Справа № 309/2057/15-ц
Провадження № 2/309/72/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 лютого 2016 року м. Хуст

Хустський районний суд Закарпатської області

в особі головуючого судді Кемінь В.Д.

при секретарі судового засідання Плиска Т.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Хуст справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія»Автофінанс» про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та повернення в порядку реституції безпідставно набутого майна ,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про захист прав споживача шляхом визнання договору фінансового лізингу недійсним та повернення в порядку реституції безпідставно набутого майна. Свої вимоги мотивує тим, що 17.12.2014 року між ним та відповідачем ОСОБА_2 «Лізингова компанія» Автофінанс» укладено договір фінансового лізингу № 00645 з додатками, предметом якого є транспортний засіб трактор марки «Беларус» 82.1. Відповідно до договору, лізингодавець брав на себе зобовязання придбати предмет лізингу у власність та передати його у користування лізингоодержувачу на строк та умовах передбачених договором. В день підписання договору позивач перерахував відповідачеві грошові кошти в розмірі 33500 грн. ОСОБА_2 «Лізингова компанія» Автофінанс» відмовилося передавати предмет лізингу позивачу з посиланням на те, що договором передбачено сплату 50% від вартості предмету лізингу, а сплачена сума в розмірі 33500 грн. - це адміністративний платіж (комісія за організацію та укладення самого договору лізингу). Вважає, що умови договору фінансового лізингу та додатків до нього є несправедливими, суперечать вимогам ст.ст. 18 та 19 Закону України «Про захист прав споживачів». При укладенні договору йому не було розяснено всіх умов договору, не було можливості ознайомитися з умовами договору, до його підписання. Станом на день звернення з позовом до суду, предмет лізингу не був переданий позивачу. Вважає, що під час проведення попередніх переговорів, його було введено в оману, відповідач також не мав дозволу на надання послуг адміністрування фінансових активів. Кошти, які були сплачені позивачем, відповідач у добровільному порядку повертати відмовляється.

Посилаючись на вказані обставини позивач просив суд ухвалити рішення, яким позов задовольнити. Визнати договір фінансового лізингу №00645 з додатками від 17.12.2014 року, укладений між Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія»Автофінанс» та ОСОБА_1 - недійсним, стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія»Автофінанс» на користь ОСОБА_1 у порядку реституції безпідставно набуті грошові кошти в розмірі 33500 (тридцять три тисячі пятсот) гривень; стягнути Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія» Автофінанс» на користь ОСОБА_1 комісію банку в розмірі 167 грн. 50 коп. та вирішити питання по судових витратах.

Позивач в судове засідання на визначений судом термін не зявився, просив суд розглядати справу у його відсутності. Позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином - рекомендованим листом з повідомленням про вручення. В ході розгляду справи на адресу суду надійшло клопотання від представника відповідача про розгляд даної справи без його участі на підставі доданих заперечень та доказів.

Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

В поданих заперечення представник відповідача позовні вимоги не визнав, просив відмовити в задоволенні позову, оскільки договір укладений відповідно до вимог цивільного законодавства, що регулює діяльність у сфері фінансового лізингу. Зокрема правочин укладено сторонами в письмовій формі, особисто підписано позивачем, уповноваженою особою відповідача та скріплений його печаткою. Договір містить найменування товару (предмета лізингу), розмір лізингових платежів та строк лізингу. В запереченнях представник позивача, також відмітив, що ОСОБА_2 «Лізингова компанія»Автофінанс» займається виключним видом господарської діяльності по наданню послуг з фінансового лізингу без набуття спеціального статусу фінансової установи.

Зясувавши обставини та дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягають до задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 17 грудня 2014 року між Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія»Автофінанс» і ОСОБА_1, як лізингоодержувачем, укладено договір № 00645 фінансового лізингу з додатками, які є невід'ємними частинами договору.

Відповідно до умов п. 1.1. предметом фінансового лізингу по даному договору є транспортний засіб «Беларусь». П.1.2 встановлено вартість предмета лізингу на момент укладання договору, розмір авансового платежу та посилання на Додаток 1, що є невідємною частиною договору.

Встановлено, що відповідно до п.п.1.3 Договору лізингодавець зобов'язується придбати предмет лізингу у власність та передати предмет лізингу у користування Лізингоодержувачу у строк та на умовах, передбачених цим договором

Відповідно до п.п.4.1 Договору , лізингодавець передає у користування предмет лізингу, лізингоодержувачу не пізніше 120 робочих днів з дати отримання на рахунок Лізингодавця наступних платежів: адміністративного платежу, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізину. Встановлено, що відповідно до п. 8.2. спірного договору, сторони погодили вартість предмета лізингу, яка в гривневому еквіваленті становила 335 000 ( триста тридцять пять тисяч) гривень.

Відповідно до п.9.7 Договору, кошти які сплачуються Лізингоодержувачем до моменту отримання предмету іпотеки, не залежно від їх призначення вказаного в квитанції, зараховуються по даному договору у наступному порядку: - адміністративний платіж, авансовий платіж, комісія за передачу лізингу. Пунктами 10.1,10.2 спірного договору визначений щомісячний лізинговий платіж за формулами. Вартість предмета лізингу, авансові платежі, сума виплат авансових платежів, щомісячні авансові платежі, розмір адміністративного платежу та комісія за передачу предмету лізингу, визначені сторонами у Додатку № 1 до договору фінансового лізингу № 00645 від 17.12.2014 року відповідно: вартість предмета лізингу на дату підписання в доларах США в сумі 20253,93, авансовий платіж 50%, адміністративний платіж 10%, комісія за передачу ПЛ 3%.

Також судом встановлено, що 17грудня 2014 року позивачем здійснено платіж в розмірі 33500 грн., призначення платежу вказано як сплата за лізинговий платіж згідно договору № 006, що вбачається із квитанції № 90-335 від 17.12.2014 року. При цьому слід зазначити, що згідно договору Лізингу, а саме його п.п.10.3 на момент укладення цього договору, а саме 17.12.2014 року,тобто в день внесення відповідачем коштів на рахунок товариства, попередній розмір щомісячного лізингового платежу становив 4437,68 (чотири тисячі чотириста тридцять сім гривень шістдесят вісім копійок). Натомість згідно додатку № 1 до договору № 00645 від 17.12.2014, що є невідємною його частиною, адміністративний платіж становить 10% від вартості предмета лізингу, який був оцінений сторонами в 335000 грн. (триста тридцять пять тисяч гривень). Десять відсотків від вартості предмету лізингу становить сума 33500 гривень(тридцять три тисячі пятсот гривень) і саме така сума сплачена позивачем відповідно до квитанції № 90-335 від 17.12.2015 р. Що стосується призначення платежу, то відповідно до умов договору, а саме п.9.7 Договору визначено черговість платежу, не залежно від того яке його призначення вказується в квитанції, і відповідно до даних умов договору першочерговим платежем є адміністративний платіж.

Так, згідно з положеннями ст. 806 ЦК за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її в користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч.ч. 1, 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг». Статтею 16 вищевказаного Закону визначено, що сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Вказані вимоги закону дотримані сторонами при укладені оспорюваного договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» передбачає різні взаємовиключні підстави визнання угод недійсними (ст.ст.18,19). Для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст. 3, ч.3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Законом закріплена можливість визнання недійсними правочинів, здійснених із використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема, у введенні в оману споживачів шляхом залучення їхніх коштів із метою реалізації діяльності пірамідальної схеми. Аналіз п.7 ч.3 ст.19 указаного Закону дає підстави для висновку, що поняття «пірамідальна схема» в розумінні цієї норми має такі обов'язкові ознаки: а) здійснення сплати за можливість одержання учасником компенсації; б) компенсація надається за рахунок залучення учасником інших споживачів схеми; в) відсутність продажу або споживання товару. Для кваліфікації пірамідальної схеми необхідна наявність усіх зазначених ознак.

Однак, таких ознак (несправедливості умов договору та нечесної підприємницької діяльності) з матеріалів справи не вбачається. Відповідно до ч.1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Зважаючи на вказані норми закону, суд приходить до висновку, що в матеріалах справи відсутні докази про те, що під час укладення спірного договору фінансового лізингу відповідач ОСОБА_2 «Лізингова компанія» Автофінанс» вчинив дії, які можливо кваліфікувати як прояв недобросовісної конкуренції, чи вчинив дії або бездіяльність, що ввели позивача в оману або були агресивними.

З наявних матеріалів справи вбачається, що доводи позивача про те, що у нього не було реальної можливості детально ознайомитися з умовами договору, нічим не підтвердженні й базуються на припущеннях.

Відповідно до п.17.5 Договору № 00645 від 17.12.2015 року, який був підписаний позивачем вбачається, що ОСОБА_1 підписавши вказаний договір, засвідчив факт ознайомлення та згоду з умовами договору, підтвердив свої права та обовязки за договором, умови договору зрозумілі та він вважає їх справедливими для себе. (а.с. 14). Крім того, особистий підпис позивача міститься на кожному аркуші спірного договору та додатках до нього (а.с. 8-15).

Таким чином, волевиявлення позивача на укладання саме такого договору не спростоване, оскільки його підпис на кожній сторінці договору свідчить про те, що він знав та свідомо допускав настання прав і обов'язків згідно з умовами договору.

Зазначені у договорі права та обов'язки сторін, їх кількість не суперечить положенням ст.ст. 10, 11 Закону України «Про фінансовий лізинг», де визначено загальні права та обов'язки лізингодавця і лізингоодержувача. Крім того, у ч. 4 ст. 10 та в ч. ст. 11 зазначеного Закону вказано, що лізингодавець, лізингоодержувач можуть мати інші права та обов'язки відповідно до умов договору лізингу, цього Закону та нормативно-правових актів.

Згідно ч. 2 ст. 215, ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Положеннями ст. 1 Закону України "Про фінансовий лізинг", ст. 806 ЦК України визначено, що фінансовий лізинг (далі - лізинг) - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у свою власність річ відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). В статті 2 Закону України "Про фінансовий лізинг" обумовлено, що правовідносини які виникають з договору фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Статтею 6 Закону України "Про фінансовий лізинг" передбачено укладення договору лізинг в письмовій формі. Вимоги про нотаріальне посвідчення такого договору не передбачено. Статтею 799 ЦК України передбачено, що договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Вказана стаття є складовою параграфу 5 глави 58 ЦК України, який регулює відносини, що виникають не з лізингу, а з найму (оренди) транспортного засобу, а тому до виниклих правовідносин застосована бути не може. Крім того, дані правовідносини також регулюються спеціальним Законом - «Про фінансовий лізинг».

Отже, твердження позивача про нікчемність спірного договору фінансового лізингу від 5 грудня 2014 року з підстав, передбачених ч. 1 ст. 220 ЦК України є помилковим, оскільки в силу положень Закону України «Про фінансовий лізинг» та параграфу 6 глави 58 ЦК України нотаріальне посвідчення такого не є обов'язковим.

Суд не бере також до уваги твердження позивача про те, що позов підлягає до задоволення з підстав передбачених ст. 22 ЦК, так як відповідач уклав оскаржуваний договір без відповідного на те дозволу (ліцензії), оскільки до матеріалів справи представником відповідача надано відповідні документи, щодо правомірності надання послуг з фінансового лізингу.

За приписами ст.10 ч.1, ч.3, ст. 60 ч.1, ч.4, ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що з підстав, з яких позов був пред'явлений, він не був доведений, заперечення відповідача не були спростовані, а тому вимоги позовної заяви не підлягають до задоволення.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України підлягає стягненню з позивача на користь держави судовий збір в розмірі 235 грн.20 коп.

Керуючись ст.ст.10,60,209,212-215 ЦПК України, суд, ЗУ «Про фінансовий лізинг», ЗУ «Про захист прав споживачів» -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія»Автофінанс» про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та повернення в порядку реституції безпідставно набутого майна - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 235 грн.20 коп.

Рішення може бути оскаржено протягом 10 днів з моменту його проголошення до апеляційного суду Закарпатської області.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засідання під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Хустського

районного суду: підпис ОСОБА_3

З оригіналом вірно:

Суддя Хустського

районного суду: ОСОБА_3