У х в а л а

іменем україни

2 березня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Євтушенко О.І., Іваненко Ю.Г.,

Завгородньої І.М., Мартинюка В.І.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 25 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 3 серпня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на неналежне виконання відповідачем зобов'язань за кредитним договором від 27 листопада 2007 року щодо його своєчасного й повного погашення, унаслідок чого виникла заборгованість, розмір якої станом на 5 грудня 2014 року складає 39 081,16 доларів США.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 25 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 3 серпня 2015 року, позов задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за тілом кредиту, процентами та комісією у розмірі

36 716,70 доларів США, що еквівалентно 660 533 грн 43 коп., та 42 055 грн

79 коп. неустойки, з яких 8 779 грн 12 коп. - пеня, 250 грн - штраф (фіксована частина) та 33 026 грн 67 коп. - штраф (процентна складова).

Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 25 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 3 серпня 2015 рокускасувати й ухвалити нове рішення у справі про відмову в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк», мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалені у справі судові рішення зазначеним вимогам закону не відповідають.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що з вини відповідача утворилася заборгованість за кредитним договором у розмірі 36 716,70 доларів США, що еквівалентно 660 533 грн 43 коп., та 42 055 грн

79 коп. неустойки, з яких 8 779 грн 12 коп. - пеня, 250 грн - штраф (фіксована частина) та 33 026 грн 67 коп. - штраф (процентна складова), яка підлягає стягненню на користь банку.

Проте з такими висновками судів повністю погодитися не можна.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

За правилами ч. 1 ст. 509 ЦК Українизобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Згідно зі ст. ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Судом установлено, що 27 листопада 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір

№ HMIBGA00007872, за умовами якого відповідач отримала кредит у розмірі 49 000 доларів США на споживчі цілі та 5 250 доларів США на сплату страхових платежів зі сплатою 0,92 % за користування кредитом на місяць та 0,20 % на місяць винагороди за надання фінансового інструменту терміном до 24 листопада 2017 року.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

За положеннями ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року, прийнятій за результатами розгляду справи № 6-2003цс15.

Як убачається з матеріалів справи, умовами спірного договору, а саме: п. 4.1 договору, передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань за даним договором, внаслідок чого нарахування пені відбувається за кожний день прострочення.

Разом з тим згідно з п. 4.3 кредитного договору сторонами передбачена сплата штрафів як виду цивільно-правової відповідальності за порушення позичальником строків платежів за будь-яким із грошових зобов'язань, передбачених цим договором, більш ніж на 30 днів, у розмірі 250 грн та 5 % від суми позову.

Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій на порушення вимог

ст. ст. 213, 214, 315 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернули, доводів відповідача належним чином не перевірили, не дослідили наданого позивачем розрахунку заборгованості, не з'ясували періоду нарахування, зокрема щодо пені, та всіх складових заборгованості, при цьому не врахували, що відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - за порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, унаслідок чого взагалі не визначилися з дійсним обсягом відповідальності відповідача та дійшли передчасного висновку щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Крім того, розглядаючи справу, суди попередніх інстанцій не перевірили доводів ОСОБА_3 про те, що її не було належним чином повідомлено про підвищення процентної ставки та про дострокове повернення всієї суми кредиту.

Зокрема, таке твердження ОСОБА_3 обґрунтовувала тим, що банком не доведено факт вручення їй під розписку відповідних листів, а сам факт відправлення на її адресу листа про підвищення процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку (а. с. 62, 63) чи про дострокове повернення кредиту не може бути підтвердженням належного повідомлення боржника. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 12 вересня 2012 року, прийнятій за результатами розгляду справи № 6-57цс12.

Таким чином, на порушення вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України суди не сприяли всебічному й повному з'ясуванню обставин справи, зокрема щодо встановлення дійсного розміру заборгованості. Висновки суду на порушення вимог закону ґрунтуються на припущеннях.

Ураховуючи, що суди першої й апеляційної інстанцій належним чином не визначилися з характером спірних правовідносин, не дотрималися норм процесуального права, що призвело до неможливості встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, касаційна скарга підлягає задоволенню, а ухвалені у справі судові рішення - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 25 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 3 серпня 2015 року скасувати.

Справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договоромпередати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик

Судді: О.І. Євтушенко

І.М. Завгородня

Ю.Г. Іваненко

В.І. Мартинюк