АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 607/695/15-цГоловуючий у 1-й інстанції Черніцька І.М.
Провадження № 22-ц/789/204/16 Доповідач - Парандюк Т.С.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 лютого 2016 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Парандюк Т.С.

суддів - Дикун С. І., Храпак Н. М.,

за участю секретаря - Коваль О.І.

та сторін - представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2; представника ОСОБА_3-

ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 12 травня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення коштів, колегія суддів,

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2015 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про стягнення 41 000,00 доларів США, що еквівалентно 646 570 грн.

В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що 30.12.2013 року між ним та ОСОБА_3 було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу 35/100 часток нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 за 548 740,00 грн. Вказане приміщення було продане разом із земельною ділянкою пл. 0,0258 га. за 47367 грн.

При здійсненні розрахунку за вказане приміщення та земельну ділянку відповідач не доплатив 44 710 доларів США, які зобов'язувався повернути до кінця 2014 року, про що свідчить розписка написана ОСОБА_3 від 31.12.2013 року. 20.05.2014 року відповідач частково повернув кошти у розмірі 3710 доларів США, а решту коштів в добровільному порядку відмовляється повертати.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 12 травня 2015 року у задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення коштів за невиконання зобов'язання - відмовлено.

Справа судами розглядалась неодноразово.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги, посилаючись на те, що висновки суду не відповідають обставинам справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушено норми матеріального та процесуального права.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав, зіславшись на доводи викладені в ній.

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 апеляційну скаргу не визнав, вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представників сторін, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.

Згідно ст.308 ЦПК України - апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до вимог ч.4 ст.203 ЦК, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Згідно з вимогами ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Судом встановлено, що 30.12.2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу 35/100 часток приміщення у АДРЕСА_1 посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Біленькою H.A. та зареєстрований в реєстрі за № 5770. Відповідно до п.2.1 договору продаж вчинено за 548740 грн, які позивач отримав від відповідача до укладення цього договору.

У цей же день між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки у АДРЕСА_1 кадастровий номер НОМЕР_1, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Білецькою H.A. та зареєстрований в реєстрі за № 5769. Відповідно до п. 6. договору цей продаж вчинено за 47367 грн., які ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_3 до підписання цього договору.

Згідно довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно 30.12.2013 року на підставі договорів купівлі-продажу за № 5770 та № 5769 за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на 35/100 частин нежитлового приміщення та на земельну ділянку, кадастровий номер НОМЕР_1, АДРЕСА_1

31.12.2013 року ОСОБА_3 написав розписку про те, що він придбав у ОСОБА_5 землю і приміщення за адресою АДРЕСА_1, згідно договорів купівлі-продажу і не провів розрахунок на 44710 доларів США у зв'язку з чим зобов'язувався розрахуватись в повному обсязі до кінця 2014 року.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір купівлі-продажу оформлюється відповідно до ст.655 ЦК України, де одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

В силу вимог ст.657 ЦК договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Положеннями ст.210 ЦК встановлено, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Судом встановлено, що за договорами купівлі-продажу нежитлового приміщення та земельної ділянки від 30.12.2013 року посвідченими приватним нотаріусом та зареєстрованими у встановленому законом порядку, між сторонами була досягнута згода з усіх істотних умов договору. Зокрема, майно ОСОБА_1 було передано повністю ОСОБА_3, яким він володіє до теперішнього часу, а ОСОБА_3 передав позивачу гроші в повному обсязі, про що він вказав у договорі та підписав його, що визнається сторонами спору.

Наведене, крім договорів купівлі-продажу, підтверджується платіжним дорученням за №8 від 30.12.2013 року та показами самого позивача, який не заперечив факт отримання від відповідача в день укладення договорів коштів у розмірі 548 740,00 грн. та 47 367,00 грн. відповідно.

Згідно з вимогами ст.654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Отже, якщо між сторонами були укладені договори купівлі-продажу, які посвідчені нотаріально, то і змінюватись чи доповнюватись вони повинні нотаріально. Враховуючи вимоги ч.1 ст.220 ЦКУ, якщо сторонами не додержано вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, то такий договір є нікчемним.

Звертаючись до суду, ОСОБА_1 посилався на те, що при проведенні розрахунку за договорами купівлі-продажу ОСОБА_3 не доплатив йому 44710 дол. США і що останній є позичальником за виданою ним розпискою від 31.12.2013 року.

Тобто, фактичною підставою позову є виникнення обов'язку у відповідача по сплаті коштів за придбане ним майно, так і не повернення отриманих у позивача коштів, оскільки позичальником є особа, яка отримала кошти за договором позики.

Відповідно до ст.1046 ЦКУ - за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

В апеляційній інстанції представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 пояснив, що договір позики, визначений розпискою від 31.12.2013 року полягає в передачі частини приміщення та земельної ділянки відповідачу, який ще не до оплатив спірну суму.

Представник відповідача в суді апеляційної інстанції пояснив, що між ним і позивачем була усна домовленість щодо укладення в майбутньому договору купівлі-продажі іншої додаткової площі 25/100 спірного приміщення, яке належало ОСОБА_1 на праві власності і в зв'язку з цим була написана ця розписка, тобто розписка стосується коштів, які він повинен був сплатити позивачу за передану йому площу. Дана розписка не стосується договору купівлі-продажу від 30.12.2013 року.

Таким чином, між сторонами не був укладений договір позики, а правовідносини, які регулюються нормами договорів купівлі-продажу.

Проаналізувавши матеріали справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно прийшов до переконання щодо відсутності боргових зобов'язань відповідача перед позивачем по розписці від 31.12.2013 р., так як між сторонами були укладенні договори купівлі-продажу, де визначена конкретна вартість проданого майна і яка відповідачем повністю сплачена, що стверджується договорами купівлі-продажу від 30.12.2013 р. і які на день ухвалення рішення дані договори не були визнані недійсними, що не заперечується самими сторонами.

Доводи апеляційної скарги зводяться лише до оцінки доказів, не являються суттєвими і не дають підстав для висновку про неправильність застосування судом норм матеріального і процесуального, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи і ухвалення рішення суду першої інстанції.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, на представлених доказах, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачає.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313-317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 12 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області Т.С. Парандюк