платежів обовязкових до сплати лізингоодержувачем виплат, які не є лізинговими платежами, передбаченими законом.

Також, суд, звертає увагу, що згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Відповідачем на адресу суду, не було надано ліцензії, щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), що суперечить вимогам законодавства.

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Судом встановлено, що договір фінансового лізингу від 12 січня 2016 року нотаріально не був посвідчений, а тому, оспорюваний договір може бути визнано нікчемним тільки із цієї підстави.

Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобовязання в натурі.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів.

З урахуванням викладеного, суд, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача в частині повернення грошових коштів є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 22 Закону України "Про захист прав споживачів" та п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1996 року N 5 "Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів" при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Проте, задоволення такої вимоги за умови її пред'явлення можливе з урахуванням положень п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України "Про захист прав споживачів", яка передбачає право споживачів на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону.

Враховуючи вище викладене, суд, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про відшкодування моральної (немайнової) шкоди задоволенню не підлягають.

Частиною 2 ст. 1214 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу).

Статтею 536 Цивільного кодексу України визначено, що розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Враховуючи, що розрахунок позивача розміру процентів за користування грошовими коштами не може бути визнано обґрунтованим, оскільки він не передбачений чинним законодавством України, та договором.

Керуючись ст.ст. 4,18,24 Закону України «Про захист прав споживачів» ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», ст.ст.11,16,203,215,220,227,628,806,808,1214 Цивільного кодексу України, ст.ст. 10,57,60,61,79,84, 88, 131,212-215,218 Цивільно- процесуального кодексу України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Еталон" (, АДРЕСА_1), на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 36 848 гривень.

В решті позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

:Суддя:ОСОБА_3