провадження № 2/243/2082/2016
справа № 243/3832/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2016 року

Словянський міськрайонний суд Донецької області в складі:

головуючого - судді Ільяшевич О.В.,

при секретареві Хміль О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Слов'янського міськрайонного суду Донецької області (вул. Добровольського, 2, м. Словянськ, Донецької області) цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 міської ради Донецької області про визнання права власності в порядку спадкування за законом,-

ВСТАНОВИВ:

11 травня 2016 року ОСОБА_1 звернулась до Словянського міськрайонного суду Донецької області із позовною заявою до ОСОБА_2 міської ради Донецької області про визнання права власності в порядку спадкування за законом. В обґрунтування своїх вимог, зазначила, що вона доводилась дружиною ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. 11 серпня 2015 року, її чоловік помер. Після його смерті, залишилась спадщина - житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами №18 по вул. Мержанова у м ОСОБА_2 Донецької області. Вказаний будинок з господарськими будівлями був збудований з 1953 року по 1980 рік на підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального будинку на праві особистої власності. Після смерті чоловіка позивачка прийняла спадщину і звернулась із відповідною заявою до нотаріальної контори, за наслідками чого була заведена спадкова справа. Пізніше, вона звернулась до нотаріуса за отриманням свідоцтва про право на спадщину на успадкований житловий будинок, однак у видачі свідоцтва їй було відмовлено. Підставою для відмови стало те, що право власності за чоловіком на будинок не було зареєстроване. З огляду на наведене, позивачка позбавлена можливості захистити свої спадкові права іншим шляхом аніж як через звернення до суду, у звязку із чим і звернулася до суду із даним позовом та просила суд ухвалити рішення яким визнати за нею як за спадкоємицею першої черги за законом після смерті ОСОБА_3, який помер 11 серпня 2015 року у місті Словянську Донецької області, право власності на житловий будинок 1-1 загальною площею 106,6 кв.м., житловою площею 71,8 кв. м., вбиральню Б, сарай В, сарай Г, навіс Д, по вулиці Мержанова, 18 у м. Словянську Донецької області.

Позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_4, який діє на підставі договору про надання правової допомоги від 25 квітня 2016 року, будучи належним чином повідомленими про дату та час розгляду справи, до судового засідання не зявились, надали суду заяви з проханням розгляд справи проводити у їх відсутності, позов задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 міської ради, будучи належним чином повідомленим про дату та час розгляду справи, до судового засідання не зявився, на адресу суду надано заяву з проханням розгляд справи проводити без участі представника Ради, рішення винести на розсуд суду з урахуванням наявних у справі матеріалів.

Суд, розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню з огляду на їх законність та обґрунтованість.

Так, у судовому засіданні встановлено, що позивачОСОБА_1 доводилась дружиною ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про одруження ОСОБА_4: VІІІ-УР №087328 (а.с. 7).

11 серпня 2015 року,ОСОБА_3 помер (свідоцтво про смерть серії: І-НО №925250 (а.с. 8)).

Після його смерті, залишилося спадкове майно, яке на день відкриття спадщини складається, зокрема, з права на житловий будинок під №18, що знаходиться у м. Словянську Донецької області по вул. Мержанова (а.с. 11).

Згідно договору №479 від 23 січня 1967 року, виконкомом ОСОБА_2 міської ради депутатів працюючих, ОСОБА_3 було відведено земельну ділянку загальною площею 600 кв. м. для індивідуального будівництва будинку, безоплатно та у безстрокове користування (а.с. 9-10).

Як видно з технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок № 18, розташований по вул. Мержанова м. Словянська, Донецької області, виготовлений 01 березня 2016 року ФОП ОСОБА_5, вказаний житловий будинок не є самочинним будівництвом, а є обєктом завершеного будівництва (а.с. 20-24).

Після смерті чоловіка, позивачка прийняла спадщину, звернувшись 13 квітня 2016 року із відповідною заявою до нотаріальної контори (а.с. 11).

Однак, у видачі свідоцтва на право на спадщину за законом на вказане спадкове майно, ОСОБА_1 було відмовлено.

Так, зі змісту постанови приватного нотаріуса ОСОБА_2 міського нотаріального округу Донецької області ОСОБА_6, від 13 квітня 2016 року №199/02-31, ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок №18 розташований по вул. Мержанова м. Словянська Донецької області, було відмовлено у звязку із відсутністю реєстрації права власності на житловий будинок за спадкодавцем (а.с.12-12 з.б.).

Згідно із даними спадкової справи інших спадкоємців, які прийняли спадщину немає.

Відповідно довідки комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» м. Словянська, №1233-2/0.83/01 від 23 травня 2016 року, дані відносно зареєстрованих прав власності на житловий будинок №18 розташований по вул. Мержанова(слесарна,16) м. Словянська Донецької області відсутні.

Наведене узгоджується із наданими на запит суду даними матеріалів спадкової справи: заведеної 24 лютого 2016 року до майна померлого ОСОБА_3 за №09/2016 та зареєстрованої у спадковому реєстрі за №58035323, а також відомостями інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №61809435 від 21 червня 2016 року, згідно із якою відомості про зареєстроване право власності на спірний житловий будинок № 18 по вул. Мержанова м. Словянська Донецької області відсутні.

Частина 1 ст. 55 Конституції України передбачає, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом, містить загальну норму, яка означає право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені чи порушуються, створені чи створюються перешкоди для їх реалізації чи мають місце інші обмеження прав і свобод.

Згідно із ч. 1 ст. 64 Основного Закону, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Згідно із п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права.

Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦПК України, визнання права є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів.

Відповідно ч. 4 ст. 25 ЦК України, цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті у звязку з чим, на даний час, неможливо оформити право власності на спірний житловий будинок належний померлій, що дало б можливість позивачам отримати в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину після смерті спадкодавця.

За розясненнями, викладеними у п.3.1 Листа ВССУ від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» видно:

Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК).

Норми ст. 392 ЦК не застосовуються щодо вимог про визнання права власності на об'єкти самочинного будівництва (ч. 3 ст. 376 ЦК), оскільки особа не є власником, а лише заявляє вимогу про встановлення права власності на об'єкт самочинного будівництва.

При вирішенні спорів щодо спадкування права власності на нерухоме майно судам слід звертати увагу на зміну редакції ч. 4 ст. 331 і ч. 4 ст. 334 ЦК та інших норм цивільного законодавства і застосовувати редакцію закону, яка діяла на час виникнення права у самого спадкодавця та на час відкриття спадщини.

Позивачем у зазначених спорах у порядку правонаступництва може виступати спадкоємець, який прийняв спадщину відповідно до вимог статей 1268 - 1270 ЦК.

За змістом ст. 392 ЦК належним відповідачем є особа - учасник цивільних правовідносин, яка не визнає або оспорює право власності спадкоємця на спадкове майно, зокрема, житловий будинок, земельну ділянку.

При вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК.

Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погодженого з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року, який втратив чинність згідно з наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року, та інших нормативно-правових актів.

Статтею 1218 ЦК встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини.

Окрім загального кола обставин, які встановлюються судом при вирішенні всіх спорів про право на спадкування, при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове нерухоме майно судам необхідно з'ясовувати:

1) правовий режим земельної ділянки, на якій розташоване спірне нерухоме майно (будинок, споруда);

2) чи отримано спадкодавцем дозволи на спорудження будинку, чи затверджено проект на спорудження будинку;

3) коли спадкодавцем було завершено спорудження будинку;

4) чи дотримано при будівництві проекту на спорудження будинку, вимог державних протипожежних, санітарних норм;

5) чи посвідчено право власності на нерухоме майно в установленому законом порядку на час виникнення права власності.

Встановлення судом часу завершення спорудження будинку визначає законодавство, відповідно до якого встановлюється правовий режим нерухомого майна та документи, якими посвідчується право власності на це майно.

Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року N 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року N 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за N 157/6445 (з подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 01 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину.

При вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України "Про власність", Законом України від 07 грудня 1990 року N 553-XII "Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування", Законом України від 25 грудня 1974 року "Про державний нотаріат", постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року N 105 "Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР", Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за N 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року N 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року N 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року N 1/5, та іншими нормативними актами.

За змістом ст. ч.4 ст. 3 ЗУ «Про державну реєстрацію майнових прав на нерухоме майно та їх обмежень» в редакції ЗУ № 1878-4 від 11 лютого 2010 року, права на нерухоме майно, які виникли до вступу в силу даного закону, визнаються дійсними, у випадках відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим законом, якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, яке не передбачало обовязкової реєстрації таких прав.

У відповідності до Наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 91 від 24 червня 2011 року «Про затвердження Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних(садових)жилих будинків, садових, дачних будинків, господарських(присадибних) будівель та споруд, прибудов до них, громадських будинків 1-ї та 2-ї категорії складності які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій. Документом, який засвідчує відповідність закінчених та інженерних мереж будівництвом до 5 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації.

Згідно із розясненнями Постанови Пленуму ВССУ від 07 лютого 2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що законом може бути встановлений інший момент (підстава) набуття права власності. Зокрема, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина пята статті 1268 ЦК), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

У судовому засіданні достовірно встановлено, що спадкодавець ОСОБА_3 за життя уклав договір, за яким йому була надана земельна ділянка у безстрокове користування для будівництва індивідуального житлового будинку. За даними технічних документів, будинок побудований до 1992 року.

Отже на момент побудови будинку питання набуття права власності регулювались правовими актами, які не повязували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства.

Згідно приписів до п.3.2, розд.3 ч. 36 «Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації обєктів нерухомого майна», затвердженого Наказом Держбуду України № 217 від 24 травня 2001 року, не належать до самочинного будівництва індивідуальні (садиби) житлові будинку, побудовані до 05 серпня 1992 року.

Таким чином, з моменту побудови ОСОБА_3 житлового будинку, цей громадянин набув статусу власника житлового будинку.

Як встановлено у судовому засіданні і видно із матеріалів справи, позивачка - як спадкоємиця першої черги за законом, позбавлена можливості оформити належне їй право власності на успадкований будинок з підстав відсутності зареєстрованого у встановленому законом порядку права власності на вказане майно за спадкодавцем. Судом також встановлено, що інших спадкоємців, які б претендували на спірне житлове приміщення немає. Зважаючи на те, що вказаний житловий будинок було побудовано на законних підставах, чинне на той час законодавство не повязувало виникнення права власності з його державною реєстрацією, аналізуючи встановлені у судовому засіданні обставини справи та відповідні ним правовідносини, суд приходить до висновку, що на момент будівництва будинку у спадкодавця виникло право власності на нього, а тому слід визнати право власності на вказане майно за позивачем ОСОБА_1, як за спадкоємцем першої черги за законом після смерті її чоловіка - ОСОБА_3, який помер 11 серпня 2015 року.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.3,10,60,209,212,213,214,215 ЦПК України, ст.ст. 15,16,25,328, 373, 374, 392, 1216- 1218, 1220, 1221, 1222, 1223,ч.1ст.1225, ч.3 ст.1268, ст. 1269, ч.1 ст. 1270 Цивільного Кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 міської ради Донецької області про визнання права власності в порядку спадкування за законом задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН: НОМЕР_1, зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_3, як за спадкоємцем першої черги за законом після смерті ОСОБА_3, який помер 11 серпня 2015 року у місті Словянську Донецької області, право власності на житловий будинок 1-1 загальною площею 106,6 кв.м., житловою площею 71,8 кв. м., вбиральню Б, сарай В, сарай Г, навіс Д, по вулиці Мержанова, 18 у м. Словянську Донецької області.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Донецької області через Словянський міськрайонний суд Донецької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення складено у нарадчій кімнаті у єдиному екземплярі.

Повний текст рішення виготовлений 29 червня 2016 року.

Головуючий - суддя: О.В. Ільяшевич