Ухвала

іменем україни

17 лютого 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Гончара В.П.,

Дербенцевої Т.П., Остапчука Д.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення суми авансу; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про тлумачення договору, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 17 квітня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 18 червня 2014 року

в с т а н о в и л а:

У вересні 2011 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 18 березня 2011 року між ним та ОСОБА_4 укладено договір, відповідно до умов якого позивач передав відповідачу 36 000 грн в якості авансу для подальшого оформлення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1. Посилаючись на те, що з вини відповідача договір купівлі-продажу оформлено не було, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь аванс у розмірі 36 000 грн та неустойку у подвійному розмірі 72 000 грн, три проценти річних у розмірі 1 225 грн, три проценти річних від простроченої суми 5 348 грн.

ОСОБА_4 пред'явив зустрічний позов, у якому просив винести рішення про тлумачення договору, укладеного 18 березня 2011 року між ним та ОСОБА_3 як договору організації укладення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 17 квітня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 18 червня 2014 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено.

Розтлумачено договір від 18 березня 2011 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 як договір організації укладення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити, мотивуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив із безпідставності позовних вимог.

Задовольняючи зустрічний позов, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами фактично укладений договір організації укладення договору купівлі-продажу квартири.

Апеляційний суд погодився з такими висновками місцевого суду, зазначивши при цьому, що такі висновки відповідають обставинами справи та положенням закону, оскільки між сторонами укладено договір, який не містить ознак договору позики.

Проте погодитися з такими висновками апеляційного суду не можна з наступних підстав.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Проте зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає з огляду на зазначене.

Судами установлено, що18 березня 2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено договір, предметом якого відповідно до п. 1 є угода покупця та продавця про передачу та отримання авансу для організації підписання договору купівлі-продажу майна, що належить продавцю квартири АДРЕСА_1.

Відповідно до п. 3 зазначеного договору кошти, отримані за даною угодою, використовуються виключно з метою організації підписання договору купівлі-продажу нерухомості. Сума авансу, передана покупцем продавцю, становить 24 000 грн.

У той же день між сторонами укладено додаткову угоду до договору, відповідно до умов якої сума авансу збільшується на 12 000 грн та становить 36 000 грн.

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_3 зазначав, що покупець передав продавцю кошти у розмірі 36 000 грн, які не є ані передплатою (авансом) за попереднім договором, ані частковою оплатою або забезпеченням зобов'язання за договором купівлі-продажу, сума не забезпечує виконання зобов'язання, а є позикою.

Обґрунтовуючи зустрічний позов, ОСОБА_4 вважав спірний договір організаційним, тобто таким, що був укладений з метою організації підписання договору-купівлі продажу квартири, а сума коштів за договором сплачується за виконання організаційних дій, передбачених п. 10 договору - звільнення квартири, зняття з реєстраційного обліку, виготовлення довідок, витягів, рішень, сплати державного мита.

Таким чином, між сторонами існує спір про тлумачення змісту правочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої якості.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 213 ЦК України зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину.

Правила, за якими має здійснюватися тлумачення правочину, закріплені у частинах 3, 4 ст. 213 ЦК України. При тлумаченні змісту правочину береться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає можливості з'ясувати зміст окремих частин правочину, останній встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін.

Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх договорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.

Встановлений ст. 213 ЦК України перелік обставин, які мають значення для тлумачення змісту правочину, не є вичерпним.

За змістом вказаних норм тлумачення змісту правочину можливе за наявності спору, тобто коли сторони мають різне уявлення щодо свого волевиявлення або волевиявлення іншої сторони. Тлумачення змісту правочину є правом суду, а не обов'язком за умови наявності спору.

Проте, вирішуючи спір апеляційний суд на зазначені вимоги закону уваги не звернув, у порушення ст. ст. 303, 315 ЦПК України обставини справи з'ясував неповно, зокрема належним чином не з'ясував зміст спірного правочину; вважаючи спірний правочин договором про організацію купівлі-продажу квартири, не врахував, що такий договір, не передбачений нормами ЦК України; не встановив чи існує спір про право у випадку тлумачення договору та дійшов передчасного висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Враховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом не встановлені, ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для її скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 18 червня 2014 рокускасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.П. Касьян Головуючий
Судді:В.І. Амелін В.П. Гончар Т.П. Дербенцева Д.О. Остапчук Судді: В.І. Амелін