У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 серпня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Собіна І.М., Рожин Ю.М.

секретар судового засідання: Мельник С.Ю.

за участі: представника позивача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дубровицького районного суду від 10 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Дубровицької міської ради Рівненської області про визнання права власності за набувальною давністю,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Дубровицького районного суду від 10 червня 2016 року провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Дубровицької міської ради Рівненської області про визнання права власності за набувальною давністю закрито.

У поданій на ухвалу апеляційній скарзі позивач через свого представника - ОСОБА_2 покликався на неправильне застосування норм матеріального і процесуального права.

На її обґрунтування зазначав про помилкове неврахування судом вимог ст.ст. 3, 15 ЦПК України щодо захисту цивільного права фізичної особи в порядку цивільного судочинства, ч. 4 ст. 344, ч. 1 ст. 318, ст. 2 ЦК України щодо підстав виникнення права за набувальною давністю, суб'єктності цивільних правовідносин права власності і права власності зокрема, а також роз'яснень Міністерства юстиції України від 14.01.2011 року "Статус фізичної особи - підприємця: проблеми застосування законодавства".

Приходячи до висновку про закриття провадження у справі, суд залишив без уваги те, що позивач понад десять років безперервно і добросовісно володіє спірним нерухомим майном - 1/2 частиною будівлі овочесховища. Інша частина овочесховища також знаходиться у його власності як фізичної особи. Тому фізична особа - підприємець не визначена законом як окремий учасник цивільно-правових відносин. При цьому вважає, що підприємець - це лише статус фізичної особи, якого набуває у разі його державної реєстрації.

Зважаючи на викладене, переконаний, що спір повинен розглядатися саме за правилами цивільної юрисдикції, а тому з цих підстав просив скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Заслухавши доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи позивача, колегія суддів прийшла до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 зареєстрований як суб'єкт підприємницької діяльності, а тому звертаючись з позовом в порядку цивільного судочинства до юридичної особи - Дубенської міської ради за захистом цивільного права, він фактично діяв як фізична особа - підприємець.

Ця обставина дала суду підставу вважати спірні правовідносини такими, що повинні вирішуватися за правилами господарської юрисдикції.

Проте з такими висновками погодитися не можна.

З матеріалів справи вбачається, що 19 жовтня 2005 року ОСОБА_3 уклав договір купівлі-продажу з ОСОБА_1 і ОСОБА_4, за умовами якого покупці придбали в продавця в рівних частках - кожен по 1/4 частині будівлі овочесховища в АДРЕСА_1. Договір посвідчений нотаріально і зареєстрований в реєстрі за №2225 (а.с. 14-14, зв.).

20 листопада 2012 року ОСОБА_4 продав позивачу, а той купив, належну йому 1/4 частину зазначеного овочесховища, про що було укладено відповідний договір. Договір посвідчений нотаріально і зареєстровано в реєстрі за №4149 (а.с. 17-17, зв.).

У лютому 2016 року, вважаючи, що через існування набувальної давності в нього виникло право власності на іншу частку овочесховища - 1/2 його частину, яка належала померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_3, ОСОБА_1 звернувся в суд з відповідним позовом до Дубровицької міської ради.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо:

1.) захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин;

3.) інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

З роз'яснень, даних пленумом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в абз. першому-другому п. 14 своєї постанови від 01.03.2013 року №3 "Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ", вбачається, що спір фізичної особи, яка має статус суб'єкта підприємницької діяльності, у цивільно-правових, житлових чи інших правовідносинах, що не має ознак господарського та не пов'язаний з господарською діяльністю, підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Наприклад, вирішуючи належність спору про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна недійсним до цивільної чи господарської юрисдикції, у разі виникнення такого спору між господарським товариством і фізичною особою, яка є приватним підприємцем, суду належить з урахуванням змісту договору та інших правовстановлюючих документів з'ясувати, з використанням якого правового статусу при укладенні такого договору діяла фізична особа: як фізична особа чи як фізична особа - підприємець, а також врахувати, які саме правовідносини між сторонами виникли.

Тому, на переконання колегії суддів, сама по собі наявність державної реєстрації фізичної особи як підприємця не свідчить про те, що вона зобов'язана звертатися до суду при вирішенні цивільно-правового спору, де відповідачем є юридична особа (фізична особа - підприємець) і якою порушуються, не визнаються чи оспорюються права позивача як фізичної особи, винятково в порядку господарського судочинства.

При цьому суду, який розглядає справу, недопустимо виходити за межі позовних вимог і тлумачити правовий статус позивача як підприємця всупереч його матеріально-правовим вимогам і характеру спірних правовідносин, де він діє як фізична особа, - якщо матеріали справи не вказують про інше.

Так, згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Окрім того, 19 жовтня 2005 року та 20 листопада 2012 року при укладенні договорів купівлі-продажу частки нерухомого майна ОСОБА_1 діяв як фізична особа, тобто придбавав решту майна не як суб'єкт господарської діяльності.

Тобто вбачається, що спір належить до цивільної юрисдикції.

Як убачається, суд першої інстанції при вирішенні справи уваги на наведені обставини не звернув, що призвело до постановлення ухвали, яка не може залишатися чинною.

Підставою для скасування оскаржуваної ухвали відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 311 ЦПК України є порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 311, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Дубровицького районного суду від 10 червня 2016 року скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції в іншому складі суду.

Головуючий: Судді: