У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 травня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючий: Хилевич С.В.

судді: Собіна І.М., Максимчук І.М.

секретар судового засідання: Мельник С.Ю.

з участі: сторін і їх представників,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду від 25 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про усунення перешкод у володінні, користуванні та розпорядженні майном,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Рівненського міського суду від 25 березня 2016 року ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позову до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про усунення перешкод у володінні, користуванні та розпорядженні майном.

У поданій на рішення апеляційній скарзі позивач покликалася на невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення норм матеріального права.

На її обґрунтування зазначала про неврахування судом того, що відповідачі на своїй земельній ділянці, яка межує із її будинком, у господарській будівлі (сараї) утримують курей. Кількість свійської птиці відповідач постійно збільшує та на сьогоднішній день їх уже декілька десятків. Пташиний послід на суміжній території не утилізується, а тому неприємні запахи проникають до її будинку. Вона позбавлена можливості здорового відпочинку разом з родиною чи друзями. Під час годування птахів до курника злітаються голуби, які є переносниками різних інфекційних захворювань, а на території курника помічені щури. Ці тварини безперешкодно проникають на її подвір'я, створюючи небезпеку появи різного роду інфекцій та збудників небезпечних хвороб. Вважала, що в сукупності наведені фактори ставлять під загрозу використання будинку та землі для проживання і відпочинку, а також створюють загрозу для її здоров'я та членів сім'ї.

Висновком експерта встановлено, що відстань між належним їй житловим будинком та господарською спорудою (сараєм), де утримуються кури, становить 3,85 м, тоді як вимогами п. 3.25а* Державних будівельних норм України № 360-92** відстань між господарськими будівлями (сараями) і житловими будинками передбачено не менше як 15 м. На її думку, вина відповідачів у порушенні цивільного права підтверджується їх особистими поясненнями в судовому засіданні, а також відмовою укласти мирову угоду на умовах взаємних поступок та фактичної можливості утримання домашньої птиці на відстань 15 м.

Судом не додержано вимог ч. 1 ст. 383 ЦК України, яка передбачає право власника житлового будинку, квартири використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва, та ч. 5 ст. 319 ЦК України, за якою власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам і гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі та не залишено без уваги положення п.п.1-2 ст.103, ст. 104 ЗК України щодо добросусідства.

З цих підстав просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухваливши нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі і з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи позивача, колегія суддів прийшла до висновку про відхилення апеляційної скарги.

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні вимог до ОСОБА_2 і ОСОБА_3, суд першої інстанції правильно виходив з його необґрунтованості, адже на момент початку будівництва позивачем свого житлового будинку на земельній ділянці відповідачів уже існувала прилегла до вуличної вбиральні будівля для утримання домашньої птиці (курник).

Оскільки на той момент позивач погодилася з існуванням спірної будівлі і їй вже тоді було відомо про факт порушення будівельно-технічних, санітарних та інших визначених законом нормативів та правил щодо мінімальних відстаней від запланованого будівництва до природних джерел забруднення, тому підстав для судового захисту свого цивільного права не вбачається.

Матеріалами справи встановлено, що у власності ОСОБА_1 перебуває житловий будинок АДРЕСА_1, який розміщений на належній їй же на праві власності земельній ділянці площею 0, 1569 га з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських споруд та для ведення особистого підсобного господарства (а.с. 111-111, зв.; 112-118; 119; 120-120, зв.).

Власником сусіднього житлового будинку №10 по цій же вулиці є ОСОБА_3 Будинок розташований на земельній ділянці площею 0, 1 га з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), власником якої є вона ж (а.с. 50-51, зв.).

Спірні правовідносини виникли між сторонами з приводу розведення ОСОБА_2 і ОСОБА_3 домашньої (свійської) птиці - курей у спеціально облаштованій для цього будівлі, яка розміщена на відстані 3, 67 м від будинку позивача. Вважаючи, що наслідки життєдіяльності курей - неприємні запахи, шум, антисанітарія призводять до порушення її прав, ОСОБА_4 у липні 2015 року звернулася до суду з позовом про зобов'язання відповідачів перенести господарські будівлі (сараї) для утримання курей на відстань не менше 15 м та про заборону утримання домашньої птиці, тварин, худоби ближче 15 м від її житлового будинку.

Повно і правильно з'ясувавши обставини справи та встановивши, що норми матеріального права, на застосуванні яких наполягала позивач, застосуванню при вирішенні спірних правовідносин не підлягають, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Серед обов'язків власників земельних ділянок пункти "а", "г", "е" ч. 1 ст. 91 ЗК України передбачають забезпечення їх використання за цільовим призначенням, унеможливлення порушення прав власників суміжних земельних ділянок і землекористувачів, дотримання правил добросусідства.

Відповідно до ст. 104 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати припинення діяльності на сусідній земельній ділянці, здійснення може призвести до шкідливого впливу на здоров'я людей, тварин, на повітря, земельні ділянки та інше.

Доводи апеляційної скарги про невідповідність висновків суду обставинам справи на увагу не заслуговують.

Так, сторонами не заперечується те, що на час будівництва ОСОБА_4 свого житлового будинку на території господарства відповідачів вже знаходилася будівля для утримання домашньої (свійської) птиці - курей. На той час цей факт влаштовував позивача.

Більше того, 20 вересня 2001 року ОСОБА_5 - на той час власник будинку АДРЕСА_2 дала свою згоду на будівництво ОСОБА_4 житлового будинку на належній останній земельній ділянці на відстані 5 м від будинку ОСОБА_5 Тобто станом на початок будівництва позивач була обізнана зі спірними обставинами.

Як правильно послався місцевий суд, стаття 15 Закону України "Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення" встановлює обов'язок громадян дотримуватися вимог санітарного законодавства при проектуванні і будівництві каналізаційних, очисних, гідротехнічних споруд, інших об'єктів. Планування і забудова населених пунктів повинна передусім передбачати створення найбільш сприятливих умов для життя, а також для збереження і зміцнення здоров'я громадян.

Пункт 3.25а* Державних будівельних норм України №360-92** "Містобудування, планування і забудова міських та сільських поселень", що затверджені Наказом Державного комітету України у справах містобудування і архітектури №44 від 17.04.1992 року, визначає, що мінімальна відстань від житлових будинків до господарських будівель (сараїв для худоби, свійських тварин та птахів) та дворових вбиралень, майданчиків для компосту тощо визначається відповідно до санітарних норм та становить не менше 15 метрів.

Тобто у забудовника виникає чіткий обов'язок перед початком будівництва перевірити, зокрема і шляхом отримання відповідних дозволів, те, чи ця забудова не порушуватиме встановлені нормативні вимоги.

Судом зроблено правильний висновок, що в судовому засіданні позивачем не було надано належних і допустимих доказів неправомірності дій (бездіяльності) відповідачів, оскільки встановлено, що при будівництві житлового будинку АДРЕСА_2 та господарських будівель (споруд), тобто коли житлового будинку №8 по цій же вулиці ще не було збудовано і ОСОБА_4 там не проживала, взято до уваги усі існуючі на той момент будівельно-технічні та санітарні норми.

Щодо наявності відчутних неприємних запахів, створення птицею шуму, проникнення до її господарства голубів та щурів, то будь-яких об'єктивних і переконливих доказів про ці обставини позивач не надала, а судом їх не було здобуто.

Згідно зі ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Докази подають сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб. які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Справедливість, добросовісність та розумність згідно з п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, якщо воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Тому за таких обставин доводи ОСОБА_4 на необхідність та вимушеність захисту її прав, порушуючи при цьому права відповідачів, є неприйнятними для апеляційного суду.

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при його ухваленні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315. 324-325 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а рішення Рівненського міського суду від 25 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: Судді: