Справа № 189/413/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

17.08.2016 року Покровський районний суд Дніпропетровської області

в складі головуючого судді Лукінова К.С.

при секретарі Копиця С.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПРИВАТБАНК" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості з ОСОБА_1, яка була уточнена в ході розгляду справи, посилаючись на те, що відповідно до укладеного договору № б/н від 26.10.2007 року відповідачка отримала кредит у розмірі 3000,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Так, 11.11.2008 року Покровським районним судом Дніпропетровської області було винесено судовий наказ, згідно до якого з відповідачки на користь позивача було стягнуто 4293,43 грн. Однак, у зв'язку з тим, ОСОБА_1 далі взяті на себе зобов'язання по поверненню кредитних коштів належним чином не виконала, станом на 13.02.2014 року у неї виникла заборгованість у розмірі 21554,65 грн., яка складається з наступного: 2935,00 грн. заборгованість за кредитом; 12730,05 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 5889,60 грн. заборгованість по комісії за користування кредитом. Від цієї суми заборгованості віднімається сума у розмірі 4293,43 грн., яка була стягнута з відповідачки на користь позивача на підставі судового наказу Покровського районного суду Дніпропетровської області від 11.11.2008 року, різниця становить 17261,22 грн., а також штрафи відповідно до п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. штраф (фіксована частина); 863,06 штраф (процентна складова). Отже заборгованість до стягнення становить 18624,28 грн. А відповідно до ч.2 ст.1054 та ч.2 ст.1050 ЦК України наслідками порушення боржником зобов'язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право заявника достроково вимагати повернення всієї суми кредиту, Публічне акціонерне товариство Комерційний банк "ПРИВАТБАНК" вимушено було звернутись з даним позовом до суду.

В матеріалах справи містяться заперечення проти позову в яких зазначено, що дійсно, 06.09.2007 року, ОСОБА_1 звернулася до ПАТ "КБПриватБанк" із заявою - анкетою про видачу кредиту готівкою, бажаною сумою 3 000 грн. Як убачається із матеріалів справи, позивач у позовній заяві посилається на укладення з відповідачем кредитного договору. Проте, з умовами виконання кредитних зобовязань, ПАТ «КБПриватБанк» ОСОБА_1 не ознайомив, також не знайомив і з умовами кредитування, про що свідчить відсутність особистого підпису ОСОБА_1 в розділі 5. «банковские услуги» заяви - анкети. Таким чином, розмір відсоткової ставки за користування кредитом та розмір комісії встановлено ПАТ «КБПриватБанк» без відома та згоди ОСОБА_1 Фактично в матеріалах справи наявна заява відповідача про надання йому кредиту готівкою, бажаною сумою 3 000 грн. з посиланням на «Условия и Правила предоставления банковских услуг и Тарифов». Проте, та в додатках до позовної заяви Условия и Правила предоставления банковских услуг» підпис про ознайомлення з ними відповідача ОСОБА_1 - відсутня. Відсутні також визначення відсоткової ставки за користування кредитом, розміри штрафів, пені, комісії, тощо - які підписанні ОСОБА_1 Згідно вимог ч. 1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до вимог ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Проте, саме із змістом зобовязання за кредитним договором «КБПриватБанк» й не ознайомив ОСОБА_1 про що свідчить відсутність підпису ОСОБА_1 під будь-якими грошовими забовязаннями, в тому числі й комісійними. Відповідно до ст. 202 ЦК України: кредитний договір за своєю юридичною природою являється двостороннім правочином. Відповідно до ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти: 2) правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. Таким чином, «КБПриватБанк» довільно трактує вимоги Цивільного кодексу України, не беручі до уваги вимоги ч.2 ст. 207 , а саме - правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Тобто, обовязковою ознакою письмової форми є те, що сторони власноруч вчиняють підпис на відповідному документі, в тому числі на зобов'язанні за кредитним договором. Відповідно до ст. 60 ЦПК України: кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Між тим, «КБПриватБанк» не надає суду навіть доказів про отримання ОСОБА_1 будь - яких грошових коштів. За відсутністю кредитного договору, відсутності особистого підпису ОСОБА_1 в будь - якому зобовязальному документі, відсутність доказів про отримання ОСОБА_1 будь - яких грошових коштів - позов «КБПриватБанк» є не обґрунтованим та безпідставним.

Крім того до справи долучено заяву про застосування позовної давності, в якій вказано наступне. Дійсно, 06.09.2007 року, ОСОБА_1 звернулася до ПАТ "КБПриватБанк" із заявою - анкетою про видачу кредиту готівкою, бажаною сумою 3 000 грн. Як убачається із матеріалів справи, позивач у позовній заяві посилається на укладення з відповідачем кредитного договору. Відповідно до заяви-анкети про видачу кредиту готівкою: базовая процентная ставка по кредиту 2% в месяц, ежемесячная комисия 3,5%. Таким чином ОСОБА_1 та ПАТ "КБПриватБанк" досягли згоди, щодо виконання зобовязань зі щомісячним погашенням платежів. Відповідно графіком платежів, який є складовою частиною договору, погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями. Отже поряд зі встановленням строку дії договору сторони встановили і строки виконання боржником окремих зобовязань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. Строк виконання кожного щомісячного зобовязання згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяцю строку. Станом на 11.11.2008 року ОСОБА_1 грошові зобовязання в повному обсязі не виконала та рішенням Покровського районного суду Дніпропетровської області, у справі №2-Н-324, від 11.11.2008 року з ОСОБА_1 на користь ПАТ "КБПриватБанк" стягнуто грошові кошти загальною сумою 4293,43 грн. боргу за кредитом. 17.02.2014 року ПАТ "КБПриватБанк" знов звернувся до Покровського районного суду із позовною заявою про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ "КБПриватБанк" грошових коштів загальною сумою 18624,28 грн., чим порушено правила позовної давності, а саме: після винесення рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області, у справі №2-Н-324, від 11.11.2008 року, ОСОБА_1 гроші ПАТ "КБПриватБанк" не виплачувала, в звязку із чим утворилась заборгованість визначена в позові. Таким чином, права позивача ПАТ "КБ Приват Банк"в частині повернення кредиту, відсотків за користування кредитом, комісії та штрафів були порушені наступного місяця після чергової сплати кредиту ОСОБА_1, але не пізніше 11.11.2008 року. Відповідно, з 11.11.2008 року, ПАТ "КБПриватБанк" мав можливість звернутися до суду, з позовними вимогами про стягнення боргу. Між тим з невідомих підстав вказаного не зроблено. Позовні вимоги заявлено через 6 років, тобто після спливу позовної давності (трьох років). Причин пропуску позовної давності не вбачається, ПАТ "КБПриватБанк" оскільки не вказано будь-яких поважних причин. Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити посилаючись на уточненому позовну заяву та на підставі матеріалів доданих до позову. Представник позивача зазначив, що строк позовної давності ними не пропущений, оскільки 11.01.2012 року відповідачка здійснила платіж на суму 45,45 грн. про що відображено у розрахунку заборгованості від 17.01.2016 року. Доказів того, що саме відповідачка здійснила цей платіж, немає. Він не може сказати як саме було здійснено цей платіж. До того ж, даний платіж є значно меншим, ніж сума чергового платежу. Представник позивача не може пояснити в звязку з якими підставами в розрахунку від 13.02.2014 року не зазначено про здійснення ОСОБА_1 платежу 11.01.2012 року на суму 45,45 грн., оскільки він ці розрахунки не виставляв, а лише замовляв в розрахунковому відділі. Пояснити в звязку з якими підставами різняться між собою розрахунки від 13.02.2014 року та від 17.01.2016 року не може. Крім того підставою для задоволення позову є те, що на момент звернення до суду з цим позовом не існувала правова позиція Пленуму ВССУ.

Відповідачка в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог та суду пояснила, що вона наполягає на застосуванні позовної давності, оскільки цей строк пропущений позивачем без поважних причин, вона платіж 11.01.2012 року ні в який спосіб не вчинювала, заборгованість не сплачувала. Вона не вміє користуватись терміналом та інтернетом.

Розглянувши подані документи і матеріали, зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовна заява не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Судом достовірно встановлено, що 26.10.2007 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 3000,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Так, згідно Судового Наказу судді Покровського районного суду від 11 листопада 2008 року з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» було стягнуто грошові кошти на загальну суму 4293,43 грн.

Суд вважає, що саме з цієї дати слід обчислювати строки позовної давності, оскільки позивачем не надано доказів належного виконання ОСОБА_1 умов договору після цієї дати, оскільки сума 45,45 грн. є значно меншою від суми чергового платежу, до того ж, суду не надано належних та допустимих доказів того, що саме ОСОБА_1 здійснила 11.01.2012 року платіж на суму 45,45 грн. та взагалі доказів того, що цей платіж було здійснено. Наданий позивачем розрахунок від 17.01.2016 року не може бути прийнятий судом до уваги, оскільки він виготовлений самим позивачем, вказана в ньому сума 45,45 грн. документально не підтверджена, хоча суд неодноразово витребував в ході розгляду справи докази і підтвердження здійснення цього платежу. Таким чином строк позовної давності слід обчислювати з 11.11.2008 року. Позивач звернувся до суду з позовом 06.03.2014 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

Судом достовірно встановлено, що при поданні позову до суду позивачем 06.03.2014 було додано розрахунок станом на 13.02.2014 року та 21.03.2016 року до суду надійшов ще один розрахунок станом на 17.01.2016 року заборгованості відповідачки, які не відповідають один одному, тобто є різними, що не є допустимим. Але даний факт представником позивача в судовому засіданні пояснено не було.

З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що платіж від 11.01.2012 року не є підтвердженим, а отже не перериває строки позовної давності, до того ж він не є належним виконанням грошового зобовязання.

У відповідності до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, а згідно ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора забов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Факт перебування сторін у договірних правовідносинах підтверджується копією письмової заяви відповідачки на отримання кредиту в розмірі 3000,00 грн. та копією Умов та правил надання банківських послуг, де викладені всі істотні умови укладеного між сторонами кредитного договору.

З розрахунку заборгованості вбачається факт невиконання відповідачкою умов кредитного договору та наявність заборгованості в загальному розмірі 18624,28 грн.

Отже, факт невиконання відповідачкою умов кредитного договору доведений і розмір заборгованості за кредитним договором є встановленим. Сама відповідачка факту її перебування у договірних правовідносинах з позивачем не оспорювала, як не оспорювала і факт наявності у неї заборгованості за кредитним договором, у зв'язку з чим дані факти є встановленими згідно ч.1 ст.61 ЦПК України.

Однак з матеріалів справи та заперечень проти позову, які містяться в матеріалах справи вбачається, що позивачем пропущена позовна давність.

Так, у відповідності до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст.257 ЦК України загальна позовна давність встовлюється тривалістю у три роки.

У ч.5 ст.261 ЦК України зазначено, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові.

Якщо суд визнає причини пропущення позовної давності поважними, порушене право підлягає захисту, про що зазначено в ч.5 ст.267 ЦК України.

Таким чином, права позивача в частині не повернення ОСОБА_1 грошових коштів порушено з 11.11.2008 року, тобто строк виконання договору сплив у зв'язку з закінченням строку його дії.

Оскільки між сторонами в порядку ст.259 ЦК України домовленості щодо зміни тривалості позовної давності не було досягнуто, на дані правовідносини поширюється загальна позовна давність тривалістю у три роки, перебіг якої починається зі спливом строку виконання зобов'язання, тобто з 11 листопада 2008 року.

Отже, у даному випадку позовна давність для звернення позивача до суду починається з 11 листопада 2008 року і закінчується 11 листопада 2011 року, тоді як позивач звернувся до суду з позовом 06 березня 2014 року, тобто після спливу позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки доказів поважності причин пропущення позовної давності позивач суду не надав.

У відповідності до ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Оскільки позовна давність до основної вимоги позивача про стягнення заборгованості за кредитним договором спливла, то відповідно позовна давність спливла і до додаткових вимог щодо стягнення з відповідачки процентів за користування кредитом, комісії та штрафних санкцій, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог і в цій частині.

Таким чином, суд не вважає наявність фактів, якими позивач обгрунтовує свої позовні вимоги, встановленою.

Ще однією підставою для відмови в задоволенні позовних вимог є наявність судового наказу від 11.11.2008 року, який з відповідача вже було стягнуто суму кредиту, відсотки, пені і штраф.

З огляду на викладене, а також на те, що у відповідності до розяснень п.17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства про вирішення спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року № 5 наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобовязання та не позбавляє права на отримання сум, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України, але про стягнення яких банк з відповідним позовом до суду не звертався.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 525, 526, 530, 257, 261, 267, 266, 259, 1050, 1054 ЦК України, ст.215-219 ЦПК України суд, -

вирішив:

В задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПРИВАТБАНК" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду Дніпропетровської області через районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя К.С. Лукінова