Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
судова палата з розгляду цивільних справ
Суддя 1-ї інстанції Курач І.В. Суддя доповідач Бондар М.С
Є.у.№ 316/1770/14
11 серпня 2016 року Справа № 22ц/778/3498/16
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

Коллегія судової палаті з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючий - суддя: Бондар М.С., судді: Бєлка В.Ю., Онищенко Е.А.

секретар - Бабенко Т.І.

при участі: прокурора - адвоката -

____________________________________________________________________________________________

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за

апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 17.10.2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошової суми позики, -

в с т а н о в и л а :

У липні 2014 року ОСОБА_2 звернвся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення грошової суми позики. Свої вимоги мотивував тим, що за договором позики від 16.12.2008 року ОСОБА_3 взяла у нього позику - гроші в сумі 30 000 грн. з щомісячним погашенням позики по 500 грн. до 20 числа кожного місяця, починаючи з квітня 2009 року по квітень 2014 року. Оскільки у визначений Договором строк, боржник суму взятих грошей не повернув просив стягнути на його користь позику у зазначеній сумі.

Заочним рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області від 17.10.2014 року заявлені вимоги задоволені.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 (спадкоємець боржника) прохав скасувати судове рішення, оскільки на його думку, суд неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, зокрема не застосував положення закону про наслідки спливу позовної давності.

Вивчивши матеріали справи, колегія суддів судової палаті з цивільних справ апеляційного суду дійшла до висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст.309 ЦПК суд апеляційної інстанції скасовує рішення суду першої інстанції і ухвалює нове рішення у зв'язку з неправильним застосуванням норм матеріального права.

У ст.1047 ЦК України йдеться, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, у відповідності до вимоги названого закону позивач надав суду письмовий договір позики укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, із якого слідує, що відповідач отримала у борг у ОСОБА_2 гроші на суму 30 000 грн.. При цьому, сторони встановили, що боргові гроші повертаються щомісячними платежами у розмірі 500 грн., починаючи з квітня 2009 року по квітень 2014 року (а.с.5,24).

За нормами ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту, або інших вимог, що звичайно ставляться.

У ст.1049 ЦК йдеться, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (гроші у тій самій кількості, що були передані за договором) у строк та порядку встановлених в договорі.

Судом не встановлено, що кошти отримані в борг повернуті.

Після ухвалення заочного рішення у цій справі, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 пішла із життя (а.с.59).

Судом також встановлено, що спадкоємцем після померлого є її донька - ОСОБА_1 (а.с.59).

Із матеріалів справи також убачається, що судовий розгляд справи здійснювався без повідомлення та участі боржника, й, окрім того, ухвалене судом заочне рішення ним не отримане, а отже не оскаржено (а.с.28).

У перегляді оскаржуваного рішення спадкоємцю відмовлено (а.с.65).

Свою позицію у апеляційній скарзі заявник обстоює тим, що у справі є договір позики, а не розписка, що є неналежним доказом, оскільки із її тексту не убачається, що гроші передавались.

Суд наголошує, що до справи долучений оригінал договору позики (а.с.24).

Згаданий правочин недійсним не визнаний.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

З огляду на викладене аргументи скарги з цього питання не є виправданими.

Окрім того, за міркуваннями заявника, суд здійснюючи правосуддя не в повній мірі дотримався правил встановлених процесуальним законом щодо сповіщення відповідача про час і місце слухання справи, у зв'язку з чим боржник не мав змоги скористатись своїм правом - внести заяву про застосування строків позовної давності.

Спадкуванням є перехід прав та обов'язків від фізичної особи, яка померла до інших осіб (спадкоємців) (ст.1216 ЦК).

У ч.1 ст.1282 ЦК йдеться, що спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Після спливу строку для прийняття спадщини встановленого законом ОСОБА_1 отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на трикімнатну житлову квартиру АДРЕСА_1 (а.с.59).

У своїх зверненнях до суду першої інстанції заявник покликав суд застосувати до спірних правовідносин наслідки спливу позовної давності (ст.267 ЦК) (а.с.58).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України).

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5 ст.261 ЦК України).

У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

У справі, згідно з умовами договору позики позичальник зобов'язаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) по 500 грн. до 20 числа кожного місяця, починаючи з квітня 2009 року по квітень 2014 року.

Оскільки умовами договору встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Таким чином, оскільки за умовами договору погашення позики повинно здійснюватись позичальником частинами, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань.

Кінцевий розрахунок у спірних правовідносинах мав бути завершений до кінця квітня 2014 року.

До суду заявник звернувся 24.07.2014 року.

З урахуванням трирічної давнини строк позовної давності за заявленими вимогами почався з 24.07.2011 року, тобто з неотримання чергового платежу в межах зазначеного строку позовної давності.

В такому разі, позивач має право на часткове задоволення вимог в межах 33 місяців (з липня 2011 року по березень 2014 року), що становить 16 500 грн..

З огляду на викладене є підстави для скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового.

Керуючись ст.307,309,313,314,316,317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу задовольнити частково.

Рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 17.10.2014 року у цій справі скасувати та ухвалити нове рішення.

Заявлені у справі позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 за договором позики - 16 500 грн..

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати пов'язані з оплатою судового збору при зверненні до суду першої інстанції - 300 грн..

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати пов'язані з оплатою судового збору при поданні апеляційної скарги - 165 грн..

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Головуючий: Судді: