АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2016 року м. Дніпропетровськ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.

при секретарі - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Жовтневе житлово-експлуатаційне підприємство" на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 лютого 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Жовтневе житлово-експлуатаційне підприємство" про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2015 року позивач звернулась до суду з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 20 травня 2014 року перебувала у трудових відносинах з ТОВ «Жовтневе житлово-експлуатаційне підприємство», але наказом № 6/2-к від 16 січня 2015 року була звільнена з посади двірника на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України у зв'язку із прогулами. Позивач стверджує, що лист управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради від 20 лютого 2015 року з повідомленням про звільнення ОСОБА_2 остання отримала 26 лютого 2015 року та до цього часу фактично виконувала обов'язки двірника в ТОВ «Жовтневе житлово-експлуатаційне підприємство».

Враховуючи зазначене, ОСОБА_2 просила суд: поновити строк на звернення до суду за захистом прав та законних інтересів, передбачений ст. 233 КЗпП України; поновити її на посаді двірника у ТОВ «Жовтневе житлово-експлуатаційне підприємство» починаючи з січня 2015 року; стягнути з відповідача на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з січня 2015 року по день фактичного поновлення на посаді та стягнути з ТОВ «Жовтневе житлово-експлуатаційне підприємство» на користь позивача моральну шкоду у розмірі 2000 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 лютого 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 було задоволено частково, а саме: поновлено ОСОБА_2 на посаді двірника у товаристві з обмеженою відповідальністю «Жовтневе житлово-експлуатаційне підприємство»; стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 13273, 60 грн. та стягнуто з ТОВ «Жовтневе житлово-експлуатаційне підприємство» на користь ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 1000 грн.

Крім того, було стягнуто з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 487,20 грн., в задоволенні інших позовних вимог - відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням, ТОВ «Жовтневе житлово-експлуатаційне підприємство» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні в частині стягнення з відповідача на користь ОСОБА_2 середнього заробітку за час вимушеного прогулу, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що на підставі наказу № 7-к від 20 травня 2014 року ОСОБА_2 було прийнято на роботу до ТОВ «Жовтневе житлово-експлуатаційне підприємство» на посаду двірника та наказом № 6/2-к від 16 січня 2015 року позивача було звільнено з займаної посади згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України «у зв'язку з прогулами». Викладені обставини підтверджуються трудовою книжкою позивача та наказом про її звільнення, копії яких наявні в матеріалах справи.

З наказу № 6/2-К від 16 січня 2015 року «Про звільнення ОСОБА_2.» також вбачається, що позивача звільнено у зв'язку з прогулами без поважних причин, при цьому даний наказ не містить відомостей щодо фактичних даних прогулів із зазначенням дати, часу тощо, крім того, вказаному наказу про звільнення передував наказ ТОВ «Жовтневе житлово-експлуатаційне підприємство» № 92-К від 31 грудня 2014 року «Про призначення стягнення ОСОБА_2.», на якому міститься підпис позивача в графі «З наказом ознайомлена», проте у судовому засіданні на зауваження суду позивач зазначила, що даний підпис їй не належить, про наявність такого наказу не обізнана.

Також, із допиту свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4, проживаючих у будинку, який обслуговувала ОСОБА_2, у судовому засіданні було встановлено, що позивач сумлінно, добросовісно кожного дня виконувала свої функціональні та посадові обов'язки на протязі багатьох років, жодних актів про відсутність ОСОБА_2 на робочому місці свідки не підписували.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2, зокрема в частині вирахування середньомісячного та середньоденного заробітку, суд першої інстанції виходив із показань допитаних свідків у судовому засіданні, які зазначили, що середньомісячний заробіток позивача становить 1220,00 грн., а середньоденний - 48,80 грн., у зв'язку з чим прийшов до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь ОСОБА_2 заборгованості у розмірі 13273,60 грн.

Однак, колегія суддів з таким висновком не погоджується враховуючи відомості довідки про доходи та штатного розпису працюючого на посаді двірника, наданих ТОВ «Жовтневе житлово-експлуатаційне підприємство», із якої вбачається, що середньоденна заробітна плата ОСОБА_2 становить 23,46 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до п. 5 Постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Оскільки середньоденна заробітна плата позивача становить 23,46 грн., а час вимушеного прогулу становить період з 16 січня 2015 року по 23 травня 2016 року, тобто 340 робочих дня, то з ТОВ «Жовтневе житлово-експлуатаційне підприємство» на користь ОСОБА_2 необхідно стягнути заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 7976,40 грн. ( (340 робочих дня ? 23,46 грн. = 7976,40 грн.)

Також, статтею 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Положеннями ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

А тому, колегія суддів погоджується, щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_2 в частині часткового стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 1000 грн.

Посилання ТОВ «Жовтневе житлово-експлуатаційне підприємство» в апеляційній скарзі на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, зокрема щодо систематичного порушення ОСОБА_2 трудової дисципліни, яке не враховано судом, є безпідставними, оскільки відповідач звільнив позивача з посади двірника у зв'язку з прогулами на підставі наказу, з яким ОСОБА_2 не було ознайомлено та не було видано їй трудову книжку, з належними записами, відповідно до норм трудового законодавства.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.

Пунктом 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників передбачено, в тому числі, але не виключно, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення.

Таким чином, у зв'язку із вищенаведеним, суд апеляційної інстанції доходить до висновку, що судом першої інстанції порушено норми процесуального та матеріального права тільки в частині підрахунку розміру заробітку за час вимушеного прогулу, а тому рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 лютого 2016 року підлягає зміні в цій частині.

Щодо іншої частини оскаржуваного рішення, то колегія суддів не вбачає порушення судом норм законодавства, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянта не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно ж до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Отже, керуючись ст. ст. 209, 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Жовтневе житлово-експлуатаційне підприємство" - задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 лютого 2016 року - змінити в частині стягнення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Жовтневе житлово-експлуатаційне підприємство" на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 7976,40 грн.

В іншій частині рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 лютого 2016 року - залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

О.В. Лаченкова