Провадження № 2/761/5023/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2016 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого-судді: Волошина О.А.

при секретарі: Анісковець Г.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання; визнання права власності на частину квартири,

в с т а н о в и в :

В квітні 2016р. позивачка ОСОБА_1 звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача ОСОБА_2, в якому просила суд:

- розірвати договір довічного утримання, укладений 29 лютого 2008р. між сторонами, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Клітко В.В., зареєстрований в реєстрі за № 4040 (далі по тексту - договір);

- визнати за позивачкою право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1.

Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що 29 лютого 2008р. між нею та відповідачем, який є її онуком, був укладений договір довічного утримання. Згідно умов договору вона передала у власність відповідача належну їй на праві власності ? частини вищезазначеної квартири № 83. Відповідач взяв на себе зобов'язання довічно її утримувати, забезпечувати харчуванням, одягом, ліками, необхідною медичною, іншою допомогою та доглядом, зберігаючи її право довічного безкоштовного проживання в квартирі. Вартість матеріального забезпечення визначено було сторонами в розмірі 300,0 грн. з подальшою індексацією. Вона є людиною похилого віку, укладаючи договір розраховувала, що відповідач буде надавати їй належне матеріальне забезпечення відповідно до умов договору. Разом з тим з березня 2014р. відповідач не підтримує з нею жодного зв'язку і наскільки їй відомо проживає на території АР Крим. На прохання відповідача позивачці допомагає товариш відповідача ОСОБА_4, який за домовленістю з відповідачем купляє їй продукти харчування, ліки. Вважає, що відповідач не виконує належним чином свої зобов'язання за договором довічного утримання, а тому позивачка вимушена була звернутись до суду з вказаним позовом для захисту своїх прав.

В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі,з підстав, зазначених в позові, просила суд позов задовольнити.

Відповідач, про час та місце розгляду справи був повідомлений в установленому законом порядку, в судове засідання не з'явився, поважності причин неявки суду не повідомив, заперечення на позов до суду не подавались.

Оскільки сторона позивача, в особі повноважного представника не заперечувала проти розгляду справи у відсутність сторони відповідача, суд ухвалив провести розгляд справи у відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, розглянувши подані стороною позивача документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає у задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що 29 лютого 2008р. між сторонами було укладено договір.

Згідно п. 1 умов договору позивачка передала у власність відповідачу належну їй на праві власності ? частину квартири АДРЕСА_2 (а.с.8).

Положеннями ч. 1 ст. 749 ЦК України передбачено, що у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач може забезпечувати відчужувача.

Згідно п. 5 договору відповідач зобов'язався довічно утримувати позивачку, забезпечувати її харчуванням, одягом, ліками, необхідною медичною, іншою допомогою та доглядом, зберігаючи їй право довічного безкоштовного проживання у зазначеній квартирі, а також у разі смерті поховати її.

Пунктом 6 договору визначено, що вартість матеріального забезпечення щомісячно становить 300,0 грн.

Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивачка, як на підставу для задоволення своїх позовних вимог про розірвання договору та визнання права власності, посилається, на те, що відповідач не виконує свої зобов'язання за договором щодо її щомісячного матеріального утримання, та догляду.

Відповідно до вимог ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Положеннями ст. 755 ЦК України передбачено, що договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду: на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини; на вимогу набувача.

При цьому, як вбачається з п.10 договору, сторонами при укладенні договору було обумовлено можливість його розірвання з вищенаведених підстав, як за згодою сторін, так і за рішенням суду.

Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4) ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У відповідності з ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Положеннями ст. ст. 10, 11 ЦПК України, роз'яснення наданих в п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі», встановлено, що суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Так, на підтвердження обставин, що відповідач не виконує взяті на себе зобов'язання за договором, позивачка надала до матеріалів справи фіскальні чеки з магазинів на придбання продуктів харчування (а.с. 14-26).

Разом з тим, на думку суду дані фіскальні чеки не підтверджують обставин щодо неналежного виконання відповідачем взятих на себе зобов'язань за договором, оскільки з копій цих чеків не можна встановити, хто поніс грошові витрати за придбані продукти харчування. Дані докази суд оцінює критично і не приймає до уваги.

Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту розірвання договору з підстав неналежного виконання відповідачем умов щодо утримання відчужувача, позивачка у силу ст. 10 ЦПК України зобов'язана довести, що відповідач не виконує умов договору по її утриманню.

Разом з тим, позивачкою в порушення ст. ст. 57-60 ЦПК України, не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту невиконання відповідачем зобов'язань за договором, і таких доказів в судовому засіданні не здобуто.

Протягом всього часу розгляду справи в суді, сторона позивача в особі повноважного представника фахівця у галузі права, не клопотала перед судом про забезпечення доказів, у зв'язку зі складнощами у їх утриманні.

При цьому посилання представника позивачки на самостійне купування ліків, одягу та їжі також не є підставою для розірвання договору, оскільки права на придбання будь-чого на власний розсуд та для своїх потреб особа не позбавляється, навіть при укладенні такого виду договору, як довічне утримання.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що оскільки позивачка не довела факту невиконання чи неналежного виконання відповідачем своїх обов'язків за договором довічного утримання, у суду відсутні правові підстави для розірвання вказаного договору за ст. 755 ЦК України.

Враховуючи те, що суд прийшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог позивачки про розірвання договору, суд вважає, що є безпідставними вимоги позивачки про визнання за нею право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1.

Керуючись ст. ст. 8, 10, 11, 57 - 60, 88, 169, 179, 208, 209, 212 -215, 218, 223, 294, 360-7 ЦПК України; ст. ст. 15, 16, 744, 749, 755 ЦК України, суд, -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання; визнання права власності на частину квартири - залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скаргипротягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: