АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 серпня 2016 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області в складі:

головуючого Міцнея В.Ф.

суддів: Владичана А.І., Лисака І.Н.

секретар Костюк Л.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційного банку ,,Надра про захист прав споживачів, визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 27 травня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства ,,Надра (далі ПАТ КБ ,,Надра) про захист прав споживачів, визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними.

Вказував на те, що 8 квітня 2008 року між ним та ВАТ КБ ,,Надра, правонаступником якого є ПАТ КБ ,,Надра, було укладено кредитний договір, за яким він отримав кредит в розмірі 35000 доларів США зі сплатою 14,49 % річних за користування кредитом з кінцевим терміном повернення - 6 квітня 2018 року.

З метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором того ж дня між ним та ВАТ КБ ,,Надра було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого він передав банку в іпотеку житловий будинок загальною площею 150,20 кв.м. з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по вулиці І.Франка № 19 у с. Банилів Вижницького району Чернівецької області, та земельну ділянку площею 0,1902 га, що розташована на території Банилівської сільської ради Вижницького району Чернівецької області, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд.

-------------------------------------------------------------------------------------------------------22ц- 967/16 головуючий у І-й інстанції Кириляк А.Ю.

категорія: 19/27 суддя-доповідач: ОСОБА_2

Однак в порушення п.2 ч.1 ст.11 Закону України „Про захист прав споживачів банк не надав йому як споживачу фінансових послуг в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також про орієнтовну сукупну вартість кредиту.

Крім того, не було складено графік погашення кредиту, що дало банку можливість проводити зарахування коштів на рахунки на його погляд.

Вважав, що умови кредитного договору є несправедливими, оскільки всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача.

Також вважав, що вказані порушення є підставою для визнання кредитного договору недійсним, а недійсність основного зобовязання спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення.

Посилаючись на ці обставини, просив визнати недійсними кредитний договір від 8 квітня 2008 року та договір іпотеки від 8 квітня 2008 року.

Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 27 травня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи.

Вказує на ті ж обставини, що і в позовній заяві.

Колегія суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін з таких підстав.

Судом встановлено, що 8 квітня 2008 року між ВАТ КБ ,,Надра, правонаступником якого є ПАТ КБ ,,Надра, та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, за яким останній отримав кредит в розмірі 35000 доларів США зі сплатою 14,49 % річних за користування кредитом з кінцевим терміном повернення - 6 квітня 2018 року.

З метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором 8 квітня 2008 року між ним та ВАТ КБ ,,Надра та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого останній передав банку в іпотеку житловий будинок загальною площею 150,20 кв.м. з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по вулиці І.Франка № 19 у с. Банилів Вижницького району Чернівецької області, та земельну ділянку площею 0,1902 га, що розташована на території Банилівської сільської ради Вижницького району Чернівецької області, кадастровий номер :01:001:0332, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд.

За змістом ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства.

У своїй позовній заяві ОСОБА_1 посилається на невідповідність змісту кредитного договору ст.11 Закону України „Про захист прав споживачів та Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частинами 1, 2 ст.11 Закону України „Про захист прав споживачів (в редакції, чинній на час укладення кредитного договору) встановлено, що договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобовязання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобовязується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобовязаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобовязаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, повязаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість

платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати детальнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

У ч.4 ст.11 Закону України „Про захист прав споживачів зазначено, що договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством.

Пункти 1.1.-1.4., 3.3.-3.6. кредитного договору містять наступні умови: мета надання кредиту; сума кредиту; строк, на який надається кредит; розмір процентів за користування кредитом; розмір плати за управління кредитом; розмір щомісячного платежу на погашення кредиту, сплати відсотків та інших передбачених договором платежів.

Пункт 4.3.8. передбачає можливість дострокового повернення кредиту та нарахованих відсотків.

Отже, наведене свідчить про те, що відповідачем при укладенні кредитного договору було надано позивачу необхідну інформацію про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту.

Крім того, згідно зі ст.11 Закону України „Про захист прав споживачів у разі ненадання інформації, яка зазначена у ч.2 цієї статті, банк несе відповідальність, яка встановлена ст.ст.15, 23 цього Закону.

Безпідставним є посилання заявника і на те, що умови кредитного договору є несправедливими.

За положеннями ч.5 ст.11, ст.18 Закону України „Про захист прав споживачів до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними (окремих положень, а не договору в цілому).

Відповідно до ч.5 ст.11 Закону України „Про захист прав споживачів до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; споживач зобовязаний під час укладення договору укласти інший договір з

кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

Статтею 18 Закону України „Про захист прав споживачів передбачена можливість визнання недійсними лише окремих умов договору, а не цивільно-правового договору в цілому і лише у разі визнання цих положень договору несправедливими (ч.5).

Отже, за змістом ст.ст. 11,18 Закону України „Про захист прав споживачів до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах,

зокрема про встановлення обовязкових для споживача умов, з якими він не мав

реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Закон України „Про захист прав споживачів застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 2 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15.

Зі змісту спірного договору вбачається, що цей договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови

З огляду на викладене суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що укладений між банком та відповідачем ОСОБА_1 кредитний договір не суперечить нормам цивільного законодавства, відповідає вільному волевиявленню та внутрішній волі учасників правочину.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення на підставі повно зясованих обставин справи, із додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для його скасування.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 314 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 27 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: