________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 520/9724/16-ц
Провадження № 2/520/4404/16
УХВАЛА

про відмову у забороні виїзду кордон

16.08.2016 року

Київський районний суд м. Одеси у складі:

Головуючого судді Куриленко О.М.,

за участю секретаря Баранової Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про тимчасову заборону виїзду за кордон по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа Київська районна адміністрація Одеської міської ради, про визначення місця проживання дитини,

ВСТАНОВИВ:

15.08.2016 року позивач звернувся до суду з позовом та просив суд ухвалити рішення, яким визначити місце проживання неповнолітньої доньки ОСОБА_4 ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, за місцем проживання батька ОСОБА_1, за адресою м. Одеса, пр.-кт. Маршала Жукова, буд. 37, корп..1 кв. 8.

Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Куриленко О.М.

Ухвалою судді від 16.09.2016 року провадження по справі було відкрито та призначено судове засідання.

Одночасно з подачею позову представник позивача звернувся до суду з заявою, в якій просить постановити ухвалу, якою тимчасово заборонити виїзд кордон за межі України ОСОБА_3 з неповнолітньою дочкою до вирішення цивільної справи по суті про визначення місця проживання неповнолітньої доньки ОСОБА_4 ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1.

В своїй заяві посилається на те, що його довіритель є громадянином ОСОБА_5 Арабської Республіки, а відповідач ОСОБА_3 має намір виїхати за кордон за межі України на постійне місце проживання до Російської Федерації з неповнолітньою дочкою, без його згоди, що на його думку може утруднити та взагалі зробити неможливим виконання рішення суду.

У судове засідання з'явився представник позивача, заяву підтримав наполягав на її задоволенні, посилаючись на обставини викладенні в заяві. Однак, жодних доказів загрози невиконнання судового рішення чи наміру відповідача виїхати за кордон суду не надав.

Відповідач у судове засідання не з'явилась, а відповідно до ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа, в день її надходження без повідомлення відповідача та інших осіб, які беруть участь у справі.

Суд, вивчивши матеріали цивільної справи, клопотання представника позивача, вважає, що в задоволенні заяви про тимчасову заборону на виїзд за кордон слід відмовити, виходячи з наступного.

У відповідності зі ст. 151 ч. 3 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22.12.2006 року № 9, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

У своєму клопотанні представник позивача посилається на те, що відповідач, разом з малолітньою донькою має намір виїхати на постійне місце проживання до Російської Федерації проте будь-яких доказів (придбаних білетів, путівок тощо) на підтвердження цього суду надано не було.

Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи

Частиною 1 статті 58 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч. 2. ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Слід також зазначити, що відповідно до Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2010 року № 727, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків якщо другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджується записом про батька у свідоцтві про народження дитини, та який (яка) відсутній у пункті пропуску.

Зважаючи на те, що позивач ОСОБА_1 є громадянином ОСОБА_5 Арабської Республіки, закон дозволяє відповідачеві разом з неповнолітньою донькою на виїзд з України без нотаріально посвідченої на це згоди батька.

Більш того суд вважає, що вимоги про обмеження відповідача у праві виїзду за межі України, з урахуванням правової позиції Верховного Суду України, задоволенню не підлягають виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 151 ЦПК суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити передбачені цим Кодексом види забезпечення позову. Перелік видів забезпечення позову визначений у ст. 152 ЦПК. Серед видів такого забезпечення у ст. 152 ЦПК не передбачено вжиття судом тимчасового обмеження особи у праві виїзду за межі України.

Питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України вирішується при виконанні судових рішень у порядку, передбаченому ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» та ст. 377-1 ЦПК України, зокрема в разі доведення факту ухилення боржника від виконання зобов'язання на стадії саме виконання судового рішення.

Відповідно до позиції Верховного Суду України, викладеної в ухвалі від 01.06.2011 року, тимчасове обмеження у виїзді за кордон у зв'язку з порушенням цивільної справи не може застосовуватися як спосіб забезпечення позову.

Крім того, в Узагальненні судової практики щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, Верховний Суд України зазначив, що вирішення судами питання про обмеження у виїзді за межі України можливе тільки у порядку, визначеному ст. 371 ЦПК, та за поданням державного виконавця на підставі п. 18 ст. 11 Закону № 606-XIV у зв'язку з ухиленням боржника від виконання судового рішення чи рішення іншого органу, що перебуває на виконанні (п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону № 3857-XII).

З огляду на викладене, враховуючи, що в цивільному процесі відсутня правова норма, яка б надавала суду повноваження в порядку, передбаченому статтями 151 - 153 ЦПК застосовувати такий вид забезпечення позову, як тимчасове обмеження у виїзді за межі України, слід дійти висновку, що суди не можуть застосовувати зазначений спосіб забезпечення позову на стадії розгляду цивільної справи про стягнення заборгованості та виконання інших зобов'язань, оскільки це порушує норми ЦПК та свідчить про вихід суду за межі своїх процесуальних повноважень, порушення принципу верховенства права, проголошеного Конституцією, та вимог ст.6 Конвенції щодо вирішення справи судом, встановленим законом.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 151-153, 168, 209, 210, 293 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 про тимчасову заборону виїзду за кордон по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа Київська районна адміністрація Одеської міської ради, про визначення місця проживання дитини відмовити в повному обсязі.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до апеляційного суду Одеської області через Київський районний суд м. Одеси протягом пяти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали

Суддя Куриленко О. М.