Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 серпня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючого судді Рожина Ю.М.,

суддів: Собіни І.М., Бондаренко Н.В.,

секретаря судового засідання Пиляй І.С.,

з участю:

представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3 його представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Рівненської області апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 28 лютого 2014 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні приватною власністю шляхом виселення без надання іншого житла.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників судового розгляду, що з'явились у судове засідання, перевіривши рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 28 лютого 2014 року позов задоволено.

Усунуто ОСОБА_1, перешкоди у користуванні належною йому квартирою АДРЕСА_1, шляхом виселення із неї ОСОБА_3 без надання іншого житла.

В апеляційній скарзі відповідач не погоджується з рішенням суду першої інстанції, зазначає, що про існування такого рішення йому стало відомо при розгляді Рівненським міським судом справи про усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням, вселення в квартиру, до того ніяких викликів до суду та копії оскаржуваного рішення не отримував.

Вказує, що проживав та був зареєстрований в спірній квартирі як член сім'ї власника, тобто мав законне право на користування вказаним жилим приміщенням, однак 19 грудня 2015 року позивач без будь-яких пояснень вигнав його з квартири, в зв'язку з чим він змушений проживати в знайомих.

Стверджує, що спірна квартира на праві спільної сумісної власності належить позивачу та ОСОБА_5, яка є його дочкою, а тому суд мав би залучити останню до участі в справі та вияснити її думку щодо виселення його з квартири.

Доводить, що позивачем не надано належних та допустимих доказів для підтвердження виселення його з підстав, передбачених ст.116 ЖК України, таких підстав судом не встановлено, як і не встановлено повторності порушення правил співжиття в квартирі, систематичного руйнування чи псування приміщення квартири, систематичного порушення громадського порядку, як того вимагає наведена норма закону, а зловживання спиртними напоями не є підставою у застосуванні ст.116 для виселення людини з єдиного для нього житла.

Зауважує, що хибним є висновок суду, що відповідач не цікавиться квартирою, не сплачує витрати по її утриманню з огляду на те, що дана квартира набута у власність за кошти, які він отримав від продажу свого житла, передавши їх позивачу для оплати кредитних зобов'язань перед фінансовими установами м. Рівне.

За викладених обставин просить апеляційну скаргу задовольнити, рішення скасувати, ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що ОСОБА_1 є власником квартири за адресою АДРЕСА_1, що підтверджується договором купівлі-продажу від 26 квітня 2005 року ВСВ №257598.

Право власності на квартиру зареєстроване в комунальному підприємстві «Рівненське міське бюро технічної інвентаризації» 26 квітня 2005 року, номер запису 200-25440-91.

Згідно даних будинкової книги за вказаною адресою з 15 вересня 2010 року зареєстрований та проживав ОСОБА_3

Відповідно до довідки КП «Острозька психіатрична лікарня» №196 від 09 вересня 2013 року ОСОБА_3 з 23 серпня по 09 вересня 2013 року перебував на стаціонарному лікуванні з приводу зловживання спиртними напоями.

З постанови про відмову в порушенні кримінальної справи від 16 травня 2012 року, за зверненням ОСОБА_1, вбачається, що ОСОБА_3 винесено офіційне попередження про недопустимість вчинення насильства в сім'ї.

Задовольняючи позов суд першої інстанції послався на приписи ст.391 ЦК України, 116 ЖК України та виходив з того, що власнику квартири створюються перешкоди в користуванні та розпорядженні власністю.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком місцевого суду з огляду на наступне.

У відповідності до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на викладене та у відповідності до положень ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Статтею 3 Сімейного кодексу України передбачено, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Статтями 156, 64 Житлового кодексу України визначено, що до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать дружина власника будинку, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника будинку може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з власником будинку і ведуть з ним спільне господарство.

За матеріалами справи ОСОБА_3 є батьком дружини позивача, зареєстрований та проживає в спірній квартирі з 15 вересня 2010 року.

З пояснень позивача, який був допитаний в якості свідка, в судовому засіданні 28 лютого 2014 року, вбачається, що шлюб між ним та ОСОБА_5 був укладений в 2003 році.

Зазначена обставина свідчить про те, що згідно вимог ст.60 СК України квартира є спільною сумісною власністю подружжя, відповідно остання є співвласником даної квартири, що не оспорювалось позивачем.

Таким чином у розумінні статей 156, 64 ЖК України відповідач має статус члена сім'ї співвласника будинку, є зареєстрованими у будинку позивача, тобто він може бути виселеним як член сім'ї на підставі ст.157 ЖК України та інших норм, які регулюють виселення членів сім'ї.

Відповідно до ст.156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічне положення містить ч.1 ст.405 ЦК України, згідно якої члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

З матеріалів справи вбачається, що при вселенні відповідача не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням, а тому він має право користуватися жилим приміщенням нарівні з власником будинку, як член сім'ї власника будинку.

Стаття 157 ЖК України встановлює, що членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Частина 1 ст.116 ЖК України визначає, що якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття, роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Стаття 109 ЖК України передбачає, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.

Право вимагати у судовому порядку виселення членів сім'ї, у тому числі колишніх, власник жилого будинку (квартири) має відповідно до ст. 157 ЖК України, але за наявності обставин, передбачених ч.1 ст.116 цього Кодексу, зокрема, якщо вони систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними.

Тобто, для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року, при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід керуватися тим, що під час тривалої антигромадської поведінки виселення винного може статися під час повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо.

З матеріалів справи вбачається, що позивач 13 травня 2012 року звертався до органів внутрішніх справ із заявою на дії відповідача, постановою від 16 травня 2012 року в порушенні кримінальної справи відносно ОСОБА_3 відмовлено, в постанові зазначено про винесення останньому офіційного попередження про недопустимість вчинення насильства в сім'ї.

Інших доказів застосування до відповідача заходів попередження або громадського впливу позивачем не надано.

З наведеного вбачається, що будь-яких доказів систематичного порушення відповідачем правил співжиття, доказів антигромадської поведінки, доказів повторного застосування заходів запобігання та громадського впливу до відповідача, як обов'язкових умов для застосування ст.116 ЖК України, позивачем не надано, а тому підстав для виселення ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житла колегія суддів не вбачає.

Місцевий суд зазначені обставини не врахував та дійшов помилкового висновку про виселення ОСОБА_3 з спірної квартири без надання іншого житла, що спростовується матеріалами справи та обставинами встановленими під час розгляду справи.

За викладених обставин колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, а тому наявні підстави для застосування положень ст.307 ЦПК України щодо скасування рішення суду першої інстанції, яке прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

На підставі викладеного, відповідно до ст.ст.109,116,157 ЖК України, ч.1 ст.405 ЦК України, керуючись ст.ст.303,307,309,313,314,316,317,324,325 ЦПК України колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 28 лютого 2014 року скасувати.

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні приватною власністю шляхом виселення з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житла відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Ю.М. Рожин

Судді І.М. Собіна

Н.В. Бондаренко