Справа №4с-57/16
(№760/1151/16-ц)
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2016 року

Солом'янський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Оксюти Т.Г.

при секретарі Горупа В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві скаргу ОСОБА_1 на дії головного державного виконавця Франківського відділу Державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції Харко Марії Михайлівни, -

ВСТАНОВИВ:

Заявник звернулась до суду зі скаргою на дії головного державного виконавця Франківського відділу Державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції Харко М.М.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 04.07.2013 року на підставі виконавчого листа виданого Солом'янським районним судом м. Києва 19.01.2010 року головним державним виконавцем Франківського відділу Державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції Харко М.М. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №38712198.

Надано строк для добровільного виконання до 11.07.2013 року.

На день відкриття виконавчого провадження, стягненню підлягала частина боргу у розмірі 95608,04 грн.

Зазначила, що рішення суду було виконано у повному обсязі.

Постановою головного державного виконавця Франківського відділу Державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції Харко М.М. від 30.11.2015 року виконавче провадження було закінчено.

30.11.2015 року головний державний виконавець винесла дві постанови, а саме про стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 9560,80 грн. та про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій у розмірі 104,95 грн.

Вважає, що вказані постанови про стягнення з неї виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій є незаконними з наступних підстав.

В порушення вимог п.п. 3.7.1 п. 3.7 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року №512/5, постанова про стягнення виконавчого збору повинна була бути винесена не пізніше 12.07.2013 року (після закінчення строку для добровільного виконання рішення).

Крім того, в порушення вимог п.п. 3.7.4 п. 3.7 Інструкції, державний виконавець після винесення постанови про закінчення виконавчого провадження не виділив в окреме провадження постанови про стягнення виконавчого збору.

Натомість, виніс дві постанови в межах закінченого виконавчого провадження, про що свідчить номер виконавчого провадження на постановах, який є ідентичним номеру виконавчого провадження, що закінчено.

На підставі викладеного просила скаргу задовольнити.

Скаржник та її представник в судовому засіданні вимоги скарги підтримала та просили їх задовольнити.

Головний державний виконавець Франківського відділу Державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції Харко М.М. в судове засідання не з'явилась, про дату та час розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки суду не повідомила.

Вислухавши думку скаржника та її представника, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що на виконанні Франківського відділу Державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції знаходиться виконавчий лист №2-3083-1/09 від 19.01.2010 року, виданий Солом'янським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_1, ОСОБА_3 на користь КС «Співдружність» заборгованості за кредитом в сумі 62996,00 грн., відсотки за користування кредитом в сумі 256962,04 грн., судові витрати в сумі 1950,00 грн., а всього 311908,04 грн.

Постановою головного державного виконавця Франківського відділу Державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції від 04.07.2013 року за вищевказаним виконавчим листом було відкрито виконавче провадження ВП №38712198 та надано строк для добровільного виконання до 11.07.2013 року.

Рішення суду було виконано у повному обсязі.

Постановою головного державного виконавця Франківського відділу Державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції від 30.11.2015 року вказане виконавче провадження було закінчено.

Крім постанови про закінчення виконавчого провадження, 30.11.2015 року головним державним виконавцем було винесено дві постанови, а саме: постанова про стягнення з боржника виконавчого збору в сумі 9560,80 грн. та постанова про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій в сумі 104,95 грн.

Проте, суд вважає вказані постанови такими, що порушують права боржника з огляду на наступне.

Відповідно до стаття 41 Закону України «Про виконавче провадження» витрати органів державної виконавчої служби, пов'язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження. Витрати виконавчого провадження здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України та коштів виконавчого провадження, які використовуються у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. До витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, належать кошти, за рахунок яких здійснено оплату: перевезення, зберігання і реалізації майна боржника; послуг експертів, суб'єктів оціночної діяльності - суб'єктів господарювання та інших осіб, залучених у встановленому законом порядку до провадження виконавчих дій; поштового переказу стягувачу стягнених аліментних сум; проведення розшуку боржника, його майна або розшуку дитини; розміщення оголошення в засобах масової інформації; виготовлення та пересилання документів виконавчого провадження, ведення Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень; інших витрат, необхідних для забезпечення належної організації виконання рішень органами державної виконавчої служби.

Постанова про стягнення з боржника витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, виноситься на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності їх примусового стягнення згідно з вимогами цього Закону. Зазначена постанова надсилається боржнику не пізніше наступного робочого дня після її винесення і може бути оскаржена ним у порядку, встановленому цим Законом.

Нормою ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що державний виконавець у протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. Копії постанови про відкриття виконавчого провадження надсилаються не пізніше наступного робочого дня стягувачу та боржникові.

Відповідно до п. 2 ч.2 ст. 25 цього Закону у постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

Відповідно до п. 3.7 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року №512/5, стягнення виконавчого збору здійснюється у порядку ст. 28 Закону.

Згідно ч. 1 ст. 28 Закону, у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У разі невиконання боржником у той самий строк рішення, за яким боржник зобов'язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавчий збір стягується в розмірі шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - фізичної особи і в розмірі ста двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - юридичної особи. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі виконання рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки та виконання боржником рішення після закінчення строку для самостійного його виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача. Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом.

У п.п. 3.7.1 п. 3.7 Інструкції зазначено, що постанова про стягнення виконавчого збору виноситься при першому надходженні виконавчого документа державному виконавцю на наступний день після завершення строку, наданого боржнику для самостійного виконання рішення. У постанові про стягнення виконавчого збору визначається розмір виконавчого збору, що підлягає стягненню, зазначений у ч. 1 ст. 28 Закону. Примусове стягнення виконавчого збору здійснюється відповідно до вимог Закону.

Тобто, постанова про стягнення виконавчого збору мала б бути винесена не пізніше 12.07.2013 року.

Відповідно до п.п. 3.13.2 п. 3.13 Інструкції, у разі якщо виконавче провадження було завершено, а витрати на організацію та проведення виконавчих дій не були стягнуті, постанова про стягнення витрат на організацію та проведення виконавчих дій виділяється в окреме провадження в порядку, передбаченому підпунктом 3.7.4 пункту 3.7 цього розділу.

Згідно п.п. 3.7.4 п. 3.7 Інструкції, у разі завершення виконавчого провадження з виконання рішення немайнового характеру, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 5, 8, 9, 11 - 13 частини першої статті 49 Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець у постанові про закінчення виконавчого провадження (повернення виконавчого документа) зазначає про виділення постанови про стягнення виконавчого збору в окреме провадження та не пізніше наступного робочого дня після завершення такого виконавчого провадження відкриває виконавче провадження за постановою про стягнення виконавчого збору, про що виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. Строк для самостійного виконання боржнику в такому випадку не надається. До виконання постанови про стягнення виконавчого збору не застосовуються положення статті 21 Закону.

Таким чином, стягнення виконавчого збору та витрат на виконавче провадження можливе лише після відкриття нового виконавчого провадження.

З матеріалів виконавчого провадження ВП №38712198 Франківського відділу Державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції, вищевказаних дій не вбачається.

Натомість, державний виконавець виніс дві постанови в межах закінченого виконавчого провадження, про що свідчить номер виконавчого провадження на оскаржуваних постановах, який є ідентичним номеру виконавчого провадження, що закінчено.

Закон України «Про виконавче провадження» визначає умови та порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що підлягають примусовому виконанню в разі невиконання їх у добровільному порядку. Сторонами у виконавчому провадженні є стягувачі і боржники. Вони мають право знайомитися з матеріалами виконавчого провадження, заявляти клопотання, брати участь у проведені виконавчих дій, давати усні та письмові пояснення в процесі виконавчих дій, висловлювати свої доводи, міркування з усіх питань, що виникають в ході виконавчого провадження, у тому числі при проведенні експертизи, заявляти відводи та оскаржувати дії ( бездіяльність) державного виконавця з питань виконавчого провадження та користуються іншими правами, наданими цим Законом.

Згідно з розділом 7 ЦПК України боржники мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб) порушені їх права чи свободи.

Відповідно до ч. 2 ст. 384 ЦПК України скарга на рішення, дію або бездіяльність державного виконавця (іншої посадової особи державної виконавчої служби) подається до суду, який видав виконавчий документ.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку про задоволення скарги ОСОБА_1

Керуючись Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року №512/5, Законом України «Про виконавче провадження», статтями 57-60, 74-76, 169, 209, 212-214, 383-387 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Скаргу ОСОБА_1 на дії головного державного виконавця Франківського відділу Державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції Харко Марії Михайлівни задовольнити.

Визнати неправомірними дії головного державного виконавця Франківського відділу Державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції Харко Марії Михайлівни щодо винесення постанови від 30.11.2015 року про стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 9560,80 грн. та від 30.11.2015 року про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій у розмірі 104,95 грн.

Скасувати постанову головного державного виконавця Франківського відділу Державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції Харко Марії Михайлівни від 30.11.2015 року про стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 9560,80 грн.

Скасувати постанову головного державного виконавця Франківського відділу Державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції Харко Марії Михайлівни від 30.11.2015 року про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій у розмірі 104,95 грн.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду міста Києва через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом п'яти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя