Справа № 761/1569/15-ц
Провадження № 2/761/5916/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2016 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді: Савицького О.А.,

при секретарі: Романчук К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним,

ВСТАНОВИВ:

21.01.2015 року ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору, посвідченого 22.02.2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М. та зареєстрованого у реєстрі за №359.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 22.02.2013 року між позивачем та відповідачкою укладено договір дарування нежитлових приміщень з №1 по №11 (групи приміщень №78) загальною площею 153,60 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

Разом з тим, позивач вважає, що відповідачка, укладаючи вказаний договір, навмисно ввела його в оману щодо можливості вирішити проблему з погашенням кредиту шляхом вчинення даного правочину, оскільки по факту нежитлові приміщення, які були предметом договору дарування, подаровані відповідачкою своїй доньці.

При цьому, позивач зазначає, що в момент оформлення договору він не передбачав, що відповідачка шляхом введення його в оману намагається одноосібно заволодіти найбільш цінним спільним майном.

На підставі зазначеного та посилаючись на Висновок експертного дослідження фахівця-психолога, позивач просить позов задовольнити та визнати зазначений Договір недійсним з підстав, передбачених ст. 230 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України).

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_4 у судовому засіданні позов підтримали в повному обсязі та просили позовні вимоги задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

Представники відповідача ОСОБА_5 у судовому засіданні проти позовних вимог заперечував та просив відмовити в їх задоволенні, посилаючись на їх безпідставність, незаконність та невідповідність дійсним обставинам.

Вислухавши пояснення учасників судового засідання дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У судовому засіданні встановлено, що 22.02.2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено Договір дарування нежилих приміщень, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М. та зареєстрований в реєстрі за №359, згідно якого позивач подарував, а відповідачка прийняла в дар нежилі приміщення з №1 по №11 (групи приміщень №78) (в літ. А) загальною площею 153,60 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 9).

Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач, як на підставу для визнання договору дарування недійсним, зазначає, що відповідач, укладаючи вказаний договір, навмисно ввела його в оману щодо можливості вирішити проблему з погашенням кредиту шляхом вчинення даного правочину, оскільки по факту нежитлові приміщення, які були предметом договору дарування, подаровані відповідачкою своїй доньці.

При цьому, на підтвердження своїх позовних вимог позивач надав суду як доказ Висновок експертного дослідження фахівця-психолога №1-12/11 від 12.11.2014 року.

Разом з тим, положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Вимогами ч. 1 ст. 230 ЦК України регламентовано, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до роз'яснень, які містяться в п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Поряд з цим, згідно роз'яснень, які містяться в п.27 постанови Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 року № 2, виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (ст.ст. 58, 59 ЦПК) в порядку, передбаченому ст.ст. 185, 187, 189 ЦПК України.

Відтак, враховуючи вищенаведені положення законодавства, суд, оцінивши наданий позивачем висновок експертного дослідження, вважає, що вказаний висновок не є належним та допустимим доказом на підтвердження факту укладення позивачем договору дарування під впливом обману відповідачки щодо обставин, які впливають на вчинення правочину, оскільки є неконкретизованим, містить лише характеристику психологічного стану позивача та жодним чином не вказує на навмисне введення останнього в оману саме відповідачкою.

При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що обман стосовно мети укладення договору дарування, на який посилається позивач в своєму позові, не є істотною обставиною, яка впливає на вчинення правочину, а отже не може слугувати підставою для визнання такого договору недійсним згідно з вимогами ст. 230 ЦПК України.

Також, згідно положень ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до вимог ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а отже позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та є нічим іншим як припущеннями, а тому суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Враховуючи наведене, на підставі ст.ст. 203, 215, 229, 230 Цивільного кодексу України, керуючись ст.ст. 10, 11, 57 - 60, 64, 169, 179, 208, 209, 212 - 215, 218, 223, 294, 296 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м.Києва шляхом подачі апеляційної скарги через Шевченківський районний суд м.Києва протягом 10 днів з дня проголошення рішення, а особами, які не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: