Апеляційний суд Житомирської області
Справа №296/4867/14-ц Головуючий у 1-й інст. Колупаєв В. В.
Категорія 27 Доповідач Широкова Л. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Широкової Л.В.,

суддів Борисюка Р.М., Матюшенка І.В.,

при секретарі судового

засідання Мишаковській В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Житомирі цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 17 листопада 2015 року

по цивільній справі за позовом представника Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») - Товариства з обмеженою відповідальністю «Про Консалтинг» (далі - ТОВ «Про Консалтинг») до ОСОБА_4, ОСОБА_2, третя особа - Державна реєстраційна служба України про стягнення заборгованості,-

в с т а н о в и л а :

У червні 2014 року представник ПАТ «Дельта Банк» - ТОВ «Про Консалтинг» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його передачі та набуття у власність.

У подальшому позивачем подано заяву про зміну предмету позову, відповідно до якої позивач просив суд стягнути з відповідачів у солідарному порядку на його користь заборгованість у розмірі 45865,65 дол. США, що згідно курсу НБУ складає 366604,14 грн.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 17 листопада 2015 року позов задоволено. Стягнуто у солідарному порядку з ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Дельта Банк» 45865,65 доларів США заборгованості, що згідно курсу НБУ складає 366604,14 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 просить скасувати оскаржуване рішення суду та постановити нове про відмову в позові ПАТ «Дельта Банк» за безпідставністю.

На обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що суд неповно встановив обставини справи, не дослідив всіх доказів, не надав їм належної оцінки та порушив норми матеріального і процесуального права. Зазначає, що у справі відсутній договір відступлення права вимоги позивачу по кредитам та доказ направлення відповідачам вимоги про дострокове погашення заборгованості. Крім того, суд за його клопотанням не витребував у позивача оригінали документів, чим порушив принцип змагальності сторін та не встановив з якого часу виникла заборгованість по договору кредиту.

У своїх доводах також посилається на Постанову Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2013 року № 14 та норми ЦК України та ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 2 ст. 1050 ЦК України передбачено, що, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частки позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. ст. 525-526 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як вбачається із матеріалів справи 21.08.2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_2 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого останній отримав кредит у сумі 35350,00 дол. США, який зобов'язався повернути у повному обсязі у строк до 20.08.2018 року чи достроково зі сплатою 15,00 % річних за користування кредитними коштами (а. с. 17-23 т. 1).

21.08.2008 року між позивачем та відповідачами укладено договір іпотеки нерухомого майна, відповідно до якого іпотекодавці, передали в іпотеку 4-х кімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 80,42 кв. м., яка належить ОСОБА_4 (а. с. 32-35 т. 1).

Цього ж дня між банком та ОСОБА_4 укладено договір поруки № 224809, за умовами якого відповідачі несуть солідарну відповідальність за порушення кредитних зобов'язань (а. с. 153-155 т. 1).

12.03.2009 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладено додаткову угоду № 1 до договору про надання споживчого кредиту № 0 від 21.08.2008 року про зміну графіка погашення кредиту відповідно до Додатку №1 до цієї Додаткової угоди. (а. с. 27 т. 1).

Позивач, виконав свої зобов'язання та надав ОСОБА_2 кредит у передбаченому договором розмірі.

Проте у зв'язку з неналежним виконанням умов договору відповідачами станом на 01.08.2013 року утворилась заборгованість, яка становить 45865,65 дол. США, що згідно курсу НБУ складає 366604,14 грн. і складається із заборгованості за кредитом в розмірі 31500,03 дол. США, що в еквіваленті складає 251779,74 грн. та заборгованості по відсоткам за користування кредитом в розмірі 14365,62 дол. США, що в еквіваленті складає 114824,40 грн.

Із матеріалів справи вбачається, що 04.02.2014 року позивач направив відповідачам досудові вимоги про наявність заборгованості по кредитному договору (а. с. 56-57, 61-62, 66-67 т. 1).

Пунктом 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України визначено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Судом встановлено, що 08.12.2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу права вимоги за кредитами, у тому числі і за спірним кредитним договором, що підтверджується актом прийому - передачі документації (а. с. 70-73, 69 т. 1). Дані про те, що наведений договір у встановленому законом порядку визнаний недійсним судом, у розпорядженні суду відсутні. Також суду апеляційної інстанції була надана нотаріально засвідчена виписка із вищезазначеного договору та додаток №1 (т.2а.с.81,82) які спростовують доводи апеляційної скарги щодо відсутності прав позивача на вимоги до ОСОБА_4 та ОСОБА_2

Як вбачається з вищевказаного кредитного договору строк дії договору сторонами встановлено до 20 серпня 2018 року. Відповідно до п. 7.8 цього договору він діє до повного повернення позичальником банку всієї суми кредиту за цим договором та повного погашення плати за кредит і неустойки, у разі її нарахування (а.с.17-23 т. 1).

Позичальник взяв на себе зобов'язання повернути кредит у повному обсязі в терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту згідно Додатку №1 до Договору (а.с.24-26 т. 1).

В подальшому у березні 2009 року та у травні 2010 року між банком та позичальником ОСОБА_2 були укладені додаткові угоди, за якими змінювався графік погашення кредиту (а.с.27-31 т. 1). Ці додаткові угоди не були узгоджені із поручителем ОСОБА_4

ОСОБА_2 допустив порушення грошового зобов'язання за кредитним договором щодо погашення кредиту та процентів за користування кредитом.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції в частині покладення обов'язку на боржника ОСОБА_2 по поверненню боргу, визначеному позивачем у сумі 45865,65 дол. США, що згідно курсу НБУ складає 366604,14 грн.

Судом першої інстанції, в цій частині, відповідно до ст.212 ЦПК України повно, всебічно досліджено і оцінено обставини у справі, надані сторонами докази, правильно визначено юридичну природу спірних правовідносин та закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги в цій частині зводяться до переоцінки доказів, на правильність висновків суду вони не впливають та їх не спростовують.

При цьому колегія суддів враховує, що відповідач ні сам, ні через свого представника, який має свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю (т.1 а.с.159), до суду не подавав заяву про застосування позовної давності. Посилання представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 у суді апеляційної інстанції про неможливість подачі такої заяви у зв'язку з невідомою сумою боргу та розгляд справи у їх відсутність не може бути підставою для застосування колегією суддів вимог вищезазначеної норми права, оскільки ціна позову була визначена позивачем та в матеріалах справи (а. с.165, 183, 190, 204, 229 т. 1) містяться численні заяви ОСОБА_3 різного змісту (проте заява про застосування строку позовної давності відсутня).

Водночас, колегія суддів вважає такими, що заслуговують на увагу та можуть бути прийняті у якості підстав для скасування оскаржуваного рішення в частині вирішення позовних вимог банку до ОСОБА_4 (поручителя боржника), доводи апеляційної скарги щодо припинення поруки.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Умови договору поруки про його дію до повного виконання зобов'язань за кредитним договором не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251 ЦК України, тому в такому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Аналіз частини четвертої статті 559 ЦК України дає підстави для висновку, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у цій нормі) не є строком захисту порушеного права (строком позовної давності), а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Якщо договір поруки припинився (у тому числі й на підставі непред'явлення кредитором відповідної вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання), то інститут позовної давності застосовано бути не може, тому що всі права та обов'язки сторін за цим договором слід вважати припиненими (правова позиція Верховного Суду України у справі № 6-263цс15).

Регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв'язку із закінченням строку її чинності частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України).

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може.

Із огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення "пред'явлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя(правова позиція Верховного Суду України у справі № 6- 53 цс 14).

У даному конкретному випадку, порушення зобов'язання розпочалося з грудня 2011 року. Як вбачається з наданого позивачем розрахунку та розширеного розрахунку, наданого під час апеляційного розгляду, позивач нараховував відсотки на суму поточної заборгованості 27812,48 доларів США, починаючи з 19 грудня 2011 року.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи банк направив боржнику та поручителю 21 січня 2014 року досудову вимогу про дострокове виконання зобов'язань за кредитним договором (т.1 а.с. 56-57, 61-62).

Позов до поручителя, ОСОБА_4, пред'явлений ПАТ «Дельта Банк» 05 листопада 2014 року, тобто після спливу шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

При цьому також колегія суддів приймає до уваги укладені вищевказані додаткові угоди між банком та позичальником, які не були узгоджені із поручителем ОСОБА_4

Так, відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Зі змісту вказаної норми вбачається, що до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання, які призвели або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності поручителя. Таке збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки тощо.

Відповідно до положення ч. 1 ст. 559 ЦК України припинення поруки у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності, презюмується.

За встановлених обставин суд приходить до висновку про те, що порука ОСОБА_4 є припиненою, а тому правові підстави для задоволення позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» до останньої про стягнення заборгованості за кредитним договором відсутні.

Із огляду на викладене рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_4 слід скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Оскільки у задоволенні позовних вимог до поручителя суд відмовляє, понесені позивачем судові витрати у загальному розмірі 3 897 грн. 60 коп. підлягають стягненню на його користь з боржника ОСОБА_2

Керуючись ст. ст. 209, 303, 304, 307, 309, 313,314,316 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 17 листопада 2015 року в частині задоволення позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_4 та в частині стягнення з неї ж судових витрат скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 17 листопада 2015 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» судових витрат змінити, збільшивши суму стягнення з 1948,00 грн. до 3 897 грн. 60 коп.

У решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Судді: