Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний номер 311/1549/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Степаненко Ю.А.
Номер провадження 22-ц/778/513/16 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:0

Головуючого: Спас О.В.

Суддів Бабак А.М.

ОСОБА_2

При секретарі: Бабенко Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 на рішення Василівського районного суду Запорізької області від 17 листопада 2015 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до Сільськогосподарського виробничого кооперативу імені Ватутіна про поновлення на роботі, -

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом, який в процесі розгляду справи уточнювала до Сільськогосподарського виробничого кооперативу імені Ватутіна (далі СВК ім. Ватутіна) про поновлення на роботі .

В обґрунтування позову позивач зазначала, що з вересня 2003 року вона працювала на посаді головного бухгалтера СВК ім. Ватутіна. Також вона є засновником (членом) СВК ім. Ватутіна.

Наказом голови СВК ім. Ватутіна від 21.04.2015 року звільнена з роботи на підставі ст. 40 п.4 КЗпП України, за прогули.

Вважає своє звільнення незаконним, оскільки прогулів вона не вчиняла, в тому числі не була відсутня на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин. Крім того, при застосуванні до неї дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення, в порушення вимог ст.ст. 147,149 КЗпП України, керівництво СВК ім. Ватутіна не зажадало від неї письмових пояснень за «нібито» вчинене порушення трудової дисципліни у вигляді прогулу. Також не враховано, що вона пропрацювала на посаді головного бухгалтера з вересня 2003 pоку, тобто, більш ніж 11 років, і за цей час до неї не застосовано жодного дисциплінарного стягнення, а також не враховано ступінь тяжкості вчиненого проступку, заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок. З наказом про звільнення з посади головного бухгалтера СВК імені Ватутіна вона під розписку не повідомлена.

В порушення вимог ст.ст. 47, 116 КЗпП України керівництво СВК ім. Ватутіна в день її звільнення трудову книжку їй не видало; копію наказу про звільнення з посади головного бухгалтера СВК ім.. Ватутіна не вручило та остаточний розрахунок всіх сум, що підлягають їй виплаті не здійснило.

Крім того, в порушення вимог Статуту СВК ім. Ватутіна голова СВК ім. Ватутіна ОСОБА_5, обіймає цю посаду більш ніж три роки. Останній раз ОСОБА_5 обирали на посаду голови СВК ім. Ватутіна на загальних зборах членів СВК ім. Ватутіна у 2006 році.

Вважає, що її звільнення з посади головного бухгалтера СВК ім. Ватутіна ОСОБА_5 здійснив не маючи повноважень голови СВК ім. Ватутіна.

Посилаючись на зазначені обставини, вважає її звільнення із займаної посади незаконним, що позбавило її гарантованого Конституцією України права на працю та можливості заробляти собі та своїй родині на життя. Просила поновити її на посаді головного бухгалтера в СВК ім. Ватутіна.

Рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 17 листопада 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, оскільки суд першої інстанції залишив поза увагою, що доказів відсутності її на робочому місці без поважних причин відповідач не надав. Також не враховано судом, що СВК ім. Ватутіна не встановлював режим робочого часу і працівники, в тому числі і вона виходили на роботу самостійно за виробничою необхідністю або за викликом голови СВК ім. Ватутіна. З іншим графіком роботи вона не ознайомлена, заробітна плата їй нараховувалася за відпрацьований час, який складав не більше двох годин у день.

За відсутності ключів від вхідних дверей, вона не мала вільного доступу до свого робочого місця, а 20.04.2015 року саме через те, що вхідні двері були закриті, вона не мала можливості потрапити на своє робоче місце. Після того, як потрапити на робоче місце вона не змогла, поїхала до нотаріальної контори для оформлення довіреності на імя ОСОБА_6, який мав представляти її інтереси на зборах СВК ім. Ватутіна. Після оформлення довіреності, вона повернулася до контори СВК ім. Ватутіна, однак вхідні двері залишалися закриті. 21 квітня 2015 року вона також не змогла потрапити на своє робоче місце, оскільки там проводилися загальні збори.

Крім того, в порушення вимог ст. 149 КЗпП України, відповідач, до застосування дисциплінарного стягнення до неї у вигляді звільнення не зажадав письмових пояснень. Акт про відмову складений лише 23 квітня 2015 року.

Суд першої інстанції не прийняв до уваги показання свідків ОСОБА_7В і ОСОБА_6, які підтвердили факт неможливості приступити до роботи 20.04.2015 року та 21.04.2015 року.

Крім того, звільнення її здійснено особою, повноваження якої скінчилися.

Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення яким задовольнити її позовні вимоги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам не відповідає.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Згідно ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції є неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, та порушення або неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено,що з 28.06.1978 року ОСОБА_3 прийнята на роботу на посаду бухгалтера колгоспу ім. Ватутіна, який з 27.01.1996 року було перейменовано в КСП ім. Ватутіна. 20.10.1999 року позивач призначена на посаду заступника головного бухгалтера КСП ім. Ватутіна, яке 12.02.2000 року перейменовано в СВК ім. Ватутіна. 19.09.2003 року ОСОБА_3 призначена на посаду головного бухгалтера СВК ім. Ватутіна, що підтверджено копією її трудової книжки (а.с. 56).

Права та обов'язки позивача, як головного бухгалтера Сільськогосподарського виробничого кооперативу імені Ватутіна, передбачені посадовою інструкцією, з якою вона ознайомлена під підпис (а.с.114-116).

Відповідно наказу № 2-к від 21 квітня 2015 року ОСОБА_3 звільнена з посади головного бухгалтера СВК ім. Ватутіна на підставі ст. 40 п.4 КЗпП України, за прогули (а.с.17).

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3 про поновлення на роботі, суд першої інстанції виходив з того, що 20 та 21 квітня 2015 року позивач була відсутня на робочому місці, доказів наявних поважних причин відсутності не надала.

Однак, з таким висновком суду першої інстанції погодитися не можна.

Відповідно ст. 147 Кодексу законів про працю України, за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана та звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.

В силу ч.1,3 ст. 149 КЗпП України, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

При вирішенні спору, суд першої інстанції зазначене залишив поза увагою та не встановив, за яких обставин вчинено зазначений проступок, не врахував ступінь тяжкості вчиненого позивачем проступку та не встановив вину та яку шкоду заподіяно роботодавцю діями позивача.

Судова колегія дійшла висновку про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про задоволення позову ОСОБА_3 виходячи з наступного.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у разі прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільним використанням без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Отже, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи за пунктом 4 статті 40 КЗпП України є з'ясування поважності причин його відсутності на роботі.

Законодавством не визначено перелік обставин, за яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, а тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати докази, передбачені статтею 57 ЦПК України.

У справах про поновлення на роботі обов'язок доведення правомірності звільнення працівника з ініціативи роботодавця лежить саме на роботодавцеві.

У порушення наведених норм права та вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України суд першої інстанції виключно послався лише на пояснення та докази, подані відповідачем, роботодавцем, і взагалі не надав жодної правової оцінки доводам позивача про те, що необхідно було з'ясувати організацію роботи СВК ім. Ватутіна, його графік роботи та Правила трудового розпорядку.

Зокрема, позивач посилалася на те, що у СВК ім. Ватутіна не встановлено режиму робочого часу і працівники, в тому числі і вона виходили на роботу самостійно за виробничою необхідністю або за викликом голови СВК ім. Ватутіна. З іншим графіком роботи вона не ознайомлена, заробітна плата їй нараховувалася за відпрацьований час, який складав не більше двох годин у день.

Позивач також зазначала, що за відсутності ключів від вхідних дверей, вона не мала вільного доступу до свого робочого місця, а 20.04.2015 року саме через те, що вхідні двері були закриті, вона не мала можливості потрапити на своє робоче місце.

Крім того, судом не враховано, що на підприємстві вона пропрацювала 11 років та за цей час будь-яких стягнень до неї не застосовувалося, пояснень від неї щодо відсутності на робочому місці не відібрано, а тому не доведено відсутність її на робочому місці понад три години без поважних причин.

Суд не врахував конкретні обставини та не встановив, що саме позивач порушила зі своїх посадових обов'язків, за яких обставин вчинено зазначений проступок, не врахував ступінь тяжкості вчиненого позивачем проступку та не встановив вину та яку шкоду заподіяно роботодавцю діями позивача.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Колегія суддів прийшла до висновку, що суд першої інстанції не дав належної правової оцінки тому, що відповідач СВК ім. Ватутіна при застосуванні такого крайнього заходу, як звільнення, обмежився лише загальним посиланням на те, що позивачем здійснено прогул без поважних причин та не врахував положення ч. 3 ст. 149 КЗпП, згідно з яким при обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Положенням про організацію бухгалтерського обліку і звітності в Україні, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 3 квітня 1993 року N 250, були визначені основні функції, права і обов'язки головного бухгалтера. Питання призначення та звільнення головних бухгалтерів визначені Законом України "Про підприємства" та Законом України "Про господарські товариства".

Так, відповідно до статті 8 Закону питання призначення і звільнення головного бухгалтера вирішуються власником (власниками) або уповноваженим органом (відповідальною особою), який здійснює керівництво підприємством відповідно до законодавства та установчих документів і несе відповідальність за організацію бухгалтерського обліку. При цьому зазначеною статтею Закону також визначено основні функції головного бухгалтера, або особи, на яку покладено ведення бухгалтерського обліку підприємства.

Функціональні обовязки, права і відповідальність головного бухгалтера СВК ім. Ватутіна визначені її посадовою інструкцією, затвердженою головою СВК ім. Ватутіна ОСОБА_5 01.10.2003 року. З інструкцією ОСОБА_3 ознайомлена (а.с.114-116).

У розділі 5 посадової інструкції зазначено, що режим роботи головного бухгалтера визначається відповідно до Правил внутрішнього трудового розпорядку, встановлених на підприємстві і трудовим договором.

Правилами внутрішнього трудового розпорядку СВК ім. Ватутіна, встановлений пятиденний робочий тиждень. Вихідні дні: субота, неділя. Розпорядок роботи: початок роботи з 08-00 години, перерва на харчування та відпочинок - з 12-00 години до 12-30 години, закінчення роботи - 14-30 годин (а.с.111 зв.). Таким чином, загальна тривалість робочого дня становить 6 годин. Однак, із наявних в матеріалах справи табелів робочого часу за січень-квітень 2015 року, вбачається, що графік роботи та тривалість робочого часу працівників СВК ім. Ватутіна не співпадають з фактично відпрацьованими днями та годинами вказаними в табелях робочого часу, де зазначено, що тривалість робочого дня становить 7 годин. За доводами позивача ОСОБА_3 у СВК ім. Ватутіна не встановлювався режим робочого часу і працівники, в тому числі і вона виходили на роботу самостійно за виробничою необхідністю або за викликом голови СВК ім. Ватутіна та час роботи становив не більше двох годин в день.

Зазначене судом не перевірено, а висновок суду про те, що ОСОБА_3 з даними Правилами хоч і не була ознайомлена, однак тривалий час працювала на підприємстві, що спростовує її твердження про те, що їй не був відомий її робочий час, ґрунтується на припущеннях, що є неприпустимим в силу ч. 4 ст.60 ЦПК України.

Щодо інших доводів апелянта ОСОБА_3, зокрема відносно того, що вона своєчасно прийшла на роботу, однак потрапити на своє робоче місце не змогла,оскільки були закриті вхідні двері від яких вона не мала ключів, то суд першої інстанції, вказавши, що ОСОБА_3 мала власний комплект ключів від вхідних дверей приміщення контори СВК ім. Ватутіна та свого кабінету, у рішенні суду не зазначив, яким чином він дійшов до вказаного висновку.

Не прийнявши показання свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_6, які підтвердили, що ОСОБА_3 не змогла потрапити в приміщення контори СВК ім. Ватутіна через те, що вхідні двері були закриті, суд дійшов передчасного висновку про відсутність позивача ОСОБА_3 на робочому місці 20 та 21 квітня 2015 року без поважних причин, в той час як відповідачем СВК ім. Ватутіна не встановлена тривалість відсутності ОСОБА_3 на робочому місці.

В порушення вимог ст. 149 КЗпП України, адміністрацією СВК ім. Ватутіна пояснення щодо відсутності на робочому місці від ОСОБА_3 не відібрані, а акт від 20.04.2015 року щодо її відсутності на робочому місці на протязі всього робочого дня без поважних причин, не підтверджує тривалість її відсутності на робочому місці понад три години, без поважних причин (а.с.59). Таку тривалість відсутності не зафіксовано і в наказі про звільнення (а.с. 57).

В порушення вимог ч. 4 ст. 149 КЗпП України, про стягнення ОСОБА_3 не повідомлена, її підпис в наказі № 2-к від 21.04.2015 року відсутній (а.с.57).

Дійшовши висновку про законність наказу СВК ім. Ватутіна про звільнення ОСОБА_3 за п.4 ст. 40 КЗпП України, суд не встановив за яких обставин вчинено зазначений проступок, не врахував ступінь тяжкості вчиненого позивачем проступку та не встановив вину та яку шкоду заподіяно роботодавцю діями позивача.

Зазначене залишилося поза увагою суду першої інстанції.

Враховуючи наведені обставини справи, судова колегія дійшла висновку, що відповідачем СВК ім. Ватутіна при застосуванні до ОСОБА_3 дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення порушено порядок застосування дисциплінарного стягнення.

Таким чином, рішення суду першої інстанції не може залишатися в силі, воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову ОСОБА_3 про поновлення її на роботі.

Керуючись ст.ст.307,309,313,314,316,317 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Василівського районного суду Запорізької області від 17 листопада 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.

Позов ОСОБА_3 до Сільськогосподарського виробничого кооперативу імені Ватутіна про поновлення на роботі задовольнити.

Поновити на роботі ОСОБА_3 на посаді головного бухгалтера Сільськогосподарського виробничого кооперативу імені Ватутіна з 21 квітня 2015 року.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: