У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 лютого 2016 року Шевченківський районний суд м.Запоріжжя у складі головуючого судді Галущенко Ю.А.,при секретарі Вертелецькому М.О.,розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за скаргою ОСОБА_1,зацікавлена особа ОСОБА_2,на дії державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції ОСОБА_3А.(далі державний виконавець),-

В С Т А Н О В И В:

В січні 2016 р.боржник ОСОБА_1звернулася до суду зі скаргою на дії державного виконавця при проведенні примусового вселення стягувача ОСОБА_2Б.у житловий будинок за адресою м.Запоріжжя,вул.Тельмана/Копьонкіна 41/35.

В обгрунтування скарги зазначає,що 21.12.2015 р. державний виконавець здійснив виконавчі дії із примусового вселення ОСОБА_2Б.у вказаний вище будинок ,про що був складений акт державного виконавця.

Вважає дії державного виконавця такими,що суперечать закону та порушують законні права і інтереси ,зокрема,неповнолітньої дитини скаржника,оскільки державний виконавець вселив стягувача у житловий будинок ,що складається із однієї жилої кімнати,де проживає сім*я боржника,чим порушив вимоги ст.47,48 ЖК України,не перевірив стан здоров*я боржника,чим порушив п.52 Правил обліку громадян,які потребують поліпшення житлових умов і надання їм жилих примішень в Українській РСР,стягувач має інше постійне місце проживання,вселення його в одну кімнату із дитиною стягувача погіршує житлові умови дитини.

Посилається на те,що за таких обставин державний виконавець зобов*язаний був звернутися до суду в порядку ст.221 ЦПК України за роз*ясненням рішення про вселення та встановити конкретно житлове приміщення у будинку,куди саме підлягає вселенню стягувач.

Просить суд визнати незаконними дії державного виконавця Шевченківського ВДВС щодо здійснення 21.12.2015 р.примусового вселення ОСОБА_2Б.в житлове приміщення за адресою м.Запоріжжя,вул.Тельмана/Копьонкіна 41/35.

Представник скаржника адвокат ОСОБА_4при розгляді скарги пояснив,що при виконанні судових рішень державний виконавець зобов*язаний дотримуватись вимог закону та не порушувати прав учасників виконавчого провадження і інших осіб.При здійсненні виконавчих дій з примусового вселення стягувача у вказаний вище будинок 21.12.2015 р.державний виконавець,встановивши,що в будинку наявна одна кімната,де мешкає сім*я боржника з дитиною,будуть порушені права дитини,зобов*язаний був зупинити примусове вселення та звернутись до суду за роз*ясненням рішення про спосіб його виконання.Дії державого виконавця не відповідають вимогам ст.47,48 ЖК України та п.52 Правил щодо встановлення норми житлової площі на одну особу та заборону вселення в одну кімнату осіб,що є членами однієї сім*ї та мають певні захворювання.

В судовому засіданні боржник ОСОБА_1скаргу підтримала та пояснила,що стягувач ОСОБА_2має інше постійне місце проживання,спірного житла не потребує,проте вчиняє дії щодо вселення з метою її залякування,вимагає гроші,що негативно впливає на її дитину,2002 р.н.Вважає незаконними дії державного виконавця з примусового вселення стягувача у вказаний вище будинок 21.12.2015 р.,оскільки він не сповістив її завчасно про вказані виконавчі дії.

Державний виконавець Шевченківського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції ОСОБА_3А.в судовому засіданні просив суд відмовити в задоволенні скарги,оскільки його дії щодо примусового вселення стягувача у вказаний вище будинок були вчиненні у повній відповідності з вимогами ст.79 Закону України «Про виконавче провадження»,на підставі виконавчого документа,який відповідає вимогам цього Закону,у спосіб,визначений виконавчим документом,який є зрозумілим та не потребував роз*яснень.Боржник ОСОБА_1добровільно судове рішення про вселення стягувача не виконала, чинила перешкоди у його примусовому вселенні та доступі до будинку після вселення,про всі прийняті у виконавчому провадженні рішення повідомлялась своєчасно та у встановлений законом спосіб.

Зацікавлена особа ОСОБА_2просив у задоволенні скарги відмовити,оскільки дії державного виконавця щодо його примусового вселення у вказаний вище будинок були здійсненні законно.

Неявка представника органа опіки та піклування,який не є учасником виконавчого провадження,не перешкоджає розгляду скарги.

Всебічно вивчивши обставин справи,заслухавши пояснення учасників процесу,оцінивши в сукупності надані письмові докази,суд встановив,що скарга не підлягає задоволенню,виходячи з наступного.

Статтею 124 Конституції України встановлено, що судові рішення є обовязковими до виконання на всій території України.

Статтею 14 ЦПК України також встановлено, що судові рішення, що набрали законної сили, обовязкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, виконання судових рішень розглядається як невідємна частина судового розгляду в розумінні ст. 6 Конвенції. Європейський суд неодноразово робив висновок про те, що це право стало б ілюзорним у разі, коли б правова система держави допускала, щоб остаточне, обовязкове, судове рішення залишалося невиконаним.

Як вбачається зі змісту ст. 1 Закону України „Про виконавче провадження, виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження і у відповідності до ч.1 ст. 11 згаданого Закону державний виконавець зобов*язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до ст.383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою,якщо вважають,що рішенням,дією чи бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення,ухваленого відповідно до цього Кодексу,порушено їх права чи свободи.

Як вбачається з вище наведених норм права, саме на державного виконавця (чи іншу посадову особу державної виконавчої служби) покладається обов*язок доказування суду за допомогою належних і допустимих доказів того, що ним було вжито всіх можливих заходів для примусового виконання судового рішення без порушень прав та інтересів учасників виконавчого провадження.

З матеріалів скарги встановлено,що 22.10.2015 р.Шевченківський районний суд м.Запоріжжя видав виконавчий лист № 336/3389/15ц про вселення ОСОБА_2Б.в будинок,що знаходиться за адресою м.Запоріжжя,вул.Тельмана/Копьонкіна 41/35,боржником за виконавчим документом є ОСОБА_1

28.10.2015 р.державним виконавцем на підставі заяви стягувача була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження,встановлено боржнику строк для добровільного виконання до 02.11.2015 р.,копія постанови рекомендованим листом з повідомленням направлена стягувачу та боржнику.

06.11.2015 р.державним виконавцем за участю стягувача та понятих був складений акт за результатами виходу за адресою м.Запоріжжя,вул.Тельмана/Копьонкіна 41/35 та встановлено,що боржниця добровільно рішення суду не виконала.

Постановою від 10.11.2015 р. державний виконавець відклав проведення виконавчих дій у зв*язку з неотриманням боржником постанови від 28.10.2015 р.та встановив новий строк добровільно виконати рішення суду до 16.11.2015 р.,про що повідомив стягувача та боржника.

17.11.2015 р. державний виконавець повідомив стягувача та боржника про примусове виконання рішення суду 27.11.2015 р.о 09.00 год.із залученням працівників ОСОБА_5

При здійсненні виконавчих дій по примусовому вселенню ОСОБА_2 І.Б.27.11.2015 р.боржник ОСОБА_1чинила перешкоди та під час входу у будинок вчинила постріл з пневматичної зброї,про що був складений акт.

30.11.2015 р.постановою державного виконавця було закінчено виконавче провадження у зв*яку із фактичним виконанням рішення суду.

За заявою стягувача 03.12.2015 р.про перешкоджання боржником його перебуванню у будинку,виконавче провадження було відновлено,проведення виконавчих дій призначено на 21.12.2015 р.,про що повідомлено боржника та стягувача.

21.12.2015 р.державний виконавець здійснив виконавчі дії із примусового вселення ОСОБА_2Б.у вказаний вище будинок ,про що був складений акт державного виконавця та винесено постанову про закінчення виконавчого провадження у зв*язку із фактичним виконанням рішення у примусовому порядку.

Стаття 79 ч.2 Закону України „Про виконавче провадження» регламентує загальні умови виконання рішень про вселення,згідно яких примусове вселення полягає у забезпеченні державним виконавцем безперешкодного входження стягувача у приміщення,зазначене у виконавчому документі,та його проживання(перебування) в ньому.

Порушення прав заявника як боржника у виконавчому провадженні,які вона визначила у скарзі,фактично зводяться до того,що вона не згодна із рішенням суду про вселення ОСОБА_2,та оскаржує його у касаційному порядку,одночасно покладаючи на державного виконавця обов*язок перевірити прийняте судом рішення на предмет його відповідності нормам чинного законодавства,що не є компетенцією державного виконавця.

Звернення до суду в порядку ст.221 ЦПК України передбачено ст.34 Закону України «Про виконавче провадження» правом державного виконавця у тих випадках,коли воно є незрозумілим для нього,та не є обов*язком державного виконавця у разі,якщо спосіб виконання рішення у виконавчому документі зазначений чітко та ясно.

Посилання скаржника на необізнаність про проведення примусового вселення ОСОБА_2Б.у вказаний вище будинок повністю спростовані матеріалами справи щодо надіслання їй як боржнику копій постанов та повідомлень державного виконавця.

За змістом роз*ясень п.3 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 07.02.2014 р.»Про практику розгляду судами скарг на рішення,дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах»,при розгляді скарг на рішення,дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суди повинні враховувати ,що державний виконавець зобов*язаний вживати передбачені Законом «Про виконавче провадження» заходи примусового виконання рішень,неупереджено,своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії(ч.1 ст.11),а особи,які беруть участь у виконавчому провадженні,зобов*язані сумлінно користуватись усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій(ч.7 ст.12)

Відповідно до ст.387 ч.2 ЦПК України,якщо оскаржувані рішення,дії чи бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби були прийняті або вчинені відповідно до закону,в межах їх повноважень ,права і свободі заявника не було порушено,суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

З урахуванням викладеного вище суд встановив підстави для відмови у задоволенні скарги,оскільки неправомірність дій державного виконавця,яку за змістом скарги визначив заявник,не встановлено та повністю спростовано доказами.

На підставі ст.383,387 ЦПК України,ст.11,18 Закону України «Про виконавче провадження»,суд-

У Х В А Л И В:

В задоволенні скарги відмовити .

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Запорізької області протягом п*яти днів після її оголошення шляхом подання апеляційної скарги, а особами, які беруть участь у справі, але не були присутні в залі судового засідання під час проголошення ухвали, - в той же строк з дня отримання копії ухвали.

Суддя Ю.А.Галущенко