У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 травня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Собіна І.М., Максимчук З.М.

секретар судового засідання:Мельник С.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Сарненського районного суду від 4 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Вирівської сільської ради про визнання права власності на спадкове майно за законом,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Сарненського районного суду від 4 квітня 2016 року ОСОБА_2 відмовлено в задоволені позову до Вирівської сільської ради про визнання права власності на спадкове майно за законом.

У поданій на рішення апеляційній скарзі ОСОБА_2 покликався на невідповідність висновків обставинам справи та на порушення норм процесуального права.

На її обґрунтування зазначав про помилковість висновку суду щодо недоведеності тих обставин, що спадкодавець була його матір'ю. Натомість вважав, що матеріали справи містять копії документів, які підтверджують даний факт. В свідоцтві про його народження ім'я матері зазначено російською мовою "ОСОБА_3", тоді як у свідоцтві про смерть українською мовою - "ОСОБА_3". З словника власних імен, їх походження та варіантів видно, що ім'я матері є похідним від чоловічого імені "Панас"("Опанас") або як варіант "Афанасій".

Судом не взято до уваги рішення Сарненського районного суду від 21 жовтня 2010 року, яким визнано за ним право власності на житловий будинок в порядку спадкування за заповітом після смерті його матері.

Крім того, посилався на порушення судом норм процесуального права, а саме ч. 4 ст. 10 ЦПК України щодо змагальності сторін та сприянню всебічному і повному з'ясуванню обставин справи. Вважав, що суд повинен був роз'яснити про його право на збільшення позовних вимог в частині встановлення факту родинних відносин у позовному провадженні.

З цих підстав просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи позивача, колегія суддів прийшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відмовляючи позивачу в задоволенні його вимоги про визнання права власності на земельні ділянки в порядку спадкування, суд першої інстанції правильно виходив із недоведеності позову.

Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 (а.с. 11).

21 жовтня 2010 року Сарненським районним судом ухвалено рішення, що набрало законної сили, яким встановлено факт належності спадкодавцю житлового будинку АДРЕСА_1 і визнано за ОСОБА_2 право власності на цей об'єкт нерухомості (а.с. 12-12, зв.).

Вважаючи, що ОСОБА_3 після смерті свого чоловіка ОСОБА_4 (батька позивача) також прийняла спадщину, оскільки проживала разом з ним і вела господарство на день його смерті, у лютому 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Вирівської сільської ради Сарненського району з вимогою визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 2, 67 га для ведення особистого селянського господарства згідно з державним актом серії НОМЕР_2 та земельну ділянку площею 1, 95 га для ведення особистого селянського господарства згідно з державним актом серії НОМЕР_3, які на праві приватної власності належали його батькові, що помер ІНФОРМАЦІЯ_2, в порядку спадкування за законом після смерті матері, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, прийнявши спадщину після смерті батька, але не оформила своїх спадкових прав.

Між тим, матеріали справи не містять жодних доказів про те, що ОСОБА_3 прийняла спадщину після смерті свого чоловіка.

Так, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 549 ЦК Української РСР, який діяв на момент смерті ОСОБА_4, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину:

1.)якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном;

2.)якщо він подав нотаріальному органові за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

З роз'яснень, даних Пленумом Верховного Суду України у п. 4 своєї постанови №4 від 24.06.1983 року "Про практику розгляду судами України справ про спадкування" (зі змінами, внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного Суду України №13 від 25.12..1992 року, №15 від 25.05.1998 року; Постанова втратила чинність на підставі Постанови Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року), вбачається, що якщо у передбачений статтею 549 ЦК УРСР шестимісячний строк для прийняття спадщини позивач вступив в управління або володіння спадковим майном або його частиною, суд з цих підстав вирішує питання про визнання права на спадкове майно.

Згідно зі ст.ст. 10, 11 і 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Тобто обставини про перехід права власності на спірні земельні ділянки в порядку спадкування від ОСОБА_4 до ОСОБА_3 не є доведеними, а тому позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання за ним права власності до задоволення не підлягають.

Крім того, при вирішенні спірних правовідносин і ухваленні оскаржуваного рішення судом правильно ураховано відмінність у написанні імені матері, що зазначене у свідоцтвах про його народження та про її смерть - "ОСОБА_3" і "ОСОБА_3" (а.с. 9; 11).

Також обґрунтовано послався на рішення Сарненського районного суду від 21 жовтня 2010 року, де засвідчено дату смерті ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_3, тоді як у свідоцтві про смерть ОСОБА_3 міститься інша дата - ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 11; 12-12, зв.; 13-13, зв.;).

Ці обставини мають істотне значення для предмета доказування у справі та вказують про неможливість суду з власної ініціативи ідентифікувати зазначену особу. Натомість позивачем не вимагалося з'ясувати їх у порядку пред'явлення вимоги про встановлення факту, що має юридичне значення.

Доводи апеляційної скарги про незастосування судом вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України щодо сприяння всебічному та повному з'ясуванню обставин справи на увагу не заслуговують і спростовуються правилами ст. 303 ЦПК України.

Так, відповідно до цієї вимоги закону під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оскільки документальні записи не підлягають довільному тлумаченню, тому не можна погодитися і з посиланнями позивача про те, що ім'я "ОСОБА_3" має різні варіанти написання.

Не заслуговують на увагу і доводи ОСОБА_2 про порушення норм процесуального права, виходячи з такого.

Частина 3 ст. 309 ЦПК України вказує, що порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Фактів існування таких процесуально-правових порушень позивач не навів, а апеляційним судом їх не було здобуто.

Щодо тверджень скарги про невідповідність висновків суду обставинам справи, то вони є необґрунтованими і до задоволення підлягати не можуть.

Справедливість, добросовісність та розумність згідно з п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Тому за таких обставин доводи ОСОБА_2 на необхідність та вимушеність захисту його прав є неприйнятними для апеляційного суду.

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при його ухваленні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити, а рішення Сарненського районного суду від 4 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: Судді: