Справа № 130/3121/15-ц Провадження № 22-ц/772/1117/2016Головуючий в суді першої інстанції Сенько Л. Ю.
Категорія 27Доповідач Медвецький С. К.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області у складі:

головуючого Медвецького С.К.,

суддів: Оніщука В.В., Чорного В.І.,

з участю секретаря Маркевич Я.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційні скарги ОСОБА_2 та адвоката Чоловського Олександра Миколайовича в інтересах ОСОБА_4 на рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 12 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за новацією боргу,

встановила:

У листопаді 2015 року ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_5 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Вимоги позовної заяви мотивувала тим, що ОСОБА_2 на підтвердження факту боргу видано 14 листопада 2012 року розписку, згідно з якою вона зобов'язалася в строк до березня 2013 року повернути ОСОБА_5 кошти за купівлю будинку в сумі 3 330 доларів США.

Посилаючись на невиконання ОСОБА_2 взятих на себе зобов'язань й неповернення вказаних у розписці коштів, представник позивача ОСОБА_6 просила стягнути з відповідача на користь ОСОБА_5 суму боргу в розмірі 3 330 доларів США, що еквівалентно 79 134 грн., а також судові витрати.

Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 12 лютого 2016 року позов задоволено.

Стягнуто ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 борг в сумі 3 300 доларів США, що еквівалентно 79 134 грн.

Вирішено питання про судові витрати.

В апеляційних скаргах ОСОБА_2 та ОСОБА_4, який не брав участі у справі, але вважає, що суд вирішив питання про його права та обов'язки, просять ухвалене у справі судове рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволені позовних вимог, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У судовому засіданні представник заявників адвокат Чоловський О.М. підтримав апеляційні скарги та просив їх задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_6 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вони не підлягають задоволенню з таких міркувань.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права; не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_2 не виконано зобов'язання за договором позики в порядку новації боргу від 14 листопада 2012 року, відтак заборгованість за цим договором підлягає стягненню з неї на користь позивача.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Судом установлено, що 06 травня 2011 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, з верандою, господарськими будівлями і спорудами під АДРЕСА_1 (а.с.6-7).

Заявою від 21 липня 2011 року ОСОБА_5 підтвердив, що ОСОБА_2 здійснила повний розрахунок за придбану у нього нерухомість, що розташована по АДРЕСА_1 (а.с.28).

Відповідно до статті 1053 ЦК України за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов'язанням.

Заміна боргу позиковим зобов'язанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики (стаття 1047 цього Кодексу).

Згідно з ч. ч. 2 - 4 статті 604 ЦК України, зобов'язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов'язання новим зобов'язанням між тими ж сторонами (новація).

Новація не допускається щодо зобов'язань про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, про сплату аліментів та в інших випадках, встановлених законом.

Новація припиняє додаткові зобов'язання, пов'язані з первісним зобов'язанням, якщо інше не встановлено договором.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу

Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України визначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до вимог частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

З наявної у матеріалах справи розписки від 14 листопада 2012 року слідує, що ОСОБА_2 зобов'язалася повернути кошти за придбаний будинок АДРЕСА_1 в сумі 3 330 доларів США, так як основна сума коштів за будинок у розмірі 10 000 доларів США вже виплачена. Борг зобов'язується виплатити до березня 2013 року, незалежно від обставин (а.с.23).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов вірного та обґрунтованого висновку про новацію боргу у позикове зобов'язання за правилами статті 1053 ЦК України, що виник із договору купівлі-продажу будинку.

Зазначені висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи й узгоджуються з нормами матеріального права.

При цьому, судом першої інстанції дотримані вимоги цивільного процесуального закону, всебічно, повно й об'єктивно з'ясовані обставини справи та надана їм належна оцінка.

Доводи ОСОБА_2 про те, що борг перед позивачем у неї відсутній, а також те, що розписка була написана під тиском, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки між сторонами відбулася новація боргу у позикове зобов'язання, що підтверджено відповідною розпискою.

У статті 1053 ЦК України термін «борг» вживається у розумінні обов'язку зі сплати боргу, а словосполучення «позикове зобов'язання» - у розумінні обов'язку за договором позики.

Досягнення згоди з приводу такої домовленості не лише за формою, а й за змістом має відповідає вимогам глави 71 ЦК України, встановленим щодо позики.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є фактом укладення договору.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частини першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у тому числі електронних, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суд повинен виявити справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Як уже зазначалось, судом першої інстанції зроблений вірний правовий висновок про новацію боргу у позикове зобов'язання за правилами статті 1053 ЦК України, що виник із договору купівлі-продажу будинку.

Доводи апеляційних скарг заявників про відсутність згоди ОСОБА_4 - чоловіка відповідача, щодо визнання боргу ОСОБА_2 та фактично збільшення ціни договору купівлі-продажу нерухомого майна, колегія суддів не приймає до уваги з огляду на таке.

Відповідно до статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Така згода за своє правовою природою є одностороннім правочином.

Як роз'яснено у пункті 25 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», положення статті 65 СК України щодо порядку розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів.

Згідно із частиною першою статті 219 ЦК України в разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним.

Разом з тим відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Таким чином, укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним, однак, лише в тому разі, якщо буде встановлено, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Також безпідставними є доводи апеляційних скарг про те, що суд першої інстанції неправомірно відмовив у закритті провадження у даній справі, оскільки набрало законної сили рішення суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав (п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України).

Так, рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 02 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 09 лютого 2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 травня 2015 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за борговою розпискою та відшкодування моральної шкоди.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог щодо стягнення заборгованості за борговою розпискою, суди встановили, що розписка містить лише зобов'язання повернути грошові кошти за придбаний будинок, натомість, за положеннями ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості, проте таких умов розписка ОСОБА_7 не містить. Зміст розписки не свідчить про те, що між сторонами укладався договір позики в розумінні ст. 1046 ЦК України.

Отже, зазначеними судовими рішення було встановлено, що між сторонами договір позики не укладався, і це стало підставою для відмови в задоволенні позову ОСОБА_5 Тобто, ОСОБА_5 обрав невірний спосіб захисту цивільних справ та інтересів.

Предметом ж спору у справі яка переглядається, є новація боргу у позиковому зобов'язані, а не стягнення боргу за договором позики.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційних скарг суттєвими не являються, а відтак не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та адвоката Чоловського Олександра Миколайовича в інтересах ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 12 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: /підпис/ С.К. Медвецький

Судді: /підпис/ В.В. Оніщук

/підпис/ В.І. Чорний

Згідно з оригіналом: