Номер провадження: 22-ц/785/5550/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.11.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Кравця Ю.І.,

ОСОБА_2,

за участю секретаря Цихиселі Л.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 03 червня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа ОСОБА_6, про встановлення фактів, що мають юридичне значення, визнання права власності на спадкове майно,

встановила:

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, у якому просила встановити факт того, що останнім місцем проживання ОСОБА_7, який помер 02.07.2005 року, є Одеська область, м. Ананьєв, вул. Шевченка, 67; встановити юридичний факт того, що місцем відкриття спадщини після смерті ОСОБА_7 є Одеська область, м. Ананьєв вул. Шевченка 67; встановити факт постійного проживання позивача ОСОБА_3 зі спадкодавцем ОСОБА_7 на час відкриття спадщини за адресою: Одеська область, м. Ананьєв, вул. Шевченка,67; визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7, який помер 02.07.2005 року.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що 02.07.2005 року помер ОСОБА_7, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с. 14), після смерті якого відкрилась спадщина у вигляді квартири №50, розташованої у будинку 79/1 по вул. академіка Корольова у м. Одесі, що підтверджується свідоцтвом на право власності (т.1, а.с. 16).

За життя ОСОБА_7 заповіту не склав, тому спадкоємцями першої черги відносно майна померлого є його донька ОСОБА_4 та позивач ОСОБА_3, з якою спадкодавець одружився 22.02.2005 року, що підтверджується свідоцтвом про одруження (т.1, а.с. 15).

14.09.2006 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, в якому просила визнати за нею право на спадщину за законом після смерті чоловіка - ОСОБА_7, а саме - на 1/2 частину кв.50 в буд. №79/1 на вул. Ак. Корольова у м. Одесі, що належала померлому на праві власності у зв'язку з приватизацією державного житлового фонду. При цьому позивач вказувала, що вона на час смерті чоловіка проживала у ІНФОРМАЦІЯ_1, а чоловік ОСОБА_7 проживав у ІНФОРМАЦІЯ_2, кв.№50, де й помер від закритого перелому черепа.

Позивач зазначила, що вона своєчасно звернулася до Третьої одеської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, але нотаріусом їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки у неї відсутні правовстановлюючі документи на вказану квартиру.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 18.12.2006 року позовні вимоги ОСОБА_3 були задоволені частково, та за нею було визнано право на спадщину, яка відкрилася після смерті чоловіка - ОСОБА_7, а саме; на 1/2 частину кв.50, в буд. №79/1, по вул. Ак. Корольова у м. Одесі (а.с.20-21).

24.05.2007 року ОСОБА_8, який діяв на підставі довіреності, виданої ОСОБА_3, від її імені подарував ОСОБА_6 вищевказану 1/2 частину кв.50 в буд. №79/1, по вул. Ак. Корольова у м. Одесі, яка належала спадкодавцю ОСОБА_3 на праві власності на підставі заочного рішення Київського районного суду м. Одеси від 18.12.2006 року.

Разом з тим, ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 04.06.2013 року вищевказане заочне рішення від 18.12.2006 року було скасоване на підставі заяви відповідача ОСОБА_4, справа призначена до розгляду в загальному порядку.

20.06.2013 року ОСОБА_4 звернулася до ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_5 із зустрічним позовом, в якому просила суд визнати за нею право власності на спадщину, яка відкрилася після смерті її батька - ОСОБА_7, а саме на кв.50, в буд. №79/1, по вул. Ак. Корольова у м. Одесі, посилаючись на те, що вона своєчасно звернулася до Третьої одеської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, але нотаріусом їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадкове майно, оскільки відсутні правовстановлюючі документи на цю квартиру. При цьому вона посилалася на те, що ОСОБА_3 на час смерті свого чоловіка - ОСОБА_7 разом з ним не проживала, до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини не зверталася, а тому не може спадкувати майно, в тому числі і спірну квартиру, яка залишилася після смерті її чоловіка, оскільки для цього відсутні правові підстави.

Крім того, позивач просила визнати недійсним договір дарування 1/2 частини кв.50 в буд. №79/1 на вул. Ак. Корольова у м. Одесі, укладений ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6, оскільки ОСОБА_3 незаконно набула право власності на це майно, та розпорядилася ним без належних правових підстав.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 16.10.2013 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено, зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4 задоволені у повному обсязі. Суд визнав недійсним договір дарування 1/2 частини кв.50 в буд. №79/1, по вул. Ак. Корольова у м. Одесі, укладений ОСОБА_3 24.05.2007 року на користь ОСОБА_6 Суд визнав за ОСОБА_4 право на спадщину за законом, яка відкрилася після смерті її батька ОСОБА_7, а саме: на кв.50 в буд. №79/1 на вул. Ак. Корольова у м. Одесі (далі спірна квартира, т.1, а.с. 34).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 04.12.2013 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 16.10.2013 року залишено без змін (т.1, а.с. 40-44).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду у цивільних і кримінальних справ від 27 лютого 2014 року вищевказані судові рішення були залишені без змін (т.1, а.с.144-151).

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 03 червня 2016 року у задоволенні заявлених вимог ОСОБА_3 по даній справі було відмовлено через пропуск строку позовної давності для звернення до суду за захистом своїх прав.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 ставить питання про скасування зазначеного судового рішення, із ухваленням нового про задоволення її позовних вимог, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та таким, що ухвалено із порушенням норм матеріального та процесуального права.

Розгляд справи проведений за участю представників сторін, однак без участі останніх. При цьому третя особа ОСОБА_5 жодного разу не приймала участі у справі, незважаючи на направлення у встановленому законом порядку 9 разів поштової кореспонденції за місцем реєстрації її місця проживання (т.1, а.с.64,86,89,161,173,220,255, т.2, а.с.38-40,52-55).

Вказані обставини свідчать про категоричне небажання ОСОБА_5 приймати участь у розгляді справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про відмову в задоволенні позову суд виходив із того, що позивачкою ОСОБА_3 був пропущений строк позовної давності для звернення до суду за захистом своїх прав.

Однак, з таким висновком суду погодитись не можна, з огляду на наступні обставини.

Статтями 256 та 257 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки.

У відповідності до ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Разом з тим, статтею 264 ЦК України передбачено, що позовна давність переривається у разі предявлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Як вбачається з матеріалів справи, після смерті спадкодавця ОСОБА_7, який помер 02.07.2005 року, позивач ОСОБА_3 14.09.2006 року звернулась до Київського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_4 про визнання права власності на 1/2 частину спірної квартири в порядку спадкування. Тобто позовна давність була перервана.

Заочним рішенням Київського районного суду м.Одеси від 18.12.2006 року її позовні вимоги були задоволені.

Таким чином, права позивачки ОСОБА_3 були захищені, а тому позовна давність не розпочала свій перебіг.

Проте, як було зазначено вище, ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 04.06.2013 року вищевказане заочне рішення від 18.12.2006 року було скасоване на підставі заяви відповідача ОСОБА_4, справа призначена до розгляду в загальному порядку.

Лише 16.10.2013 року рішенням Київського районного суду м. Одеси, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 04.12.2013 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду у цивільних і кримінальних справ від 27 лютого 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_3 було відмовлено, а зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4 задоволені у повному обсязі. Так, суд визнав недійсним договір дарування 1/2 частини спірної квартири, укладений ОСОБА_3 24.05.2007 року на користь ОСОБА_6 та визнав за ОСОБА_4 право на спадщину за законом на спірну квартиру, яка відкрилася після смерті її батька ОСОБА_7

Таким чином, саме 04.12.2013 року трирічний строку позовної давності розпочався спочатку, оскільки рішення суду, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 було відмовлено, набрало законної сили.

Враховуючи, що з даним позовом ОСОБА_3 звернулась до суду 14.08.2015 року, то трирічний строк позовної давності від дня порушення її права на спадщину на 1/2 частину спірної квартири не сплив.

Зазначені обставини не були враховані судом першої інстанції, який безпідставно застосував до спірних правовідносин строк позовної давності, а тому рішення в цій частині є незаконним і таким, що підлягає скасуванню.

Крім того, є незаконним рішення суду в частині встановлення фактів, про які заявляла в позові ОСОБА_9, а саме: що останнім місцем проживання ОСОБА_7, місцем відкриття спадщини після смерті ОСОБА_7, та факту постійного проживання позивача ОСОБА_3 зі спадкодавцем ОСОБА_7 на час відкриття спадщини, є Одеська область, м. Ананьєв, вул. Шевченка, 67.

Такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Так, як було зазначено вище, рішенням Київського районного суду м. Одеси від 16.10.2013 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 04.12.2013 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду у цивільних і кримінальних справ від 27 лютого 2014 року, у справі №520/7146/13-ц, були встановлені наступні обставини:

позивач ОСОБА_3 у встановлений законом строк не зверталася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті її чоловіка - ОСОБА_7;

відсутні правові підстави для визнання за ОСОБА_3 права на спадщину за законом після смерті чоловіка ОСОБА_7, оскільки її доводи про те, що вона на час смерті ОСОБА_7 проживала з ним за однією адресою, не підтверджені у встановленому законом порядку, та спростовуються доводами, які маються в матеріалах справи.

Більше того, суд першої інстанції перевірив доводи ОСОБА_3 в цій частині і дійшов висновку, шо нею не доведене проживання разом з чоловіком на день його смерті у м. Ананьєві.

Таким чином, вищезазначеними судовими рішеннями по справі №520/7146/13-ц вже було встановлено факт проживання спадкодавця ОСОБА_7 на день смерті у АДРЕСА_2/, у м. Одесі, факт окремого проживання позивачки ОСОБА_3 та спадкодавця ОСОБА_7, а також факт того, що місцем відкриття спадщини після смерті ОСОБА_7 є АДРЕСА_3.

Зазначені обставини свідчать про те, що вищевказаними судовими рішеннями, які набрали законної сили, були досліджені та встановлені вищезазначені обставини і факти.

У відповідності до ч.3 ст. 61 ЦПК України, обставини, які встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

З огляду на викладене, позовні вимоги про визнання вищевказаних фактів, і як наслідок визнання за позивачкою ОСОБА_3 права власності на 1/2 частину спірної квартири в порядку спадкування, задоволенню не підлягають, а тому їй у позові слід відмовити саме з підстав необгрунтованості позовних вимог.

Доводи апелянта ОСОБА_3 з приводу того, що 14.09.2006 року вона не зверталась до Київського районного суду м. Одеси з позовом про встановлення зазначених фактів, а тому рішення суду від 16.10.2013 року не може бути преюдиційним для даного спору, є безпідставними, оскільки як було зазначено вище, вказаним судовим рішенням були встановлені обставини, що спадкодавець ОСОБА_7 на день смерті проживав у ІНФОРМАЦІЯ_3, що на час відкриття спадщини позивач ОСОБА_3 проживала в ІНФОРМАЦІЯ_4 і був встановлений факт окремого проживання позивачки ОСОБА_3 та спадкодавця ОСОБА_7 на день відкриття спадщини.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 04.12.2013 року, залишеною також без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду у цивільних і кримінальних справ від 27 лютого 2014 року, вищевказані обставини були додатково підтверджені.

У відповідності до ч.3 ст.303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права, у звязку з чим, рішення суду підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення - про відмову позивачу ОСОБА_3 у задоволенні позовних вимог через їх безпідставність.

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги частково надала суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які вона посилається як на підставу своїх доводів апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду не відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги його частково спростовують, рішення ухвалено не у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у звязку з чим апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити у повному обсязі через їх безпідставність.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, п.4 ч.1 ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 03 червня 2016 року скасувати.

Ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити у повному обсязі через їх безпідставність.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції України.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

ОСОБА_10

ОСОБА_2