Справа № 682/3591/15-ц
Провадження № 2/682/112/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.08.2016 року року

Славутський міськрайонний суд Хмельницької області в складі :

головуючого судді Мацюка Ю.І.,

за участю секретаря Придачук Г.Л.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Славутського міськрайонного суду Хмельницької області цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на майно на підставі виділу частки із спільного майна подружжя,

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до відповідачки ОСОБА_4 про визнання права власності на майно на підставі виділу частки із спільного майна подружжя.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що з 14 січня 2005 року по 20 листопада 2015 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою. За час перебування у шлюбі сторонами було придбано рухоме майно, що складається з меблів, предметів побуту та свійських тварин. У зв'язку з тим, що між сторонами виник спір стосовно порядку користування і володіння рухомим майном, угоди щодо виділення часток у праві спільної власності між ними не досягнуто, позивач просить суд провести між ними поділ майна, набутого у шлюбі, та визнати за ним право власності, виділивши йому рухоме майно: коня, віз, борони, плуг, осипач, кінний інвентар, а всього майна на загальну суму 17500 гривень. При цьому позивач ОСОБА_3 просив виділити відповідачці ОСОБА_4 все інше рухоме майно: мякі меблі диван та два крісла, кухонний стіл з трьома табуретками, чотирьох-камфорну електроплиту, телевізор, ДВД-плеєр, тумбочку під телевізор, пилосос, цифрову приставку до телевізора, мікрофон караоке, троє свиней, дві корови, а всього майна на загальну суму 31680 гривень.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_1 позовні вимоги підтримали, просять їх задовольнити з викладених підстав.

Відповідачка ОСОБА_4 та її представник ОСОБА_2 у судовому засіданні позов не визнали, подавши письмові заперечення. Зокрема, вказують на те, що позовні вимоги є необґрунтованими, оскільки позивачем не зазначено всього переліку майна, яке подружжя придбало, перебуваючи у шлюбі, та яке підлягає розподілу між ними. Так, позивачем не зазначено про придбання подружжям шафи, морозильної камери, паласу, телевізора, сепаратора, електричного водяного насоса, січкарні. Крім того, відповідачка зазначає, що за час перебування у шлюбі сторони здійснили перекриття будинку, побудували гараж та конюшню, здійснювали ремонтні роботи в будинку, поставили паркан, на що витрачалися значні кошти. У позивача залишилося у користуванні спільне майно подружжя машина силікатних блоків, машина щебня, три машини дров, три підводи сіна, пять підвод буряка та 17 курей. Вказуючи про те, що позивачем не зазначено повного переліку спільно нажитого майна подружжя, що є обєктом поділу між подружжям, частка майна, яка залишилася у позивача є значно більшою за вартістю, просять в позові відмовити.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються їх доводи, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Відповідно до ст.60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

В силу приписів ч. 1 ст. 61 Сімейного кодексу України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно ст.68 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

В силу приписів ч.1, ч.2 ст.69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Відповідно ч.1 ст.70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним контрактом.

Приписами ч.ч.1, 2, 4, 5 ст.71 Сімейного кодексу України визначено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

В судовому засіданні обєктивно встановлено, що з 14 січня 2005 року по 07 грудня 2015 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Вказані обставини встановлені рішенням суду про розірвання шлюбу.

За даними довідки № 1436 від 08 грудня 2015 року, виданої уповноваженою особою Ганнопільської сільської ради Славутського району Хмельницької області, в дворогосподарстві позивача ОСОБА_3 станом на 08 грудня 2015 року рахувалося: один бугай, дві корови, двоє свиней, один кінь та десять одиниць птиці.

Положеннями ч.ч.1.2 ст. 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно роз'яснень, викладених у пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" № 11 від 21 грудня 2007 року, поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 Сімейного кодексу України та статтею 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб, а також враховуються борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК).

В судовому засіданні при з'ясуванні переліку майна, заявленого до поділу та віднесеного позивачем до такого, що було придбано подружжям за час проживання в шлюбі, останнім не надано допустимих доказів, які б свідчили про те, що це майно було придбано (набуто) подружжям в період шлюбу і яке за його твердженнями перебуває в наявності у володінні відповідачки.

Вартість майна, включеного позивачем до поділу, визначена ним на власний розсуд, яка ані до початку судового розгляду, ані в ході судового розгляду сторонами узгоджена не була.

Довідка, яка міститься в матеріалах справи про вартість частини майна, видана за підписом приватного підприємця, не може бути належним та допустимим доказом, оскільки її оформлення без відповідних реєстраційних даних та печаток, ставить під сумнів достовірність наведених у ній даних.

При роз'ясненні сторонам права на визначення оцінки майна, що підлягає поділу, шляхом проведення експертного дослідження, вони таким правом не скористалися, тому вартість пред'явленого до поділу майна в тому розмірі, який позивач визначив у позові, на час ухвалення даного рішення залишилася непогодженою.

Разом з тим, сторонами не досягнуто згоди щодо визначення обсягу, наявності та вартості спільного майна, яке підлягає поділу. Крім того, сторонами не заявлялося клопотань про призначення судом експертизи для встановлення дійсної вартості майна на час розгляду справи.

За відсутності доказів наявності побутового майна, його вартості, обсягу, та що воно було придбано в період шлюбу і таких доказів не здобуто у судовому засіданні, хоча судом наголошувалося про обов'язок кожної зі сторін довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень та виконувати свої процесуальні права та обовязки добросовісно, суд фактично позбавлений можливості провести поділ майна відповідно до часток сторін, які є рівними, з присудженням сторонам того чи іншого майна з урахуванням його вартості.

Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог та системного аналізу положень чинного законодавства України, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 57, 60, 61, 65, 68-71 Сімейного кодексу України, ст.ст. 3, 4, 10, 11, 27, 60, 61, 212-215, 218 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на майно на підставі виділу частки із спільного майна подружжя відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку, шляхом подачі апеляційної скарги до апеляційного суду Хмельницької області через Славутський міськрайонний суд.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення набирає чинності після закінчення терміну подання апеляційної скарги, якщо її не було подано; після розгляду справи апеляційним судом, якщо його не скасовано.

Суддя Мацюк Ю. І.