Справа № 333/8403/15-ц
Провадження № 2/333/428/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2016 р. м. Запоріжжя

Комунарський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Кулик В.Б.,

при секретарі Довгаль А.Г.,

за участю позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду в м. Запоріжжі, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА ОСОБА_4 «ПРИВАТБАНК» про захист прав споживача банківських послуг, розірвання депозитних договорів, визнання недійсними додаткових угод, стягнення коштів, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про: 1) розірвання договору № SAMDN5895 від 22.06.2011 року та додаткової угоди до договору № SAMDN7708 від 21.11.2014 року; розірвання договору № SAMDN3080 від 22.06.2011 року та додаткової угоди до договору № SAMDN7838 від 21.11.2014 року; розірвання договору № SAMDN2694 від 26.09.2011 року та додаткової угоди до договору № SAMDN4063 від 21.11.2014 року; розірвання договору № SAMDN9480 від 21.05.2012 року та додаткової угоди до договору № SAMDN3571 від 21.11.2014 року, укладених між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1; 2) визнання недійсними додаткової угоди до договору № SAMDN7708 від 21.11.2014 року; додаткової угоди до договору № SAMDN7838 від 21.11.2014 року; додаткової угоди до договору № SAMDN4063 від 21.11.2014 року; додаткової угоди до договору № SAMDN3571 від 21.11.2014 року, укладених між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1; 3) стягнення з ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_1 суми 32 776 доларів США 21 цент.

В обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що між ним та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» у м. Ялта АР Крим були укладені чотири депозитних договори строком на 6 місяців кожен, а саме: договір № SAMDN5895 від 22.06.2011 року на суму 10 000 доларів США, договір № SAMDN3080 від 22.06.2011 року на суму 10 600 доларів США, договір № SAMDN2694 від 26.09.2011 року на суму 5 600 доларів США, договір № SAMDN9480 від 21.05.2012 року на суму 14 500 доларів США. З кінця березня 2014 року відповідач припинив нараховувати та виплачувати позивачу проценти по вказаним депозитним договорам. Восени 2014 року у позивача різко погіршилося здоровя, загострилися хронічні захворювання, отримані при ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС. Оскільки лікування позивача потребувало значних коштів, які були заблоковані відповідачем, позивач був змушений погодитися на реструктуризацію депозитних договорів, запропонованої банком у вигляді продовження депозитних договорів строком на 5 років зі сплатою 5% річних, без права дострокового зняття. Позивач вважає, що продовження депозитних договорів відбулося на невигідних умовах і на вкрай тяжких для нього обставинах. Загальна сума коштів, по яким укладені додаткові угоди, становить 32 776 доларів США 21 цент. В подальшому позивач звернувся до відповідача із заявою про повернення грошових коштів, проте відповідач відмовив у видачі коштів. Позивач вважає таку відмову незаконною, оскільки вона заснована на нікчемному правочині.

Відповідач ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» надав письмові заперечення, у яких проти позову заперечив. Зазначає, що між сторонами 21.11.2014 року були укладені додаткові угоди до депозитних договорів, відповідно до яких у звязку з анексією майна та активів банку в АР Крим, позивач дав згоду на продовження строків вкладів по всіх 4 укладених договорах на 5 років до 21.11.2019 року. Позивач не оспорював додаткові угоди в цій частині та не заявляв позовні вимоги щодо визнання недійсним відповідного пункту додаткових угод від 21.11.2014 року. Після укладення сторонами 21.11.2014 року додаткових угод до всіх договорів, позивач не звертався до банку ані з заявами про розірвання договорів та видачі вкладів, ані з вимогами щодо видачі вкладу. Таким чином, у банку були відсутні правові підстави для розірвання спірних договорів та видачі коштів. Відповідно до ч. 3 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян і правовий режим на тимчасово окупованій території України» відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території покладається на Російську Федерацію, як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права.

В судових засіданнях позивача та представники сторін підтримали доводи, викладені в позовній заяві та в запереченнях на неї.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, суд встановив наступне.

Між ОСОБА_1 (клієнт) і ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (банк) були укладені наступні депозитні договори:

- від 22.06.2011 року № SAMDN5895, за яким банк прийняв від вкладника грошові кошти в сумі 10 000 доларів США на строк 6 місяців до 22.12.2011 року зі сплатою відсотків за ставкою 7,5% річних;

- від 22.06.2011 року № SAMDN3080, за яким банк прийняв від вкладника грошові кошти в сумі 10 600 доларів США на строк 6 місяців до 22.12.2011 року зі сплатою відсотків за ставкою 7,5% річних;

- від 26.09.2011 року № SAMDN2694, за яким банк прийняв від вкладника грошові кошти в сумі 5 600 доларів США на строк 6 місяців до 26.03.2012 року зі сплатою відсотків за ставкою 7,5% річних;

- від 21.06.2012 року № SAMDN9480, за яким банк прийняв від вкладника грошові кошти в сумі 14 500 доларів США на строк 6 місяців до 21.12.2012 року зі сплатою відсотків за ставкою 9,0% річних.

Згідно з п. 6 зазначених депозитних договорів у разі, якщо по закінченню строку вкладу, клієнт не заявив банку про відмову від продовження строку, вклад автоматично вважається продовженим ще на один строк, вказаний в п. 1 договору; строк вкладу продовжується неодноразово без явки клієнта в банк; наступне продовження строку вкладу здійснюється у тому ж порядку.

Сторонами не оспорюється, що строк зазначених вкладів неодноразово продовжувався в порядку, викладеному у п. 6 депозитних договорів.

З березня 2014 року банк припинив виплату позивачеві процентів, посилаючись на анексію АР Крим.

21.11.2014 року між сторонами укладені додаткові угоди до депозитних договорів, якими строк вкладів продовжений на 5 років до 21.11.2019 року з встановленою процентною ставкою 5 % річних, а саме:

- додаткова угода № SAMDN7708 від 21.11.2014 року на суму 10 069 доларів США 04 центи до договору від 22.06.2011 року № SAMDN5895;

- додаткова угода № SAMDN7838 від 21.11.2014 року на суму 2 479 доларів США 14 центів до договору від 22.06.2011 року № SAMDN3080;

- додаткова угода № SAMDN4063 від 21.11.2014 року на суму 5 627 доларів США 92 центи до договору від 26.09.2011 року № SAMDN2694;

- додаткова угода № SAMDN3571 від 21.11.2014 року на суму 14 600 доларів США 11 центів до договору від 21.06.2012 року № SAMDN9480.

Додаткові угоди укладені на загальну суму вкладів в розмірі 32 776 доларів США 21 цент.

За умовами додаткових угод позивач зобовязався не предявляти банку вимог по поверненню вкладів до спливу строку, зазначеного в пунктах 1 додаткових угод. Всі обумовлені раніше надбавки до процентної ставки по вкладам, скасовуються.

27.11.2014 року позивачеві було виплачено суму 8 194 долари США 05 центів по депозитному договору, згідно з випискою по рахунку від 17.08.2015 року.

У лютому 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про стягнення процентів за депозитними договорами.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 08.09.2015 року у справі № 333/840/15-ц, яке змінено рішенням апеляційного суду Запорізької області від 04.11.2015 року стягнуто з ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_1 суму 3 100 доларів США 73 центи процентів за договорами № SAMDN5895 від 22.06.2011 року, № SAMDN3080 від 22.06.2011 року, № SAMDN2694 від 26.09.2011 року, № SAMDN9480 від 21.06.2012 року.

В ході розгляду справи № 333/840/15-ц судами було встановлено неналежне виконання ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» своїх зобовязань за депозитними договорами щодо виплати процентів.

В даному випадку правовідносини, що виникли із договорів банківського вкладу, підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки дані правовідносини пов'язані з наданням фінансових послуг і захистом інтересів споживачів фінансових послуг, відповідно до Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а також це питання роз'яснено і п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами справ за позовами про захист прав споживачів».

Даний спір між сторонами виник з цивільних правовідносин, які регулюються ст. ст. 15, 23, 526, 626, 611, 1058-1061, 1074, 1167 ЦК України, Законом України «Про захист прав споживача», Законом України «Про банки та банківську діяльність».

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», вклад (депозит) - це кошти у готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

За договором банківського вкладу незалежно від його виду, банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором, відповідно до ч. 2 ст. 1060 ЦК України. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною.

Згідно з ч. 1 ст. 1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно з ч. 1 ст. 1060 ЦК України, договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу з закінченням встановленого договором строку (строковий вклад).

Відповідно до вимог ст. 1074 ЦК України, обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду у випадках, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1075 ЦК України, договір банківського рахунка розривається за заявою клієнта у будь-який час.

З матеріалів справи вбачається, що позивач неодноразово звертався до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» із заявами про повернення суми вкладів.

Останньою заявою від 20.08.2015 року позивач звернувся до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про видачу грошових коштів по депозитним договорам, у звязку з фінансовими труднощами, викликаними витратами на лікування.

Листом від 26.08.2015 року за № 20.1.0.0.0/7-20150826/544 банк відмовив у видачі депозитних коштів, з посиланням на окупацію території АР Крим та м. Севастополя, що зробило неможливою роботу банківської системи в регіоні.

Суд вважає, що відмова відповідача у поверненні вкладів суперечить вимогам чинного законодавства України.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», тимчасово окупована територія України є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та Законів України.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 цього Закону, Україна вживає всіх необхідних заходів щодо гарантування прав і свобод людини і громадянина, передбачених Конституцією та Законами України, міжнародними договорами, усім громадянам України, які проживають на тимчасово окупованій території.

На даний час ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» не ліквідований, не оголошений банкрутом, а тому є належним відповідачем і повинен нести повну відповідальність за виконання взятих на себе зобов'язань. Стороною по депозитним договорам є саме ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», як юридична особа, місцезнаходженням якої є м. Дніпропетровськ.

Згідно зі ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути позбавлений права приватної власності. Право приватної власності є непорушним.

Відмовляючи позивачу у поверненні коштів, які належать йому на праві власності, відповідач порушив положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції, підписаного та ратифікованого Україною, яка відповідно до ст. 5 цього ж протоколу, є додатковою статтею Конвенції, відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідачем також порушено ст. 41 Конституції України, у якій закріплений загальний принцип захисту права власності.

Відповідно до ст. 525 ЦК України, не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язання, крім випадків, передбачених законом або договором.

Стаття 526 ЦК України встановлює, що зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог, відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до положень статей 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом, тому обраний позивачем спосіб захисту його порушених прав відповідає нормам діючого законодавства.

Враховуючи те, що позивачем було подано до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заяву про повернення вкладів, яка за своєю суттю є заявою про розірвання депозитних договорів, а банк відмовив у видачі вкладів, що суперечить ч. 1 ст. 1075 ЦК України, суд вважає обґрунтованими позовні вимоги про розірвання депозитних договорів в редакції додаткових угод, та стягнення з відповідача на користь позивача суми 32 776 доларів США 21 цент.

Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК, частина третя статті 533 ЦК; Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»).

Щодо позовних вимог про визнання недійсними додаткових угод № SAMDN7708 від 21.11.2014 року; № SAMDN7838 від 21.11.2014 року; № SAMDN4063 від 21.11.2014 року; № SAMDN3571 від 21.11.2014 року, укладених між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1, то суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Позивач стверджує про те, що додаткові угоди до депозитних договорів були укладені під впливом тяжких для нього обставин і на вкрай невигідних умовах. Як зазначає позивач, такими обставинами і умовами є:

- на час укладення додаткових угод позивач тяжко хворів, був пенсіонером та не мав інших джерел доходів для лікування, окрім заблокованих відповідачем депозитів;

- погодження позивача на 5% річних, в той час, як для інших договорів відповідачем пропонувалися на той час ставки від 11,00% до 12,5% річних;

- продовження депозитів на 5 років без права дострокового зняття, в той час як позивач ІНФОРМАЦІЯ_1, і на той час йому виповнилося 75 років;

- на день реструктуризації у відповідача вже виникла заборгованість перед позивачем по заблокованим депозитам у розмірі 3 100 доларів США 73 центи.

Відповідно до ст. 233 ЦК України, правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки.

Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Позивачем, всупереч вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України, не було доведено того, що за відсутності вказаних ним обставин додаткові угоди до депозитних договорів не були б вчинені взагалі або вчинені не на таких умовах.

Таким чином, суд не вбачає достатніх підстав для визнання недійсними спірних додаткових угод до депозитних договорів. У задоволенні вказаних позовних вимог слід відмовити.

Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 4, 10, 11, 59, 60, 88, 208, 209, 212, 214-215, 292, 294 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА ОСОБА_4 «ПРИВАТБАНК» про захист прав споживача банківських послуг, розірвання депозитних договорів, визнання недійсними додаткових угод, стягнення коштів задовольнити частково.

Розірвати договір № SAMDN5895 від 22.06.2011 року в редакції додаткової угоди № SAMDN7708 від 21.11.2014 року, договір № SAMDN3080 від 22.06.2011 року в редакції додаткової угоди № SAMDN7838 від 21.11.2014 року, договір № SAMDN2694 від 26.09.2011 року в редакції додаткової угоди № SAMDN4063 від 21.11.2014 року, договір № SAMDN9480 від 21.06.2012 року в редакції додаткової угоди № SAMDN3571 від 21.11.2014 року, укладені між ПУБЛІЧНИМ АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ ОСОБА_4 «ПРИВАТБАНК» і ОСОБА_1.

Стягнути з ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА ОСОБА_4 «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_1 суму 32 776 (тридцять дві тисячі сімсот сімдесят шість) доларів США 21 цент.

Стягнути з ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА ОСОБА_4 «ПРИВАТБАНК» в дохід держави суму 6 890 (шість тисяч вісімсот девяносто) грн. судового збору.

В іншій частині позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Запорізької області через Комунарський районний суд м. Запоріжжя. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В.Б. Кулик