АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 193/1637/15-ц 22-ц/774/1001/К/16
Провадження № 22ц/774/1001/К/16 Головуючий в суді першої
Справа № 193/1637/15-ц інстанції - Шумська О.В.
Категорія № 23 (3) Доповідач - Ляховська І.Є.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 травня 2016 року м. Кривий Ріг

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Ляховської І.Є.,

суддів - Барильської А.П., Михайлів Л.В.,

із секретарем - Масловою К.В.,

за участю - представника позивача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_2 на рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 17 березня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агротрейд», треті особи - Відділ Держгеокадастру у Софіївському районі Дніпропетровської області, Реєстраційна служба Софіївського районного управління юстиції в Дніпропетровській області, про визнання договору оренди земельної ділянки (правочину) недійсним,

У С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агротрейд» (надалі - ТОВ «Агротрейд») із позовом, в якому просив суд визнати недійсним договір оренди земельної ділянки, укладений 01 вересня 2008 року між ним та ТОВ «Агротрейд», зареєстрований у Софіївському відділі Дніпропетровської регіональної ДП «Центр ДЗК при Держкомземі України» про що 23 лютого 20009 року в Державному реєстрі земель вчинено запис за № 60; скасувати державну реєстрацію спірного договору оренди земельної ділянки, зобов'язати ТОВ «Агротрейд» не перешкоджати йому у здійсненні права володіння та користування земельною ділянкою та повернути її власнику. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що в 2008 році між ним та ТОВ "Агротрейд" укладено угоду про оренду належної йому на праві власності земельної ділянки на строк 5 років. Проте відповідачем без його відома та без дотримання порядку укладання і продовження договорів оренди було здійснено виправлення у спірному договорі, а саме: вписано до п.8 Розділу ІІ «Строк дії договору» - строк дії договору 10 років, що засвідчено не особистим підписом позивача, а підписом іншої особи, тому вважає його недійсним.

Рішенням Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 17 березня 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_5 ставлять питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування судом обставин, які мають значення для справи. Зокрема, посилаються на зазначення в рішенні суду того, що позивач звернувся з позовною заявою 29 грудня 2016 року, замість 29 грудня 2015 року, а також те, що позивач дізнався про порушення його прав після отримання висновку спеціаліста у 2011 році, однак з матеріалів справи вбачається, що експертиза була проведена у березні 2013 року. Крім того, на їх думку, суд дійшов помилкового висновку щодо пропущення позивачем строку позовної давності та не розглянув справу по суті. Також вважають, що судом не взято до уваги відсутність волевиявлення на укладення спірного договору, наявність кримінального провадження та висновку експертизи при проведенні досудового розслідування, згідно з яким підпис від імені ОСОБА_4 в договорі земельної ділянки від 01 вересня 2008 року виконано не ним, а іншою особою.

Сторони до суду апеляційної інстанції не з'явились, представник позивача ОСОБА_2 підтримала апеляційну скаргу, представник відповідача ОСОБА_6 просив апеляційну скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом установлено, що 14 жовтня 2002 року ОСОБА_4 виділено в натурі земельну ділянку площею 7,440 га для ведення товарного сільськогосподарського товариства, розташовану на території Жовтневої сільської ради Софіївського рйону Дніпропетровської області, право власності на яку посвідчено Державним актом на землю серії НОМЕР_1 від 25 листопада 2002 року (а.с. 7).

01 вересня 2008 році між ОСОБА_4 та ТОВ "Агротрейд" укладено договір оренди вказаної земельної ділянки (кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_2), посвідчений та зареєстрований у Софіївському відділі Дніпропетровської регіональної філії ДП Центр ДЗК при Держкомземі України 23 лютого 2009 року ( а.с.8-11).

З Акту приймання-передачі земельної ділянки до договору оренди вбачається, що ОСОБА_4 передано відповідачу в тимчасове користування на умовах оренди на підставі договору оренди земельної ділянки НОМЕР_3 від 01 вересня 2008 року земельну ділянку площею 7,440 га для ведення товарного сільськогосподарського товариства, розташовану на території Жовтневої сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області,.

Позивач звертався до Софіївського МВ ГУМВС України в Дніпропетровській області з заявою, на підставі якої було розпочато досудове розслідування, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000069 від 23 січня 2013 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.358 КК України. (а.с.16)

Згідно з висновком експерта Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру ГУ МВС України в Дніпропетровській області № 58/04-30 від 26 березня 2013 року, підписи від імені ОСОБА_4 у договорі оренди земельної ділянки НОМЕР_3 від 01 вересня 2008 року в графі «Орендодавець» та графі «Земельну ділянку передав» акту про передачу та прийом земельної ділянки від 23.02.2009 року виконані не ОСОБА_4, а іншою особою. (а.с.18-20, 21).

Звертаючись до суду зданим позовом, ОСОБА_4 посилався на те, що виправлення у вищевказаному договорі оренди земельної ділянки та в акті про передачу та прийом земельної ділянки щодо строку дії договору оренди з ним не узгоджені та ним не підписані. Посилаючись на те, що істотні умови договору сторонами не узгоджені, він особисто не надавав договір на державну реєстрацію, підпис власника земельної ділянки підроблено, вважав правочин неукладеним та просив зобов'язати відповідача повернути безпідставно набуте майно. Також позивач вказував, що про існування оскаржуваного договору він дізнався лише у березня 2013 року після отримання висновку експертизи.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивач звернувся до суду з даним позовом після спливу строку позовної давності, у зав'язку з чим відмовив у задоволенні позовних вимог.

Колегія суддів не може в повній мірі погодитись з таким висновком суду через невідповідність його вимогам діючого процесуального законодавства.

Так, відповідно до абз. 3 п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі",

встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Таким чином, встановивши порушення прав або законних інтересів особи та порушення позивачем без поважної причини строку позовної давності при зверненні до суду за їх захистом, суд відмовляє в позові саме з підстав пропуску позовної давності, якщо про її застосування заявлено стороною у спорі.

Натомість, встановивши відсутність порушення прав або законних інтересів, за захистом яких особа звернулась понад встановлений законом строк позовної давності, суд має відмовити в позові по суті, тобто через його недоведеність.

У порушення зазначених норм цивільно-процесуального законодавства, суд першої інстанції, вирішуючи спір, обмежився оцінкою дотримання позивачем строку позовної давності, не з'ясувавши, чи доведено порушення його законних прав та інтересів взагалі.

У зв'язку з цим доводи апеляційної скарги позивача та його представника в частині незгоди з висновком суду щодо пропущення позивачем позовної давності заслуговують на увагу.

Проте, інші доводи апелянтів не містять підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_4

На думку колегії суддів, позовні вимоги ОСОБА_4 не підлягають задоволенню через їх недоведеність, тому суд першої інстанції мав відмовити в задоволенні позову саме з цієї підстави.

Такого висновку колегія суддів дійшла з огляду на наступне.

Стаття 792 ЦК України визначає, що за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов'язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату.

Частина 2 ст. 792 ЦК має відсильний характер, вона відсилає до спеціальних нормативних актів, що регулюють відносини щодо оренди земельних ділянок.

На сьогодні, в тому числі на день виникнення правовідносин з приводу укладення сторонами спірної угоди, такими нормативними актами є Земельний кодекс України від 25 жовтня 2001 p., а також Закон України "Про оренду землі" від 6 жовтня 1998 р. зі змінами та доповненнями.

Відповідно до ч.1 ст.4 Закону «Про оренду землі» від 06.10.1998 року (надалі - Закон), орендодавцями земельних ділянок є громадяни та юридичні особи, у власності яких перебувають земельні ділянки, або уповноважені ними особи.

Згідно зі ст.13 Закону договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

За змістом ст.14 даного Закону договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально

Положеннями ч.1 ст.16 вказаного Закону передбачено, що укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку.

Згідно із ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.208 ЦК України, правочин між фізичною особою та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу (правочини, які повністю виконуються у момент їх вчинення), належить вчиняти письмово. При цьому, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний сторонами (ч.2 ст.207 ЦК України).

За змістом частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов.

Відповідно до ч. 1 ст. 20 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі підлягає державній реєстрації та на підставі ч.1 ст. 210, ч. 3 ст. 640 ЦК України, ч. 2 ст. 125 ЗК України й ст. 18 Закону України "Про оренду землі" є укладеним з моменту його державної реєстрації.

Відповідно до статті 18 цього Закону, у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації.

Отже, учасники правочину, дійшовши згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі, складають і підписують відповідний письмовий документ, надаючи згоді встановленої форми.

Разом із тим цивільні права та обовязки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення учасників при укладенні спірного договору, набуваються після відповідної державної реєстрації.

Статтею 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Реєстрація договору є адміністративним актом, тобто елементом зовнішнім щодо договору.

Судом установлено, що державна реєстрація спірного договору оренди землі відбулась.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до роз'яснень, які містяться в п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", недійсним може бути визнано лише укладений договір.

У разі якщо на виконання неукладеного договору стороною передчасно передано майно, між сторонами виникають правовідносини внаслідок набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (ст. ст. 1212-1215 ЦК України).

Таким чином, оскільки в установленому законом порядку здійснено державну реєстрацію спірного договору оренди землі, він є укладеним, а отже оспорюваним та за рішенням суду може бути визнаний недійсним.

Згідно з вимогами частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Волевиявлення є важливими чинником, без якого неможливо вчинення правочину, що узгоджується зі свободою договору, установленою статтею 627 ЦК України.

Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов'язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети.

Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа, в якому фіксуються правові наслідки.

Звертаючись до суду із позовними вимогами щодо визнання правочину недійсним, у тому числі з підстав відсутності вільного волевиявлення на його укладення, кожна сторона,у відповідности до ст.. 10, 60 ЦПК України зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст.. 61 цього Кодексу.

Відповідно до вимог статей 11, 27, 60 ЦПК, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, зобов'язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу. Доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виник спір.

Згідно ст.. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Статтею 58 ЦПК передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно ст.. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Відповідно до ст.. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, ОСОБА_4 посилався на те, що відповідач самовільно, без його згоди, виправив термін дії договору оренди земельної ділянки в договорі оренди земельної ділянки НОМЕР_3 від 01 вересня 2008 року та акті про передачу та прийом земельної ділянки від 23 лютого 2009 року, на підтвердження чого надав висновок експерта Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру ГУ МВС України в Дніпропетровській області №58/04-30 від 26 березня 2013 року, складений в межах кримінального провадження №0000043, яким встановлено, що підписи від імені ОСОБА_4 у договорі оренди земельної ділянки НОМЕР_3 від 01 вересня 2008 року в графі «Орендодавець» та графі «Земельну ділянку передав» акту про передачу та прийом земельної ділянки від 23.02.2009 року виконані не ОСОБА_4, а іншою особою. (а.с.18-20, 21).

Оцінюючи надані позивачем докази, колегія суддів приходить до висновку, що їх недостатньо для того, щоб вважати позовні вимоги обгрнутованими.

Так, із тексту зазначеного висновку експерта вбачається, що експертизу проведено лише щодо одного примірника договору оренди земельної ділянки НОМЕР_3 від 01 вересня 2008 року та акту про передачу та прийом земельної ділянки від 23.02.2009 року, у той час як такі документи складаються у декількох примірниках (по числу сторін) і мають бути наявними у кожної сторони правочину.

І матеріалів справи вбачається, що до позовної заяви ОСОБА_4 додав копії примірників договору оренди земельної ділянки НОМЕР_3 від 01 вересня 2008 року та акту про передачу та прийом земельної ділянки від 23.02.2009 року із виправленнями в частині терміну дії договору, і, згідно з поясненнями, наданими представником позивача ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції, експертиза проводилась щодо саме цих примірників.

Інший примірник зазначених документів, у яких би містилась інша узгоджена сторонами інформація щодо терміну дії договору оренди, позивачем та його представником ані експерту, ані суду не надано.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 ЦПК України висновок експерта для суду не є обов'язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими статтею 212 цього Кодексу, тобто висновок експерта оцінюється поряд з іншими доказами і не має для суду наперед встановленого значення.

На думку колегії суддів, висновок експерта, наданий позивачем, не може мати вирішального значення для даної справи, оскільки судом встановлено та із матеріалів справи вбачається, що в дійсності договір оренди належної позивачеві земельної ділянки було укладно сторонами 01 вересня 2008 року, про що зазначено самим позивачем у його позовні заяві.

Цей договір виконувався сторонами протягом усього періоду його дії, а також у 2014 - 2015 роках, про що свідчать надані відповідачем докази: видатковий касовий ордер від 11 березня 2015 року про отримання ОСОБА_4 4023грн. за оренду земельної ділянки за 2013 рік (а.с. 88), відомості: без дати - на видачу пшениці та соняшника в рахунок орендної плати за 2013 рік (а.с. 93 - 94, 95), від 28 липня 2014 року - на видачу пшениці ГП (товарная) (а.с. 91), від 28 грудня 2014 року - на видачу ячміня озимого (а.с. 90), в яких наявні підписи позивача, не ос порені та не спростовані ним.

Крім того, в позовній заяві ОСОБА_4 зазначено, що 15 листопада 2010 року, 10 березня 2011 року та 21 грудня 2011 року він письмово звертався до директора ТОВ «Агротрейд» про розірвання оспореного ним договору, на що отримував письмову відмову.

На думку колегії суддів, наведені обставини беззаперечно свідчать про те, що договір оренди земельної ділянки від 01 вересня 2008 року сторонами у даній справі укладено,фактична передача земельної ділянки мала місце, на теперішній час він діє в тій редакції, в якій пройшов державну реєстрацію, та виконується стронами - відповідач користується належною позивачеві земельною ділянкою, а позивач отримує за це орендну плату, що свідчить про обізнаність позивача щодо існування орендних правовідносин між сторонами.

Наведене також свідчить про те, що позивач та відповідач при укладенні договору оренди землі погодили всі істотні умови, що спростовує доводи апеляційної скарги.

Посилання апелянтів на те, що суд при вирішенні справи не взяв до уваги порушення істотних умов договору оренди, а також відсутність у договорі оренди земельної ділянки ряду істотних умов, передбачених ст.. 15 Закону України «Про оренду землі», а саме: кадастрового номеру земельної ділянки, порядку внесення і перегляду орендної плати та відповідальності за її несплату, умов передачі в заставу та внесення до статуного фонду права оренди земельної ділянки, відповідальності сторін, не може бути взятим до уваги колегією суддів, оскільки дані обставини не були зазначені позивачем в позовній заяві в якості підстави для визнання недійсним оспорюваного правочину і не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Зважаючи на те, що у справі відсутні належні та допустимі докази того, що виправлення в договорі оренди земельної ділянки НОМЕР_3 від 01 вересня 2008 року та акті про передачу та прийом земельної ділянки від 23.02.2009 року здійснені відповідачем без згоди позивача, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 слід відмовити за недоведеністю.

Зважаючи на викладене, колегія суддів скасовує рішення суду на підставі п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України у зв'язку з невідповідністю висновків суду обставинам справи та порушенням судом норм процесуального права та змінює мотиви відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ч. 1 п. 3, 4, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 17 березня 2016 рокузмінити в частині мотивів відмови ОСОБА_4 в задоволенні позовних вимог до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агротрейд», третя особа - відділ Держгеокадастру у Софіївському районі Дніпропетровської області, про визнання договору оренди земельної ділянки (правочину) недійсним.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий І.Є. Ляховська

Судді: А.П. Барильська

Л.В. Михайлів