233 № 233/4023/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2016 року Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області у складі: головуючого судді Каліуш О. В., за участі секретаря Мазепа Н.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Костянтинівка цивільну справу за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа Костянтинівський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області про встановлення факту смерті,

В С Т А Н О В И В:

Звернувшись до суду з заявою, ОСОБА_1 просить встановити факт смерті ОСОБА_2, посилаючись на те, що 31 липня 2016 року в м. Донецьку Донецької області внаслідок тромбозу стегнової артерії лівої нижньої кінцівки помер її чоловік ОСОБА_2.

У звязку з тим, що лікарське свідоцтво про смерть було видане органом, розташованим на тимчасово окупованій території України, у неї відсутня можливість зареєструвати факт смерті чоловіка в органах реєстрації актів цивільного стану України. Встановлення факту смерті потрібно їй для подальшої реєстрації цього факту в органах державної реєстрації актів цивільного стану та отримання відповідного документу свідоцтва про смерть, згідно із чинним законодавством України.

Заявник ОСОБА_1 у судове засідання не зявилась, надавши суду заяву про повне підтримання заявлених вимог та про розгляд справи у її відсутність.

Представник заінтересованої особи Костянтинівського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецької області, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, у судове засідання не зявився.

Дослідивши всі обставини у справі та перевіривши їх доказами, суд дійшов таких висновків.

У відповідності до ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України (ч.1). Справи про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду (ч.2). Ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню (ч.4).

ОСОБА_1 є внутрішньо переміщеною особою, яка відповідно до ст. 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» взята на облік Управлінням соціального захисту населення Костянтинівської міської ради , що підтверджується копією довідки від 15 серпня 2016 року за № НОМЕР_1(а.с.7).

Заявник ОСОБА_1. є дружиною ОСОБА_2, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії І-ЗЖ № 119655 від 05 січня 1962 року (а.с.9).

За твердженням заявника, 31 липня 2016 року в Україні в м. Донецьку Донецької області помер її чоловік ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.

На підтвердження факту смерті ОСОБА_2, заявником надані:

- квитанція № 58 01.08.2016р.за виконання обряду у храмі (а.с.3);

- лікарське свідоцтво про смерть ОСОБА_2 № 130 від 01 серпня 2016 року, видане КУ «Центральна міська лікарня Донецька» № 6 (а.с.4);

- розрахунковий лист від 01.08.2016р. на замовлення та купівлю ритуальних послуг (а.с.5);

- копія договору-замовлення № 336/04 від 02.08.2016 року на організацію та проведення поховання ОСОБА_2 (а.с.6);

- копія паспорту громадянина України на імя ОСОБА_2. (а.с.8);

- фототаблиця із зображенням могили ОСОБА_2 (а.с.11).

Даючи оцінку допустимості лікарському свідоцтву про смерть ОСОБА_2., як документу, що виданий установою на тимчасово окупованій території України, суд керується ч.2 ст. 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України. Крім того, суд враховує норму статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» якою встановлено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Разом з тим, вирішуючи питання щодо оцінки вищезазначеного доказу, суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, суд враховує висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини, зокрема «Loizidou v.Turkev», «Cyprus v.Turkev», а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v.the Republik of Moldova and Russia»), де ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПО наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди маж бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони.

Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать.

Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту смерті ОСОБА_2 для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявника ОСОБА_1 суд, як виняток, приймає до уваги надане лікарське свідоцтво про смерть та оцінює його в сукупності з фототаблицею могили ОСОБА_2, документами на організацію поховання ОСОБА_2, та вважає, що заявлені вимоги слід задовольнити, встановивши факт смерті ОСОБА_2 31 липня 2016 року у м. Донецьку Донецької області Україна, що надасть можливість отримати заявником видане державним органом України свідоцтво про смерть чоловіка.

За таких обставин, заяву ОСОБА_1 слід задовольнити.

Керуючись ст.257-1, ст. 259 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Заяву задовольнити, встановити факт смерті громадянина України ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2, померлого 31 липня 2016 року у м. Донецьку Донецької області Україна.

Допустити негайне виконання рішення суду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області через Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя: О.В. Каліуш