Справа № 539/452/15-ц
Рішення

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2016 року Лубенський міськрайонний суд

Полтавської області

В складі: головуючого судді - Гудкова С. В.

при секретарі - Яценко Л.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Лубни цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства ОСОБА_1 Банку «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства ОСОБА_1 Банку «Приватбанк» про визнання правочину недійсним,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Свій позов мотивував тим, що 16.11.2007 року між Банком та відповідачкою ОСОБА_2 був укладений кредитний договір, за яким банк надав відповідачці кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,80% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідачка не виконала в повному обсязі умов договору, через що виникла заборгованість.

Станом на 31.12.2014 року сума заборгованості складає 26088, 72 гривні, з яких: 5888, 59 гривень заборгованість по кредиту; 14224,91 гривня заборгованість по процентам за користування кредитом; 5975, 22 гривні заборгованість по комісії.

Від цієї заборгованості віднімається сума в розмірі 6480, 54 гривні, яка була стягнута за судовим наказом від 11.02.2009 року і різниця становить 19608, 18 гривень.

Також, відповідно до п.8.6 Умов та правил надання банківських послуг штрафи: 250 гривень штраф (фіксована частина) та 980,41 гривня штраф (процентна складова).

Добровільно відповідачкою сума заборгованості не сплачена, а тому позивач вимушений був звернутись до суду.

Позивач прохає суд стягнути з відповідачки ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором в розмірі 20838, 59 гривень, а також відшкодувати понесені судові витрати.

В свою чергу, ОСОБА_2О, звернулась до ПАТ КБ «Приватбанк» з позовом про визнання правочину недійсним.

Свій позов мотивувала тим, що в провадженні Лубенського міськрайонного суду перебуває позов ПАТ КБ «Приватбанк» до неї про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Вона повністю не визнає позов, оскільки вважає, по-перше: позивачем ПАТ КБ «Приватбанк» порушено строки позовної давності для звернення до суду з вищевказаним позовом, так як про порушення своїх прав він дізнався 01.02.2008 року, про що зазначено у розрахунку заборгованості позовної заяви.

Також доказом того, що відповідач знав про порушення своїх прав є те, що ще у 2008 році ним було предявлено до виконання судовий наказ №2-н-469 від 20.08.2008 року, тобто з 01.02.2008 року минуло 7 років і з урахуванням строку позовної давності підстав для задоволення позову немає.

Крім цього, вона стверджує, що договір б/н від 16.11.2007 року, на який посилається відповідач і згідно якого їй, нібито, було надано платіжну картку «Приватбанку» з ПІН-кодом до неї, вона не укладала і не підписувала, що дає підстави вважати його сфальсифікованим, тому даний правочин має бути визнаний нікчемним.

18.05.2015 року їй стало відомо, що 26.02.2015 року Лубенським міськрайонний судом було винесено заочне рішення по цивільній справі №539/452/15-ц, яким задоволено позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» до неї про стягнення заборгованості.

Ознайомившись з матеріалами справи, вона дізналась, що з використанням її персональних даних було оформлено кредитну картку, однак, своєї згоди на отримання кредиту вона не давала, ніяких документів не підписувала, ні картки, ні конверту з ПІН-кодом до картки, ні коштів з картки вона не отримувала.

Враховуючи ситуацію, що склалась, вона неодноразово намагалась звязатись з банком по телефону гарячої лінії аби зясувати обставини та довести свою непричетність до отримання даного кредиту, також вона змушена звертатись до головного офісу ПАТ КБ «Приватбанк» із заявою про проведення службового розслідування по факту фальсифікації Договору про отримання кредит та про незаконне використання її персональних даних.

Однак, зі сторони Банку ніяких дій на мирне урегулювання спору вжито не було, а лише повідомлено, що документи щодо її кредиту передані колекторській компанії.

Оскільки вона кредиту не брала, то не могла бути ознайомлена з умовами та правилами надання банківських послуг. Умови і правила надання банківських послуг, які надав позивач в додатках до позову, не мають її підпису. Тобто, банк надав суду сфальсифіковані умови та правила і вони є неналежним доказом, на якиму базуються позовні вимоги.

В додатках до первісної позовної заяви, відсутні копія її паспорту та ідентифікаційного коду з написами про завірення копії та підписами, які б свідчили про вчинення даного правочину, адже Правилами передбачено, що для відкриття кредитної картки Клієнт обов'язково надає свої документи та власноруч здійснює напис «Копія вірна», ставить дату та підпис. Таких копій в додатках до позову немає, тому, що я не надавала та не завіряла свої документи та не надавала їх в банк для отримання кредитної картки,

В розрахунку заборгованості, що додані до позовної заяви, вказано, що стягнуто за рішенням суду 6480,54 грн. Їй не відомо, коли з неї було стягнуто таку суму коштів. Натомість, при ознайомленні з матеріалами виконавчого провадження їй стало відомо, що дійсно, було винесено Постанову про повернення виконавчого документа стягувачу в зв'язку з тим, що «боржник за адресою, що вказана у виконавчому документі не проживає». Також 12.08.2011року було винесено Постанову про повернення виконавчого документу стягувачу, виданого на підставі Судового наказу № 2-Ц-468 від 20.08.2008 року на суму 6637,30грн.

Отже, вона не отримувала за місцем своєї реєстрації ніяких документів по даних фактах і не могла навіть їх отримувати, так як в той час проживала в місті Києві.

Також ОСОБА_2 звертає увагу суду на те, що згідно даних її паспорту, 23.08.2005 року вона знята з реєстрації в м.Лубни та зареєстрована за місцем навчання та постійного проживання в м.Києві, тобто з серпня 2005 року вона постійно проживала в ІНФОРМАЦІЯ_1.

Позивачка по зустрічному позову ОСОБА_2, посилаючись на ст.ст.203, 215 ЦК України, прохає суд визнати недійсним Договір б/н від 16.11.2007 року, укладений між ПАТ КБ «Приватбанк» та нею ОСОБА_2 Також прохає стягнути з відповідача судові витрати.

Раніше, в судове засідання представник позивача не зявився, надіслав до суду заяву з проханням розглянути справу без його участі, позовні вимоги по первісному позову підтримав в повному обсязі, прохав їх задовольнити. В судове засідання, призначене на 03.03.2016 року представник позивача по первісному позову не з"явився без поважних причин, про час, місце розгляду справи був повідомлений завчасно, належним чином, про що в матеріалах справи мається відповідне поштове повідомлення.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник, первісний позов не визнали, прохали в його задоволенні відмовити, свій зустрічний позов до ПАТ КБ «Приватбанку» про визнання правочину недійсним підтримали, прохали його задовольнити.

Суд, заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали, докази справи, вважає, що в задоволенні первісного позову ПАТ КБ «Приватбанку» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором слід відмовити, а зустрічний позов ОСОБА_2 до про визнання правочину недійсним підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Згідно ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частин 1,3,5 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частина перша ст.215 ЦК України встановлює, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п"ятою та шостою ст.203 цього Кодексу.

Частиною першою ст.216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов"язані з його недійсністю.

Згідно ч.1 ст.236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

В судовому засіданні відповідачка стверджувала, що ніякого кредитного договору вона з позивачем не укладала і не підписувала, кредитну карточку та гроші, по цій карточці, вона не отримувала.

Судом встановлено, що в матеріалах цивільної справи знаходиться оригінал кредитного договору без номера від 16.11.2007р. (а.с. 83), на який посилається первісний позивач, згідно якого банк надав відповідачці кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,80% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

З висновку судово-почеркознавчої експертизи №12316 від 29.01.2016 року (а.с.112-116) вбачається, що підписи від імені ОСОБА_2 в заяві б/н від 16.11.2007р. (а.с. 83), на зворотній стороні документа у:

графі «Клиент», в рядку «Подпись»;

графі «Кредитную карту и ПИН получил», в рядку «Подпись», -

виконані не ОСОБА_2, а іншою особою.

Вказаний висновок експертизи свідчить про те, що ОСОБА_2, дійсно, ніякого кредитного договору не підписувала, кредитну картку та ПІН-код до неї не отримувала, про що свідчить підписи іншої особи, а не відповідачки ОСОБА_2 в Договорі б/н від 16.11.2007 року.

Відповідно до ст.60 ЦПК України позивач ПАТ КБ «Приватбанк» не надав суду доказів тих обставин, що саме відповідачка підписувала кредитний договір б/н від 16.11.2007 року, отримала кредитну картку, ПІН-код до неї та знімала і отримувала кошти по вищезазначеній кредитній картці.

Отже, суд вважає, що оскільки відповідачка ОСОБА_2 взагалі спірний кредитний договір не підписувала, відповідно не приймала на себе ніяких зобов"язань перед банком, кредитний договір б/н від 16.11.2007 року, відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України та на підставі частин 1,3,5 ст.203 ЦК України, слід визнати недійсним.

Крім цього, такий правочин, згідно ч.1 ст.216 ЦК України, не створює юридичних наслідків по сплаті боргу по кредитному договору, а тому в первісному ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором слід відмовити.

Відповідно до ст.88 ЦПК України, із ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп., а також 6930 грн. витрат, пов"язаних із проведенням судово-почеркознавчої експертизи.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.ст.203, 215, 216, 236 ЦК України , на підставі ст.ст.10, 15, 60, 212, 213, 214 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

В позовних вимогах Публічного акціонерного товариства ОСОБА_1 «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства ОСОБА_1 «Приватбанк» про визнання правочину недійсним - задовольнити .

Визнати недійсним Договір б/н від 16.11.2007 року, укладений між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 .

Стягнути із ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_2 243 гривні 60 копійок судового збору, 6930 гривень витрат, пов"язаних із проведенням судово-почеркознавчої експертизи .

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Полтавської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Лубенського

міськрайонного суду ОСОБА_3 С. В.