Категорія 47Доповідач Медяний В. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Вінницької області в складі :

головуючого Медяного В.М.,

суддів: Жданкіна В.В., Денишенко Т.О.,

за участю секретаря Торбасюк О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 31 липня 2015 року, -

встановила:

У червні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що вона є власником земельних ділянок площею 0,0546 га та 0,0069 га, які розташовані у м. Вінниці по вул. Фрунзе,101.

На підставі рішення Вінницької міської ради від 22.12.2004 року № 1013 про передачу в оренду земельної ділянки по вул. Фрунзе,101 у м. Вінниця, площею 130 кв.м., ОСОБА_2 видано договір оренди земельної ділянки від 04.05.2005 року № 41.

Актом прийму-передачі межових знаків на зберігання від 06.11.2014 року було закріплено в натурі межові знаки, по яким позивач мала намір встановити паркан.

Однак, відповідачем чиняться перешкоди у здійснені позивачем її прав, а тому вона просила усунути їй перешкоди в користуванні земельною ділянкою шляхом зобов'язання ОСОБА_3 не чинити перешкод у встановленні твердої межі (паркану) між земельними ділянками будинковолодіння №101 по вул. Фрунзе та будинковолодіння №3 по пров. Фрунзе в м. Вінниці та земельної ділянки, площею 0,0069 га, розташованої у м. Вінниці по вул. Фрунзе,101.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 31 липня 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Вирішено усунути ОСОБА_2 перешкоди у користуванні належною їй земельною ділянкою шляхом зобов'язання ОСОБА_3 не чинити перешкоди ОСОБА_2 у встановленні твердої межі (паркану) на належній їй земельній ділянці (земельній ділянці, що перебуває у її користуванні) для відмежування земельної ділянки будинковолодіння № 101 по вул. Фрунзе та будинковолодіння №3 по вул. Фрунзе в м. Вінниці, згідно державного акту про приватну власність на землю зареєстрованого 20.12.2002 року в книзі записів державних актів № ВН № 4/2-324, договору оренди земельної ділянки від 04.05.2005 року № 41 та земельної ділянки площею 0,0069 га розташованої за адресою: м. Вінниця, вул. Фрунзе,101 на належній ОСОБА_2 на підставі державного акту серії ЯК № 031836, зареєстрованого в книзі реєстрів державних актів за № 02424.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 1743,60 грн. в рахунок відшкодування судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, які мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції представник скаржника відповідача у справі ОСОБА_3 - ОСОБА_4 апеляційну скаргу повністю підтримав та просив її задовольнити, посилаючись на викладені в ній доводи.

Позивач у справі ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_5 апеляційну скаргу не визнали та заперечили проти її задоволення, посилаючись на її необґрунтованість та безпідставність, просили рішення залишити без змін.

Колегія суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, заслухавши пояснення сторін у справі, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що зазначеним вимогам Закону рішення суду першої інстанції відповідає.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем ОСОБА_3 чиняться перешкоди позивачу у користуванні належній їй на праві власності земельній ділянці, мають місце численні порушення користування земельною ділянкою, а тому є підстави для встановлення твердої межі - паркану, при цьому враховуючи бажання ОСОБА_2 встановити паркан на належній їй земельній ділянці, а не на межі та закріплене ст. 373 ЦК України право власника земельної ділянки використовувати її на власний розсуд, суд задовольнив позовні вимоги частково, зобов'язавши відповідача ОСОБА_3 не чинити перешкод у користуванні позивачем ОСОБА_2 її земельною ділянкою на належній їй земельній ділянці (земельній ділянці, що перебуває у її користуванні).

Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Так зокрема по справі встановлено, що ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,0546 га, розташованої в м. Вінниці по вул. Фрунзе,101, що підтверджується державним актом на право власності на землю, серія ІІ-ВН № 046846 виданого 20.12.2002 року на підставі рішення третейського суду від 25.11.2002 року № 4018.

На підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення, реєстр № 3876 від 04.12.2007 року, ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,0069 га, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серія ЯК № 031836 виданого 14.03.2012 року.

Рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 06 липня 2012 року, яке набрало законної сили, встановлено, що згідно з рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради №1595 від 26.11.1999 року ОСОБА_3 є власником земельної ділянки площею 627 кв.м. по пров. Фрунзе, 3 в м. Вінниці.

15 листопада 1999 року було проведено обстеження та погоджено межі земельної ділянки, яка знаходиться по вул. Фрунзе,101 в м. Вінниці, між суміжними власниками земельних ділянок, в тому числі ОСОБА_3, про що складено протоколи (а.с.9-10).

Актом відновлення в натурі меж земельної ділянки та зон обмежень здачі межових знаків під охорону та зберігання ОСОБА_2 від 17.12.2002 року на виконання рішення третейського суду № 4018 від 25.11.2002 року закріплено межі земельної ділянки на місцевості межовими знаками встановленого зразка в кількості семи штук металеві штирі, які розміщені на характерних поворотних точках земельної ділянки (а.с.11).

Згідно із актом відновлення в натурі меж земельної ділянки та зон обмежень здачі межових знаків під охорону та зберігання ОСОБА_2 від 04.05.2005 року на виконання рішення Вінницької міської ради № 1013 від 22.12.2004 року, договору оренди земельної ділянки від 11.02.2005 року, межі земельної ділянки закріплені на місцевості межовими знаками встановленого зразка, металеві штирі закладені при встановленні меж земельних ділянок переданих у власність, які розміщені на характерних поворотних точках земельної ділянки (а.с. 12).

Відповідач ОСОБА_6 заперечує проти встановлення паркану ОСОБА_2 між суміжними земельними ділянками, що підтверджується повідомленням УМВС України у Вінницькій області від 10.06.2015 року №1/С -1328 (а.с. 23) та не заперечується сторонами у справі.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання і має право звернутися до суду за захистом свого порушеного особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно частини 1 статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 статті 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» розяснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Згідно абз. 2 п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 р. «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми.

Відповідно до ч. 3 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

Загальні положення про право власності викладені у главі 23 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до частин 1-3 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Положеннями статті 321 ЦК України встановлено принцип непорушності права власності, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 2 ст. 373 ЦК України право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 106 ЗК України власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними.

Статтею 152 ЗК України передбачено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Згідно із ст. 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Відповідно до статті 125 ЗК України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації.

Згідно ст. 126 ЗК України право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч.4 ст. 373 ЦК України, власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення.

За змістом ч.1 ст. 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо).

Згідно з ч.3 ст. 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них та використання цих ділянок із запровадженням і додержанням прогресивних технологій вирощування сільськогосподарських культур та охорони земель (обмін земельних ділянок, раціональна організація територій, дотримання сівозмін, встановлення, зберігання межових знаків тощо).

Види межових знаків і порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин.

Витрати на встановлення суміжних меж несуть власники земельних ділянок у рівних частинах, якщо інше не встановлено угодою між ними.

Відповідно до ст. 22 ЗУ «Про планування і забудову територій» місцеві правила забудови розробляються для міст Києва та Севастополя, міст обласного значення, республіканського значення автономної Республіки Крим. Для сіл, селищ, міст районного значення відповідні ради можуть розробляти місцеві правила забудови. Місцеві правила забудови затверджуються відповідними радами.

На виконання вказаних положень Закону рішенням Вінницької міської ради від 26.06.2009 року № 2477 були затверджені «Правила забудови та використання територій м. Вінниці» на які посилається в апеляційній скарзі скаржник ОСОБА_3

Проте, у звязку з втратою чинності Законом України «Про планування і забудову територій» внаслідок прийняття 12.03.2011 року Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» статтею 9 якого передбачено, що нормативне регулювання планування та забудови територій здійснюється шляхом прийняття нормативно-правових актів, правил, державних та галузевих будівельних норм, національних (державних) стандартів, кодексів усталеної практики. Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері будівництва, містобудування та архітектури, забезпечує розроблення, затвердження, перегляд, внесення змін і скасування державних будівельних норм, а також національних стандартів і кодексів усталеної практики за класами 91 і 93 українського класифікатора нормативних документів (крім позицій що стосуються лічильників, машин та устаткування), утворює та припиняє діяльність технічних комітетів стандартизації у цій сфері.

Таким чином, у звязку із вступом в дію вказаного Закону повноваження щодо затвердження місцевих правил забудови у місцевих рад вже були відсутні і тому з врахуванням вимог вказаного Закону Вінницькою міською радою 27.10.2011 року прийнято рішення № 504, згідно якого втратило чинність рішення міської ради від 26.06.2009 року № 2427 «Про затвердження правил забудови та використання територій міста Вінниці».

Також колегія суддів не може погодитись з посиланнями скаржника в апеляційній скарзі на СНІП без номера та дати, оскільки встановлено, що вказаний СНІП також втратив чинність і звязку з прийняттям ДБН 360-92**.

Стосовно доводів скаржника ОСОБА_3 в апеляційній скарзі про те, що зазначена огорожа є малою архітектурною формою, то слід зазначити, що згідно п. 2 «Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації обєктів нерухомого майна» затвердженої наказом Держкомбуду № 127 від 24.05.20001 року, господарськими спорудами являються колодязі, вигрібні ями, огорожі, ворота, хвіртки, замощення тощо. А отже, огорожа (паркан) являється господарською спорудою, а не МАФ, як зазначає у своїй апеляційній скарзі ОСОБА_3

Колегія суддів вважає, що скаржник посилається виключно на припущення, мотивуючи свою апеляційну скаргу тим, що встановленням позивачем паркану будуть в майбутньому порушуватись її права, що в даному випадку є лише її припущенням, а не засобом доказування (ст. 60 ЦПК України).

За таких обставин колегія суддів переконана, що доводи апеляційної скарги, що наведені на її обґрунтування, які фактично зводяться до незгоди з ухваленим місцевим судом по справі справедливим рішенням та його суб'єктивної переоцінки, в даному випадку є несуттєвими, рішення суду, прийняте по суті розглянутого цивільно-правового спору не спростовують і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, колегія суддів прийшла до висновку, що посилання скаржника на неповне з'ясування судом обставин, які мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, є безпідставним, не обґрунтованим та таким, що суперечить вимогам Закону та матеріалам справи.

Враховуючи наведене, керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 31 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий : /підпис/ ОСОБА_7

Судді : /підпис/ ОСОБА_8

/підпис/ ОСОБА_9

Згідно з оригіналом: