УХВАЛА

Іменем україни

13 січня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Мазур Л.М., Парінової І.К.,

Попович О.В., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, про визнання заповіту недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 22 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 серпня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, обґрунтовуючи вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько - ОСОБА_6 У нього завжди були гарні стосунки з батьком, у зв'язку із чим останній, дізнавшись про онкологічну хворобу, у січні 2011 року склав заповіт на його користь. На момент складення цього заповіту батько був дієздатною особою та міг керувати своїми діями. Про існування заповіту було відомо його матері та відповідачу, які не заперечували проти складання даного заповіту на його користь. Проте, після смерті батька, від своєї матері ОСОБА_5 він дізнався, що 07 червня 2013 року ОСОБА_6 було складено заповіт, яким він усе належне йому майно заповів його сестрі - ОСОБА_4 Позивач зазначав, що перед смертю його батько знаходився на стаціонарному лікуванні, вживав різні медичні препарати, нікого не впізнавав, не міг говорити та щось робити. Також позивач вказував на те, що коли стан хворого значно погіршився, з боку його матері - ОСОБА_5 посилився тиск, щоб переконати його різними методами та способами змінити заповіт на користь відповідача. Крім того, спірний заповіт було укладено у будинку померлого. Посилаючись на те, що на момент складення спірного заповіту його батько не усвідомлював значення своїх дій, позивач просив визнати недійсним заповіт, складений ОСОБА_6 07 червня 2013 року.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 22 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 серпня 2015 року, в позові відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду й направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 є рідним сином ОСОБА_6, а ОСОБА_4 - рідною дочкою.

11 січня 2011 року ОСОБА_6 склав заповіт, яким заповів ОСОБА_3 належну йому квартиру АДРЕСА_1 та приватизовану земельну ділянку, розташовану на території с/т «Зелений гай» Новомиколаївської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області. Даний заповіт було посвідчено державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Демуш Є.В. та зареєстровано за № 3-39 (а. с. 3).

07 червня 2013 року ОСОБА_6 склав заповіт, яким все належне йому майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося заповів ОСОБА_4 Вказаний заповіт посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Царейкіним М.С. та зареєстровано за № 992 (а. с. 4).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер.

Згідно з висновком посмертної судово-психіатричної експертизи від 05 лютого 2015 року № 8 ОСОБА_6 за життя на момент укладення заповіту, тобто 07 червня 2013 року, будь-яким психічним захворюванням не страждав. За своїм психічним станом у той період часу міг розуміти значення своїх дій та керувати ними (а. с. 99-101).

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції, врахувавши висновок експертизи, дійшов висновку, що ОСОБА_6 розумів значення своїх дій та міг керувати ними на момент вчинення оспорюваного правочину.

Апеляційний суд погодився з такими висновками суду першої інстанції та залишив ухвалене ним рішення без змін. Крім того, суд зазначив, що при складанні заповіту було дотримано вимоги щодо форми і порядку його посвідчення.

Такі висновки судів першої та апеляційної інстанцій відповідають вимогам закону та ґрунтуються на фактичних обставинах справи.

За змістом ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК Україниправочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Згідно з ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

У п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі ст. 225, ч. 2 ст. 1257 ЦК України суд відповідно до ст. 145 ЦПК України за клопотанням однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Обґрунтовуючи вимоги, позивач зазначав, що він не погоджується із проведеною у справі експертизою, оскільки експертами не враховано вік померлого та наявність у нього важкої онкологічної хвороби, й заявляв клопотання про призначення повторної судово-психіатричної експертизи для підтвердження дієздатності ОСОБА_6

Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 19 червня 2015 року в задоволенні клопотання було відмовлено.

Вирішуючи спір, суди першої та апеляційної інстанцій з дотриманням вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦК України повно, всебічно та об'єктивно встановили фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та, оцінивши відповідно до вимог процесуального закону висновок проведеної у справі посмертної судово-психіатричної експертизи, в сукупності з іншими доказами у справі, виходячи із правильного розуміння наведених вище положень ЦК України, дійшли обґрунтованого висновку про відмову в позові, оскільки позивач не довів, що на момент складання заповіту ОСОБА_6 не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

При цьому суди правильно виходили із того, що висновок судово-психіатричної експертизи від 05 лютого 2015 року № 8 складений з дотриманням норм чинного законодавства, викладені у ньому висновки є науково обґрунтованими. Крім того, під час проведення експертизи експерти були попереджені про кримінальну відповідальність.

Згідно з вимогами ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставинами, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Оскільки доводи касаційної скарги стосуються переоцінки доказів, викладених в оскаржуваних рішеннях, що не належить до компетенції суду касаційної інстанції, висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують та не дають підстав вважати, що при розгляді справи судами допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення спору, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 22 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: Л.М. Мазур

І.К.Парінова

О.В.Попович

О.В.Ступак