Справа № 152/1051/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

09 серпня 2016 року Шаргородський районний суд Вінницької області

в складі:

головуючого судді - Славінської Н.Л.,

з участю:

секретаря судового засідання - Палій М.Д.,

позивача - ОСОБА_1,

законного представника

позивача - ОСОБА_2,

представника ОСОБА_2 - адвоката Шабатури О.А.,

відповідача - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Шаргороді Вінницької області в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1, в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_2, до ОСОБА_4 про стягнення моральної шкоди,

встановив:

21.07.2016 року ОСОБА_1, в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_2, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення моральної шкоди.

Мотивуючи позовні вимоги позивач зазначив, що в провадженні Шаргородського районного суду перебувало кримінальне провадження №152/1869/15-к по обвинуваченню відповідача ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, що був скоєний відносно нього.

В ході розгляду кримінального провадження між ним, ОСОБА_2 та відповідачем було укладено угоду, однією з основних умов якої було відшкодування відповідачем моральної шкоди. В підтвердження вказаної обставини відповідач ОСОБА_4 написав розписку, у якій зобов'язався сплатити в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди 10000 грн.

Проте, добровільно обов'язку щодо відшкодування моральної шкоди відповідач до теперішнього часу не виконав.

Внаслідок вчинення відносно нього кримінального правопорушення йому завдано моральної шкоди, у зв'язку з тим, що він зазнав душевних страждань через протиправні дії відповідача. Так, у нього не минає страх за життя та здоров'я, що погіршилося через нанесені побої, зокрема його мучать головні болі, він відчуває себе приниженим, що заважає у спілкуванні з однолітками. Все це негативно відображається на його психоемоційному стані, внаслідок чого у нього погіршився сон, виникла дратівливість.

Просить стягнути з ОСОБА_4 на його користь завдану моральну шкоду в сумі 10000 грн., а також судові витрати, в тому числі за надання правової допомоги.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримав позовні вимоги, зсилаючись на ті самі обставини. Суду пояснив, що 08.03.2016 року приблизно о 15 годині він знаходився на стадіоні в с. Пеньківка, спілкувався із своїми однолітками. В ході спілкування між ним та однолітками виникла суперечка з приводу того, що він, на їх думку, образив 11-річного хлопця ОСОБА_5 Під час цієї суперечки до них підійшли ОСОБА_4 та ОСОБА_6 ОСОБА_4 підійшов до нього, схопив руками за шию і почав стискати горло, а потім вдарив своєю головою його у голову та ногою по сідницях. ОСОБА_6 вдарив його у живіт. В нього від нанесеного ОСОБА_4 удару в голову розпочалися головокружіння, нудота та сильні болі. Він повідомив про нанесені йому ОСОБА_4 тілесні ушкодження матері, яка відвезла його в лікарню, де він лікувався тиждень з приводу струсу мозку І ступеню. Крім того, про нанесення тілесних ушкоджень він повідомив у правоохоронні органи, так як є неповнолітнім, а тілесні ушкодження йому наніс дорослий чоловік, відповідач ОСОБА_4, який перебував у стані алкогольного сп'яніння. Від нанесення йому ОСОБА_4 тілесних ушкоджень він терпить головні болі до теперішнього часу, не може нормально навчатися, спілкуватися з оточуючими, так як ці головні болі виникають раптово. До того ж, він відчуває до теперішнього часу приниження через нанесення йому тілесних ушкоджень ОСОБА_4 в присутності його товаришів, внаслідок чого погіршилося його спілкування з оточуючими, він відчуває пригнічення. Тому вважає, що моральна шкода, заподіяна злочином, має бути відшкодована відповідачем у повному обсязі, тобто в сумі 10000 грн. Відповідач ОСОБА_4 під час розгляду кримінального провадження в Шаргородському районному суді визнав себе винуватим та зобов'язався перед ним і його матір'ю ОСОБА_2 відшкодувати йому моральну шкоду в розмірі 10000 грн., про що написав відповідну розписку. Він та його законний представник ОСОБА_2 під час розгляду кримінального провадження відносно ОСОБА_4 відмовилися від підтримання державного обвинувачення, так як ОСОБА_4 вибачився, обіцяв відшкодувати моральну шкоду, внаслідок чого кримінальне провадження було закрито. Проте, до теперішнього часу відповідач не відшкодував моральної шкоди. Просить позов задовольнити в повному обсязі.

Законний представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2, що діє відповідно до ч.2 ст.39 ЦПК України, та її представник - адвокат Шабатура О.А., що діє на підставі договору про надання правової допомоги від 08.08.2016 року (а.с.17, 18-19), підтримали позовні вимоги, посилаючись на обставини, зазначені в позовній заяві. Суду пояснили, що відповідач 08.03.2015 року вчинив злочин, передбачений ч.1 ст.125 КК України, завдавши тілесних ушкоджень позивачеві - неповнолітньому ОСОБА_1 В судовому засіданні при розгляді кримінального провадження по обвинуваченню ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, останній визнавав свою провину, вибачився, пообіцяв відшкодувати моральну шкоду, заподіяну злочином, в сумі 10000 грн., у зв'язку із чим ОСОБА_1 та його законний представник ОСОБА_2 відмовилися від підтримання обвинувачення і просили суд закрити провадження у кримінальній справі. Ухвалою суду кримінальне провадження щодо ОСОБА_4 було закрито у зв'язку із відмовою позивача та його законного представника від обвинувачення у кримінальному провадженні, при цьому відповідач власноручно написав розписку, у якій зобов'язувався відшкодувати моральну шкоду в розмірі 10000 грн., завдану позивачеві, до 01.07.2016 року. Проте, до теперішнього часу моральна шкода відповідачем не відшкодована позивачеві навіть частково. Моральна шкода, заподіяна ОСОБА_4 ОСОБА_1, полягає у фізичному болю та стражданнях, яких зазнав позивач через ушкодження здоров'я та у зв'язку із протиправною поведінкою щодо нього, у моральних переживаннях через приниження відповідачем неповнолітнього ОСОБА_1 перед однолітками, внаслідок чого останній відчуває пригнічення, уникає спілкування з однолітками, що відображається на психологічному стані позивача. Позивач неодноразово просить у матері продати будинок та виїхати із села, так як не може нормально спілкуватися із однолітками. Власноручно написану відповідачем розписку про відшкодування позивачеві моральної шкоди в розмірі 10000 грн. вважають підтвердженням визнання ОСОБА_4 винуватості у вчиненні злочину щодо неповнолітнього ОСОБА_1, визнання відповідачем вини у спричиненні моральної шкоди позивачеві своїми протиправними діями саме у обсязі 10000 грн., а також зобов'язанням відповідача перед позивачем відшкодувати моральну шкоду саме в такому розмірі.

Просили позов задовольнити в повному обсязі, стягнувши з відповідача на користь позивача моральну шкоду в сумі 10000 грн. та понесені судові витрати при зверненні в суд.

Відповідач ОСОБА_4 в судовому засіданні позов визнав частково. Суду пояснив, що 08.03.2016 року приблизно о 15 годині повертався додому із святкування 8 Березня, перебував у стані алкогольного сп'яніння, проходив поблизу стадіону в с. Пеньківка Шаргородського району. До нього підійшов малолітній ОСОБА_5 та пожалівся, що його образив ОСОБА_1 Він побачив, що ОСОБА_1 перебував серед неповнолітніх на стадіоні, підійшов до нього і вирішив налякати та, з цією метою умисно схопив позивача за шию рукою і підняв на ноги, так як останній сидів і не хотів піднятися. Після цього, умисно, усвідомлюючи свої дії він своєю головою вдарив ОСОБА_1 у голову, вважав, що не сильно, проте, не розрахував удар. При цьому він утримував ОСОБА_1 за шию рукою. Після цього він накричав на ОСОБА_1, сказав, щоб останній вибачився перед ОСОБА_5 і йшов додому. Так як ОСОБА_1 відмовився вибачатися, то він розвернув останнього і вдарив коліном по сідницях та прогнав із стадіону додому. Він вибачався перед позивачем раніше і просить вибачення за свою неправомірну поведінку зараз, визнає, що заподіяв ОСОБА_1 моральної шкоди, написав розписку про відшкодування позивачеві моральної шкоди в сумі 10000 грн., так як визнає себе винуватим у вчиненні злочину, проте, не має таких коштів, щоб відшкодувати шкоду. На теперішній час він може відшкодувати позивачеві 2500 грн. моральної шкоди. Відшкодувати моральну шкоду в розмірі 10000 грн. він не спроможний, проте, відшкодує таку шкоду, яку суд визначить у судовому рішенні.

Вирішуючи спір, суд встановив факт заподіяння неповнолітньому ОСОБА_1, як потерпілому від злочину, що мав місце 08.03.2015 року, моральної шкоди.

Означений факт підтверджений в судовому засіданні матеріалами оглянутого судом кримінального провадженням за №152/1051/16-к, з якого вбачається, що 08.03.2015 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено заяву ОСОБА_2 про спричинення тілесних ушкоджень її синові - ОСОБА_1 Правова кваліфікація вчиненого ОСОБА_4 кримінального правопорушення - ч.1 ст.125 КК України. 30.11.2015 року ОСОБА_4 повідомлено про підозру у вчиненні злочину. 02.12.2015 року обвинувальний акт щодо ОСОБА_4 направлено до Шаргородського районного суду.

З обвинувального акту від 30.11.2015 року вбачається, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, зокрема, умисного легкого тілесного ушкодження, а саме в тому, що 08.03.2016 року приблизно о 15 годині, проходячи через стадіон у с. Пеньківка Шаргородського району Вінницької області, вислухавши скаргу малолітнього ОСОБА_5, 2004 року народження, про те, що його побив неповнолітній ОСОБА_1, 2000 року народження, підійшов до групи неповнолітніх, серед яких був ОСОБА_1, і умисно, з метою заподіяння останньому тілесних ушкоджень, схопив ОСОБА_1 руками за шию та один раз вдарив своєю головою в обличчя, заподіявши тілесні ушкодження у виді забою мяких тканин шиї з крововиливами, забою мяких тканин правої надбрівної дуги, які, відповідно до висновку експерта за №69/27 від 27.03.2016 року, належать до легких тілесних ушкоджень (аркуш 2 кримінального провадження №152/1869/15-к).

24.12.2015 року ухвалою Шаргородського районного суду кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, закрито у зв'язку із відмовою неповнолітнього потерпілого ОСОБА_1 та його законного представника ОСОБА_2 від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення (аркуші 71-72 кримінального провадження №152/1869/15-к).

Також, з матеріалів кримінального провадження №152/1051/16-к вбачається, що неповнолітній ОСОБА_1 з приводу нанесених йому тілесних ушкоджень ОСОБА_4 звертався за наданням екстреної медичної допомоги та лікувався в Шаргородській ЦРЛ з приводу закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, забою м'яких тканин правої надбрівної дуги та забою м'яких тканин і підшкірних крововиливів шиї (аркуші 39-40 кримінального провадження №152/1869/15-к).

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_4 визнав, що вчинив злочин, передбачений ч.1 ст.125 КК України, щодо неповнолітнього ОСОБА_1 при обставинах, що зазначені в обвинувальному акті від 30.11.2015 року, надавши пояснення, що підтверджують обставини вчинення злочину, а також в тому, що його неправомірними діями позивачеві ОСОБА_1 заподіяно моральної шкоди.

Таким чином, судом встановлено, що злочинними діями ОСОБА_4 позивачеві - неповнолітньому ОСОБА_1 заподіяно моральної шкоди, тобто наявні протиправне діяння та вина відповідача у заподіянні шкоди.

Моральна шкода, яка заподіяна неповнолітньому ОСОБА_1 злочинними діями ОСОБА_4 полягає у фізичному болю, якого позивач зазнав у зв'язку із ушкодженням здоров'я, у душевних стражданнях позивача внаслідок протиправної поведінки щодо нього з боку відповідача, а також в тому, що ОСОБА_1 внаслідок злочинних дій відповідача ОСОБА_4 щодо нього був змушений змінити свій звичний спосіб життя, не міг нормально спілкуватися з оточуючими людьми, були порушені його нормальні життєві зв'язки, він відчував себе приниженим.

Вказані, встановлені в судовому засіданні факти, не спростовані відповідачем, оскільки заперечень щодо позову на пропозицію суду, викладену в ухвалі від 22.07.2016 року, відповідач не надав, а навпаки, в судовому засіданні визнав обставини вчинення злочину, свою винуватість у вчиненні злочину, заподіяння неповнолітньому ОСОБА_1 моральної шкоди внаслідок вчиненого злочину.

Як вбачається із пояснень позивача, його законного представника, відповідача та із матеріалів цивільної справи, на час розгляду справи в суді ОСОБА_4 не відшкодував потерпілому ОСОБА_1 заподіяну злочином моральну шкоду, хоча, відповідно до розписки, наданої відповідачем 24.12.2015 року, зобов'язується відшкодувати неповнолітньому ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 10000 грн. до 01.07.2016 року (а.с.8).

Вказані обставини не спростовані відповідачем.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в абз.2 п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України за №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин та якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Виходячи із вказаних роз'яснень постанови Пленуму ВСУ, судом в ході судового розгляду справи встановлено, що дії ОСОБА_4 були неправомірними, такими, що заподіяли моральної шкоди ОСОБА_1, і між ними та заподіяною ОСОБА_1 моральною шкодою є безпосередній причинний зв'язок.

При цьому, суд констатує той факт, що відповідачем в судовому засіданні не наведено належних та допустимих доказів на підтвердження того, що моральної шкоди ОСОБА_1 завдано не з його вини.

Так, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експерта (ч.ч.1, 2 ст.57 ЦПК України).

Цивільним процесуальним законодавством України встановлено, що докази у справі повинні бути належними та допустимими.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.ч.1, 2, 3 ст. 58 ЦПК України).

Таким чином, під час судового розгляду предметом доказування є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення.

Об'єктом оцінки судом при ухваленні рішення є як докази (фактичні дані, відомості), так і процесуальні джерела, що їх містять (показання свідків, висновки експертів, тощо).

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 року №2 «Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»).

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і, відповідно до ст.9 Конституції України, є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.

Зокрема, у п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом.

Відтак, суд констатує той факт, що відповідачем не надано належних, достовірних та допустимих доказів на спростування обґрунтованості позовних вимог ОСОБА_1

Навпаки, судом встановлено, що обґрунтовує позовні вимоги належними, достовірними та допустимими доказами.

Оскільки судом встановлено, що моральна шкода позивачеві відповідачем не відшкодована, то право позивача на відшкодування моральної шкоди, завданої злочином, порушено і підлягає судовому захисту, а завдана моральна шкода - відшкодуванню в повному обсязі в сумі 10000 грн.

При цьому, суд звертає увагу на те, що згідно з п.6 ч.1 ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність, а щодо визначення розміру грошового відшкодування моральної шкоди, відповідно до ч.3 ст.23 ЦК України, - розумність і справедливість.

При вирішенні даного спору суд враховує, що одним із проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Ця позиція суду ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року №15-рп/2004 у справі №1-33/2004.

Виходячи з аналізу норм цивільного законодавства та досліджених в судовому засіданні доказів, суд вважає, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди - 10000 грн., що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, відповідає вимогам розумності і справедливості, враховуючи, що щодо позивача відповідачем вчинено злочин, а також, враховуючи глибину фізичних та душевних страждань неповнолітнього ОСОБА_1 внаслідок заподіяного злочину, ступінь вини ОСОБА_4 у заподіянні моральної шкоди.

Крім того, суд враховує, що ОСОБА_4 вчинено злочин - умисне легке тілесне ушкодження, що передбачений ч.1 ст.125 КК України, щодо неповнолітньої особи, віком - повних 14 років (а.с.6).

Відповідно до преамбули до «Декларації прав дитини», проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, дитина, внаслідок її фізичної і розумової незрілості, потребує спеціальної охорони та піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження…

Згідно з принципами 8, 9 «Декларації прав дитини», дитина повинна за всіх обставин бути серед тих, хто першими одержують захист і допомогу та бути захищена від усіх форм недбалого ставлення жорстокості і експлуатації.

Статтею 10 ЗУ «Про охорону дитинства» встановлено, що кожній дитині гарантується право на свободу, особисту недоторканість та захист гідності… Держава здійснює захист дитини, в тому числі, від усіх форм фізичного і психічного насильства, образи, недбалого і жорстокого поводження з нею…

Відповідно до ст.35 ЗУ «Про охорону дитинства», особи, винні у порушенні вимог законодавства про охорону дитинства, несуть цивільно-правову, адміністративну або кримінальну відповідальність відповідно до законів України.

Оскільки судом встановлено, що за заподіяння умисного легкого тілесного ушкодження неповнолітньому ОСОБА_1 ОСОБА_4 притягувався до кримінальної відповідальності, але кримінальне провадження щодо нього закрито Шаргородським районним судом 24.12.2015 року у зв'язку із відмовою потерпілого та його законного представника від підтримання державного обвинувачення у формі приватного обвинувачення, а цивільний позов у кримінальному провадженні не розглядався, що підтверджується матеріалами оглянутого в судовому засіданні кримінального провадження №152/1869/15-к, тому, в силу вимог ст.128 КПК України, ОСОБА_1 має право пред'явити його в порядку цивільного судочинства, а відповідач ОСОБА_4 повинен нести, в такому випадку, цивільно-правову відповідальність за заподіяння неповнолітньому потерпілому моральної шкоди внаслідок нанесення умисного легкого тілесного ушкодження.

Оскільки відповідачем ОСОБА_4 не представлено належних та допустимих доказів на підтвердження відшкодування ОСОБА_1 моральної шкоди, то право позивача порушено і підлягає судовому захисту.

Встановленим судом фактам відповідають цивільні правовідносини, що регулюються Конституцією України, ЦК України, а також вимогами ЗУ «Про охорону дитинства», Декларації прав дитини, що проаналізовані вище.

Так, відповідно до вимог ст.8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу… Норми Конституції є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Статтею 55 Конституції України встановлено, що права людини і громадянина захищаються судом… Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ст.124 Конституції України, правосуддя в Україні здійснюється виключно судами… Юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі… Судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Рішенням Конституційного Суду України від 09.07.2002 року №15-рп/2002 у справі за конституційним зверненням Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім «Кампус Коттон клаб» щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 124 Конституції України (справа про досудове врегулювання спорів) встановлено, що положення частини другої статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, в аспекті конституційного звернення необхідно розуміти так, що право особи на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами.

Статтею 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Відповідно до ст.16 ЦК України встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Тобто, за змістом ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, з позовом про відшкодування збитків та відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

За загальними правилами, згідно зі ст.ст.23, 1167 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом та іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом (ч.ч.2, 3, 4, 5 ст.23 ЦК України).

Згідно з роз'ясненнями, що містяться в п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року за №4 (з наступними змінами та доповненнями) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить.

Таким чином, закон ставить можливість покладання відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди в залежність від наявності вини заподіювача.

Виходячи з аналізу наведеного вище законодавства, суд приходить до висновку, що згідно із статтею 1167 ЦК України, діє презумпція вини завдавача шкоди, тому не позивач доводить вину, а відповідач доводить відсутність своєї вини, виходячи із принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу.

Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов'язаннях (зобов'язаннях із відшкодування шкоди) передбачає презумпцію вини; якщо в процесі розгляду зазначена презумпція не спростована, то вона є підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

Відповідно до ст.1167 ЦК України, для покладення відповідальності на заподіювача моральної шкоди, необхідна сукупність таких обов'язкових умов: наявність шкоди; протиправність дій заподіювача шкоди; причинний зв'язок між протиправною поведінкою заподіювача і шкодою; вина в заподіянні шкоди. Причинний зв'язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов'язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об'єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди.

Враховуючи це, підставою виникнення зобов'язання із відшкодування моральної шкоди є факт її завдання.

ОСОБА_1, його законний представник - ОСОБА_2 та її представник - адвокат Шабатура О.А. надали суду належні та допустимі докази про заподіяння позивачеві відповідачем моральних страждань, внаслідок яких позивач змушений докласти додаткових зусиль для організації свого життя, щоб усунути негативні наслідки, заподіяні злочином.

Відтак, позов підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Таким чином підлягає стягненню з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір при зверненні до суду в сумі 1378 грн., відповідно до вимог ст.88 ЦПК України.

Оскільки позивачем заявлено вимогу про стягнення витрат на правову допомогу, проте, не представлено доказів на підтвердження понесення таких витрат, то підстави для стягнення витрат на правову допомогу відсутні

Керуючись ст.ст.3, 6, 10, 11, 60, 88, 209, 212-215, 218, 223 ЦПК України, і на підставі ст.ст.8, 55 Конституції України, ст.ст.16, 23, 1167 ЦК України, ст. 128 КПК України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1, в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_2, до ОСОБА_4 про стягнення моральної шкоди - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 10000 (десять тисяч) гривень.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 понесені ним судові витрати: по сплаті судового збору в сумі 1378 (одна тисяча триста сімдесят вісім) гривень.

Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку до Апеляційного суду Вінницької області через Шаргородський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: