АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 641/8866/15 Головуючий І інстанції: Богдан М.В.
Провадження № 22-ц-/790/3809/16 Доповідач: Івах А.П.
Категорія: право власності
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - судді : Івах А.П.,

суддів колегії : Пономаренко Ю.А.

Шевченко Н.Ф.

за участю секретаря: Каплоух Н.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 14 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Комінтернівського ВДВС Харківського міського управління юстиції, третя особа - ОСОБА_5 про визнання права власності та звільнення майна з-під арешту,-

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом про вернулась до суду з позовом в якому після уточнень просила:

-визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1;

-звільнити з-під арешту 1/2 частину вказаної квартири, накладеного 07.08.2015р. державним виконавцем Комінтернівського відділу ДВС ХМУЮ Хабловим В.М. на підставі акту опису та арешту майна.

17 червня 2003року вона з ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО та зареєстровано в реєстрі за №2562, придбали однокімнатну квартиру №99, загальною площею 35,8кв.м., житловою площею 19,4 кв.м., що розташована по АДРЕСА_1, власником якої зареєстрований ОСОБА_4.

28 червня 2003 року між нею та ОСОБА_4 був укладений шлюбу, зареєстрований в книзі реєстрації актів цивільного стану за №87.

07 серпня 2008 року Комінтернівським ВДВС ХМУЮ складений акт опису та арешту майна, а саме: квартири АДРЕСА_1.

Вказане майно вважає спільною сумісною власністю, оскільки квартира була придбана за спільні кошти з ОСОБА_4 для спільного мешкання, користування, проживання однією сім'єю і виховання дитини, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 14 квітня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, без урахування дійсних обставин справи.

Відповідач ОСОБА_4, який відбуває покарання в Диканівській виправній колонії (№12), доводи апеляційної скарги визнав. Начальником арештного дому Диканівської виправної колонії №12 на адресу Апеляційного суду Харківської області направлено пояснення останнього по суті позовних вимог і доводів апеляційної скарги (а.с.121-123).

Начальник Комінтернівського ВДВС міста Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області просив розглядати справу за відсутності представника ВДВС.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з'явилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що були заявлені сторонами у суді першої інстанції, дослідивши матеріали справи, судова колегія приходить до наступного:

Відповідно до положень ст. ст. 3, 11 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За положеннями ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання:

-чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та яким доказами вони підтверджуються;

-чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

-які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

-яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Вказаним вимогам цивільного законодавства рішення суду першої інстанції відповідає у повній мірі.

Розглядаючи спір, суд першої інстанції повно, всебічно з'ясував та встановив фактичні обставини справи, правильно визначився з юридичною природою правовідносин, що виникли між сторонами та законом, що їх регулює.

Розглядом справи достеменно встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 17.06.2003р., зареєстрованого приватним нотаріусом ХМНО за р.№2562 (а.с.9).

28 червня 2003 року між позивачем та ОСОБА_3 був укладений шлюб, зареєстрований в книзі реєстрації актів цивільного стану за №87 (а.с.7).

Вироком Фрунзенського районного суду м.Харкова від 31.03.2015р. ОСОБА_4 було засуджено за ч.2 ст.186, ч.3 ст.135 КК України до семи років позбавлення волі, та розв'язаний цивільний позов потерпілого ОСОБА_5.

07.08.2015р. державним виконавцем Комінтернівського ВДВС Харківського міського управління юстиції було складено акт описку та арешту майна квартири АДРЕСА_1 у зв*язку з примусовим виконанням виконавчого листа, виданого Фрунзенським районним судом м.Харкова про стягнення з ОСОБА_4 на користь потерпілого ОСОБА_5 боргу у розмірі 327069,87 грн..

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без встановлення ведення спільного господарства, побуту, бюджету не є підставою для визнання за нею права власності на половину спірного майна.

Висновок суду ґрунтується на всебічному, повному і безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, наданих сторонами, погоджується з положеннями нормативно-правових актів, зазначених у рішенні суду, відповідає вимогам ст. ст. 57-60, 64 ЦПК України та роз'ясненнями пленуму Верховного Суду України №29 від 22 грудня 1995 року "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України" від 12.06.1998року №16 (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин)відповідно до яких спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно п.1 ст.17 Закону "Про власність", відповідних норм ЦК УРСР та з урахуванням п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах приватної власності від 22.12.95р. №20. Правила ст.ст. 22, 28, 29 КПШС в цих випадках не застосовується.

Правильно суд керувався і роз'ясненнями пленуму Верховного Суду України №29 від 29 грудня 1995 року "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов'язані зі спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст.16 Закону "Про власність", ст.22 КпШС), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно придбане внаслідок спільної праці громадян, які об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (ст.ст. 17, 18, Закону "Про власність").

У відповідності до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Отже, судова колегія вважає, що суд першої інстанції, виконавши вимоги цивільного судочинства, оцінивши належність та допустимість доказів, наявних у справі, вирішив справу згідно із законом, ухвалив рішення таке, що відповідає вимогам ст. ст. 213, 214 ЦПК України, у відповідності до положень ч. 3 ст. 215 ЦПК України привів мотиви, з яких вважав встановленою відсутність фактів щодо обґрунтованості позовних вимог, правильно застосував норми матеріального права.

За таких обставин, під час розгляду справи судом першої інстанції не були порушені норми матеріального й процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі доводи висновків суду не спростовують, у зв'язку з чим підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції судова колегія не вбачає.

У відповідності до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, судова колегія, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 14 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -