Справа № 438/768/14 Головуючий у 1 інстанції: Посисень Л.М.
Провадження № 22-ц/783/5132/16 Доповідач в 2-й інстанції: Бакус В. Я.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого - судді Бакуса В.Я.,

суддів: Гірник Т.А., Левика Я.А.,

секретар: Симець В.І.,

з участю: представника ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Бориславського міського суду Львівської області від 24 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи - виконавчий комітет Бориславської міської ради Львівської області, прокуратура м. Борислава, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, за зустрічним позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_6, треті особи - виконавчий комітет Бориславської міської ради, Дрогобицька місцева прокуратура, Бориславська державна нотаріальна контора, Бориславський міський сектор ГУ ДМСУ у Львівській області, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, усунення перешкод в користуванні житловим будинком,

встановила:

рішенням Бориславського міського суду Львівської області від 24 травня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_2 задоволено. Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 18 серпня 1997 року, видане ОСОБА_6, посвідчене державним нотаріусом Бориславської державної нотаріальної контори Дубель І.Б., реєстр № 3532, спадкова справа 185/97 р., після смерті чоловіка ОСОБА_8, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1, на спадкове майно - житловий будинок АДРЕСА_1, розташований на земельній ділянці площею 600 кв. м. Зобов'язано ОСОБА_6 не чинити ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 перешкод в користуванні жилими приміщеннями в будинку АДРЕСА_1, надавши їм ключі від будинку і вхідної брами до будинку.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_6, просить його скасувати й ухвалити нове, яким її позовні вимоги задовольнити, а у задоволені зустрічного позову відмовити, посилаючись на те, що рішення є незаконним, необґрунтованим, таким, що порушує її законні права та інтереси, ухвалене в порушення норми матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт посилається на те, що суд дійшов хибного висновку про те, що відповідачі за її зустрічним позовом є власниками частини спірного будинковолодіння, оскільки чоловік ОСОБА_2 та батько ОСОБА_3, ОСОБА_4 - ОСОБА_9, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 прийняв спадщину після смерті свого батька - ОСОБА_8; суд безпідставно не застосував до зустрічних вимог позовну давність, оскільки про порушене право позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за зустрічним позовом знали ще в 2006-2008 роках, а ОСОБА_2 в 2003 році; будь-яких доказів чинення нею перешкод у користуванні спірним будинковолодінням у справі немає.

ОСОБА_6, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та представники третіх осіб у судове засідання не з'явилися, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення щодо часу та місця розгляду справи.

За таких обставин, у відповідності до ч. 2 ст. 305 ЦПК України, їх неявка не перешкоджає розглядові справи.

Клопотання представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 про відкладення розгляду справи у зв'язку з проблемами здоров'я колегією суддів відхилено, оскільки будь-яких доказів на ствердження такого суду не представлено, а відтак вважається неявкою без поважних причин.

Заслухавши суддю-доповідача, учасника процесу на заперечення апеляційної скарги, вивчивши матеріали і обставини справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з наступних підстав.

Встановлено, що в червні 2014 року ОСОБА_6, уточнивши свої вимоги у вересні 2014 року, звернулась до суду з позовом про визнання відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 разом з неповнолітньою дитиною - дочкою ОСОБА_10, 2008 р. народження, ОСОБА_4 разом з неповнолітньою дитиною - сином ОСОБА_11, 2006 р. народження, такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1.

На обґрунтування своїх вимог ОСОБА_6 посилається на те, що вона є власником вказаного вище житлового будинку, про що свідчить свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 18.08.1997 року. Разом з нею у цьому будинку зареєстровані, але фактично не проживають вже більше двох років ОСОБА_3, разом зі своєю неповнолітньою донькою ОСОБА_10, ОСОБА_4, разом зі своїм неповнолітнім сином ОСОБА_11, а також її (позивачки) невістка ОСОБА_2, яка є матір'ю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Відповідачі разом зі своїми сім'ями проживають в іншому місці, а саме: ОСОБА_3 разом з чоловіком ОСОБА_12 та їхньою донькою ОСОБА_10 з 2008 року проживають у АДРЕСА_2 у власному будинку ОСОБА_13; ОСОБА_4 разом з чоловіком ОСОБА_14 та їхнім сином ОСОБА_11, який навчається у навчальному закладі Новокропивницької СЗШ І-ІІІ ступенів, з квітня 2012 року проживають у АДРЕСА_3 у власному будинку ОСОБА_14, а ОСОБА_2 з квітня 2014 року не проживає у її будинку, а на даний час проживає в м. Дрогобичі.

Посилаючись на викладене, що вона є власником будинку та те, що вона проти, щоб відповідачі проживали в її будинку, оскільки в будинку не має місця, просила задовольнити її вимоги.

ОСОБА_3, ОСОБА_2 в жовтні 2014 року, а в березні 2015 року ОСОБА_4, звернулися до суду із зустрічним позовом та, уточнивши згодом вимоги, просять визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 18 серпня 1997 року, видане ОСОБА_6, посвідчене державним нотаріусом Бориславської державної нотаріальної контори Дубель І.Б. після смерті чоловіка відповідачки ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, на спадкове майно - житловий будинок АДРЕСА_1 та зобов'язати ОСОБА_6 не чинити їм перешкод в користуванні жилими приміщеннями в будинку АДРЕСА_1, надавши їм ключі від будинку і вхідної брами до будинку.

На обґрунтування своїх вимог ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_15 посилаються на те, що будинковолодіння АДРЕСА_1 належало ОСОБА_8, яке було зареєстроване Дрогобицьким МБТІ за № 2975. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 помер.

Спадкоємцями за законом після смерті ОСОБА_8 були його дружина ОСОБА_6, дочки ОСОБА_16 та ОСОБА_17, син ОСОБА_9 - чоловік ОСОБА_2 та батько ОСОБА_3 і ОСОБА_4 ОСОБА_9 спадщину прийняв, так як фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, проживав разом із спадкодавцем на день його смерті.

ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 не встигнувши оформити спадщину на частину спірного будинку, а його дружина ОСОБА_2, дочки ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які на день смерті батька були ще неповнолітніми, є його спадкоємцями за законом і спадщину прийняли, так як фактично вступили в управління та володіння спадковим майном, бо проживали разом із спадкодавцем на день його смерті.

В листопаді 2012 року після звернення ОСОБА_6 в суд з позовом про визнання ОСОБА_4 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування жилим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку, вони дізналися, що весь будинок АДРЕСА_1 належить ОСОБА_6 на праві власності згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 18 серпня 1997 року та те, що при зверненні в нотаріальну контору та оформленні спадщини ОСОБА_6 не повідомила ні державного нотаріуса про інших спадкоємців та їх про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_8, що підтверджується копією спадкової справи № 185/97 р. та її заявою, яка знаходиться в спадковій справі.

Посилаючись на викладене та те, що ОСОБА_6 оформила спадщину лише на себе, скривши факт наявності інших спадкоємців за законом та фактичне прийняття ними спадщини, а тепер вже вдруге намагається позбавити їх права на проживання в цьому будинку, просили задовольнити їх вимоги.

Встановлено, що не заперечують сторони та підтверджується відповідними документами, будинковолодіння АДРЕСА_1 належало ОСОБА_8.

Житловий будинок АДРЕСА_1 складається з однієї кухні та шести житлових кімнат, житлова площа - 87,9 кв. м., загальна площа - 102,3 кв. м. Будинок побудований з цегли.

До будинку належать два сараї, гараж, колодязь, огорожа, замощення, вбиральня.

ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.162 зв. т.1).

На даний час відносини спадкування регулюються правилами ЦК 2003 р., якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 р.

У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема відповідні правила ЦК 1963 р., у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом.

Згідно ст. 525 ЦК Української РСР, який був чинним на час смерті ОСОБА_8, часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу.

Встановлено, що стверджується будинковою книгою спірного житлового будинку, на час смерті ОСОБА_8 у будинку були зареєстрованими дружина ОСОБА_8 - ОСОБА_6, дочки ОСОБА_16, ОСОБА_17, син ОСОБА_9, дружина останнього - ОСОБА_2 та його діти - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с.118-127 т. 1).

ОСОБА_9 з дружиною та дітьми постійно проживали у спірному будинку та на час відкриття спадщини.

Статтею 529 ЦК 1963 р. було передбачено, що при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.

Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю.

Таким чином, спадкоємцями за законом після смерті ОСОБА_8 були його дружина ОСОБА_6, дочка ОСОБА_16, дочка ОСОБА_17 та син ОСОБА_9.

Як вбачається із спадкової справи № 185/97 спадкодавця ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, заведеної 17 липня 1997 року Бориславською державною нотаріальною конторою, 17 липня 1997 року в зазначену державну нотаріальну контору звернулась із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_6 (а.с.161).

У заяві про прийняття спадщини ОСОБА_6 зазначила, що крім неї спадкоємцями є діти померлого - дочки ОСОБА_16 та ОСОБА_17 А відтак, ОСОБА_6 скрила факт наявності спадкоємця - сина ОСОБА_9, а на той час вже його спадкоємців: дружину ОСОБА_2 та неповнолітніх дітей ОСОБА_3, ОСОБА_4

Відповідно до заяви ОСОБА_16 та ОСОБА_17, яку вони подали в нотаріальну контору, вони відмовились від прийняття спадщини після смерті свого батька ОСОБА_8

В спадковій справі відсутні докази про те, що державним нотаріусом були встановлені відомості про реєстрацію осіб у спірному будинку на час смерті спадкодавця ОСОБА_8 та повідомлення їх про заведення спадкової справи.

Відповідно до статті 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв.

Згідно з вимогами п. 1 ч. 1 та ч. 2 ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України в редакції 1963 року місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини, а в ст.17 цього Кодексу зазначається, що місцем проживання визнається те місце, де громадянин постійно або переважно проживає.

Встановлено, що ОСОБА_9 (син ОСОБА_8) помер ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Москві, куди виїхав із спірного будинку на тимчасові заробітки, що стверджується свідоцтвом про смерть, тобто помер на сьомому місяці після смерті свого батька-спадкодавця.

Згідно повідомлення Бориславського міського відділу Управління МВС України у Львівській області від 27.08.1997 р. ОСОБА_9 знаходився в розшуку як безвісти пропавши з 27 січня 1997 року (а.с.205 т.1).

Будь-яких доказів щодо не проживання ОСОБА_9 в спірному будинку на час смерті його батька ОСОБА_8 та неприйняття ОСОБА_9 спадщини після смерті батька в справі немає, сторонами не представлено. Відтак, відповідно до ст.ст. 529, 548, 549 ЦК 1963 р. він вважається таким, що прийняв спадщину.

Відповідно до ч. 2 ст. 548 ЦК УРСР прийнята спадщина належить спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини, тому факт отримання чи неотримання таким спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину не впливає на його право власності.

За таких обставин, міський суд прийшов до вірного висновку, що дружина ОСОБА_9 - ОСОБА_2 та його діти - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 прийняли спадщину після смерті ОСОБА_9

А відтак, з урахуванням викладеного, оформлення та видача 18 серпня 1998 року свідоцтва про право на спадщину за законом державним нотаріусом Бориславської державної нотаріальної контори лише на ОСОБА_6 є неправомірним, оскільки майно, яке належить вищевказаним спадкоємцям вибуло з їх володіння поза їх волею.

Відмовляючи у задоволені вимог ОСОБА_6 суд вірно врахував те, що право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316-319 ЦК), а відтак власник (співвласник) на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном.

Під час розгляду позову про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину міський суд вірно врахував, що перебіг строку позовної давності починається з часу виникнення права на позов, а право на позов виникає з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатись про порушення свого права. З огляду на наведені вимоги закону міський суд правильно з'ясував, що позивачами не пропущено строк на звернення до суду з таким позовом, з урахуванням того, що позивачі не знали про порушення своїх прав внаслідок отримання відповідачем свідоцтва про спадщину лише на себе і про таке дізнались лише коли ОСОБА_6 звернулась до суду про визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

Посилання апелянта на те, що позивачі могли взнати про порушене своє право коли здійснювали свою перепрописку в житловому будинку внаслідок зміни прізвища та реєстрацію дітей є безпідставним, оскільки будинкова книга не є правовстановлюючим документом щодо права власності, не свідчить про перехід права власності та оформлення права власності, в тому числі на весь будинок.

Посилання заявника в апеляції про те, що будь-яких доказів чинення нею перешкод у користуванні спірним будинковолодінням у справі немає є помилковим, оскільки такий факт визнаний нею в судовому засіданні міського суду.

Виходячи з наведеного, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції вірно встановлені обставини справи, доказам, що надані сторонами, дана належна оцінка. Спір вирішено на підставі наданих сторонами доказів у відповідності із нормами матеріального та процесуального законодавства.

Наведені в апеляційній скарзі доводи є необґрунтованими і не належать до тих підстав, із якими процесуальне законодавство пов'язує можливість прийняття рішення щодо скасування або зміни оскаржуваного рішення.

Керуючись ст.ст.303, 305, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. 308, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст.ст. 313, 317 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Бориславского міського суду Львівської області від 24 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий Бакус В.Я.

Судді: Гірник Т.А.

Левик Я.А.