Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/33/16 Головуючий у суді І-ї інстанції Гершкул І. М.
Доповідач Карпенко О. Л.
УХВАЛА

Іменем України

28.07.2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області в складі:

головуючого Карпенка О.Л.,

суддів : Єгорової С.М., Фомічова С.Є.,

за участю секретаря Яковлєвої Ю.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання майна спільним майном подружжя та визначення розміру часток співвласників за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 24 грудня 2013 року,

ВСТАНОВИЛА:

28 жовтня 2013 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ майна колишнього подружжя, просив: визнати житловий будинок по АДРЕСА_1 спільним майном подружжя; визнати, що йому та відповідачу належить по ? ідеальній частині вказаного житлового будинку; визнати за ним право власності на ? частину земельної ділянки площею 1200 кв.м., що знаходиться по АДРЕСА_1

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що за час перебування у шлюбі з відповідачем по справі, а саме 16 червня 2005 року, на підставі договору купівлі-продажу за спільні кошти в сумі 36865 грн. ними було придбано незавершений будівництвом житловий будинок із господарською спорудою, які розташовані на земельній ділянці площею 1200 кв. м за вказаною адресою. До розірвання шлюбу ними спільно проводилися будівництво і на березень 2010 року ступінь готовності будівництва становив - 49%. Після розірвання шлюбу він звертався до суду із позовом про поділ незавершеного будівництвом будинку, але рішенням Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 21 жовтня 2013 року в позові відмовлено у зв'язку з тим, що вказаний будинок введено в експлуатацію і 17 липня 2013 року зареєстровано право власності на новостворене майно за ОСОБА_3 Оскільки спірний будинок придбано під час шлюбу, за спільні кошти подружжя, але право власності оформлено лише на відповідачку, то він вважає, що має право на ? частину будинку та відповідно на таку ж частину земельної ділянки, на якій розташовано будинок.

Рішенням Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 24 грудня 2013 року в позові відмовлено.

ОСОБА_2 не погодився з рішенням суду і оскаржив його в апеляційному порядку, посилався в апеляційній скарзі (т. 1 а.с. 164 - 174) на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення його позову в повному обсязі. Зокрема в апеляційній скарзі він зазначав, що в період шлюбу з відповідачем вони добудували будинок до ступеню його готовності, але в експлуатацію будинок введено ними в шлюбі не було і право власності не зареєстровано через тривалість бюрократичних процедур. Проте це не виключає належність набутого в шлюбі майна колишньому подружжю на праві спільної власності. Вважає, що суд при розгляді справи вийшов за межі позовних вимог так, як не мав права досліджувати доводи відповідача щодо збільшення вартості будівництва за рахунок її вкладень після розірвання шлюбу. Суд не врахував вартість незавершеного будівництвом об'єктна на час його придбання та вартість на час розірвання шлюбу, яка суттєво збільшилася.

Відповідач ОСОБА_3 подала суду письмові заперечення на апеляційну скаргу (т. 1 а.с. 224 - 226) в яких вказує, що після розірвання шлюбу вона самостійно закінчила будівництво будинку та ввела його в експлуатацію і, відповідно до ст. 331 ЦК України, з цього часу у неї виникло право власності на будинок. В період перебування її у шлюбі з позивачем таке право не існувало взагалі. При цьому вона не заперечує право позивача на половину будівельних матеріалів, які були використані для будівництва станом на 8 лютого 2010 року, тобто на час розірвання шлюбу.

Апеляційним судом справа розглядалася неодноразово.

Так рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області від 3 квітня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково; у порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на ? частину будинку АДРЕСА_1 а за ОСОБА_3 на ? частин вказаного будинку з господарськими будівлями. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 листопада 2014 року рішення апеляційного суду скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області від 3 квітня 2014 року рішення Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 24 грудня 2013 року скасовано та ухвалено нове рішення. В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право на 49/200 а за ОСОБА_3 на 151/200 частин будинку АДРЕСА_1; визнано за ОСОБА_2 право власності на 49/200 а за ОСОБА_3 на 151/200 частин земельної ділянки, що розташована по АДРЕСА_1

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 липня 2015 року рішення апеляційного суду скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У судовому засіданні представник позивача - ОСОБА_5 підтримала апеляційну скаргу, просила рішення місцевого суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. Зазначала, що спірне майно набуте за спільні кошти та спільною працею подружжя, а тому воно належить їм на праві спільної сумісної власності. Оскільки земельну ділянку, на якій проводилося будівництво, відповідач приватизувала з цією метою, то за нормами земельного законодавства України земля також належить подружжю.

Відповідач ОСОБА_3 заперечила проти доводів апеляційної скарги та пояснила суду, що після розірвання шлюбу позивач не приймав участі в будівництві будинку ні коштами, ні особистою працею. Добудувала садибу вона самостійно. Вважає, що позивач не має права на частку в цьому майні.

Представник відповідача - ОСОБА_6 також заперечив проти доводів апеляційної скарги, вважає, що підстави для задоволення позову відсутні так, як спірне майно було створене відповідачем без участі позивача і після розірвання їх шлюбу. На час припинення шлюбних відносин садиби не існувало і тому вона не може бути спільною власністю сторін. На його переконання позивач мав право на частину будівельних матеріалів і конструкцій, які були використанні при створенні незакінченого будівництвом будинку, однак зважаючи на те, що вони не можуть бути відділені від будинку без нанесення шкоди, тому позивач має право лише на грошову компенсацію.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах, заявлених в суді першої інстанції та вимог апеляційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено:

З 25 серпня 1990 року сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 8 лютого 2010 року.

Після розірвання шлюбу ОСОБА_3 змінила прізвище на «ОСОБА_3».

16 червня 2005 року ОСОБА_3 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу придбала за спільні кошти подружжя незавершений будівництвом житловий будинок АДРЕСА_1 Відсоток забудови на час придбання становив 41%.

На підставі рішення Соколівської сільської ради Кіровоградського району Кіровоградської області від 10 червня 2009 року № 1076 ОСОБА_3 приватизувала земельну ділянку площею 0,1200 га по АДРЕСА_1 та 1 грудня 2010 року отримала державний акт на право власності на вказану земельну ділянку.

Відповідно до висновку обласного комунального підприємства «Кіровоградське обласне обєднане бюро технічної інвентаризації» відсоток готовності незавершеного будівництва по АДРЕСА_1 на 11березня 2010 року становив 49 %.

17 липня 2013 року ОСОБА_3 видано свідоцтво про право власності на житловий будинок із господарськими спорудами АДРЕСА_1

Правильність встановлення судом цих обставин справи сторонами не оспорюється.

Колегія суддів також встановила, що згідно висновку судової оціночно-будівельної експертизи № 1980, 1981, складеного 24 травня 2016 року експертом Кіровоградського відділення Одеського НДІСЕ Гримач Д.Б., дійсна (ринкова) вартість домоволодіння з незавершеним будівництвом за адресою: АДРЕСА_1, станом на лютий місяць 2010 року (на час розірвання шлюбу) становила 406 700 грн. без урахування ПДВ.

Станом на жовтень 2013 року (час вирішення спору судом першої інстанції) його вартість (ретроспективна оцінка) становила 545 751 грн. без урахування ПДВ.

Водночас дійсна вартість завершеного будівництвом домоволодіння станом на жовтень 2013 року становила 792 391 грн.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив із того, що спірний житловий будинок не є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки відповідач самостійно завершила його будівництво після розірвання шлюбу, а земельна ділянка, яка набута у власність у порядку приватизації, є її особистою приватною власністю.

Виходячи зі змісту ст. 60 СК України і ст. 368 ЦК України можна дійти висновку, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважних причин самостійного заробітку (доходу), якщо інше не встановлено договором або законом.

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч. 1 ст. 61 СК України).

У силу ст. ст.69, 70 СК України, ч. 2 ст. 370, ч. 2 ст. 372 ЦК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна, частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 25 листопада 2015 року по справі № 6-2333цс15, критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є:

1) час набуття такого майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття);

3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Підстави набуття подружжям права спільної сумісної власності передбачені ст. ст. 60, 62 СК України та Главою 24 ЦК України, зокрема таке право може виникати на новостворене нерухоме майна, будівництво якого здійснено в період шлюбу та за кошти або працею подружжя.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичної точки зору, об'єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов'язки, відтак є майном, яке за умов, передбачених законом, може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

Відповідні висновки містяться в постановах Верховного Суду України від 27 травня 2015 року №6-159цс15, від 18 листопада 2015 року №6-388цс15, від 16 грудня 2015 року № 6-2710цс15.

Водночас за загальною нормою, яка міститься в ч. 1ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом.

Суд першої інстанції встановив, що незавершений будівництвом житловий будинок з надвірною спорудою, який в силу приписів ст. 331 ЦК України являв собою сукупність матеріалів, обладнання тощо, які використані в процесі цього будівництва, відсоток забудови якого на час придання становив 41 %, був придбаний сторонами по справи за спільні кошти в період шлюбу та до моменту розірвання шлюбу сторонами відсоток забудови був збільшений до 49 %.

Зокрема, при порівнянні технічного паспорта на об'єкт незавершеного будівництва станом на 11 вересня 2003 року (т. 2 а.с. 180 - 181), висновку ОКП «Кіровоградське ОБТІ» від 30 травня 2005 року № 4-890 (т. 2 а. с. 182) з технічним паспортом на 1 березня 2010 року (т. 1 а. с. 12 - 13) і висновком ОКП «Кіровоградська ОБТІ» від 11 березня 2010 року № 1-157 (т. 1 а. с. 10) за період з 30 травня 2005 року по 1 березня 2010 року було розпочато але не закінчено будівництво трьох сараїв, збудовано убиральню, хвіртку та огорожу.

Твердження позивача та його представника (з посиланням на робочий проект «Наружні мережі, підключення житлового будинку АДРЕСА_1» (т. 2 а.с. 161 - 174), робочий проект на газопостачання цього ж житлового будинку (т. 2 а.с. 177 - 179) та фотознімки (т. 2 а. с. 125 - 138, 184)) про те, що в період шлюбу було зведено основні конструкції будівель, прокладено комунікації до будинку і в одній з кімнат виконано опоряджувальні роботи, а отже будівництво було завершено, є хибним і не дає підстав для висновку, що на об'єкті виконані всі передбачені проектною документацією роботи згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами, змонтоване і випробуване обладнання, об'єкт відповідає санітарним, протипожежним і технічним вимогам та готовий до експлуатації.

Матеріалами справи підтверджено, що система газопостачання була влаштована відповідачем у жовтні 2010 року і прийнята в експлуатацію у листопаді того ж року(т. 2 а. с. 186 - 195). Водопостачання та водовідведення здійснюється КП «Кіровградське водопровідно-каналізаційне господарство» з травня 2012 року (т. 2 а. с. 175 - 176), тобто після розірвання шлюбу.

Крім того, встановлено, що станом на 11 березня 2010 року відсоток готовності будівництва становив 49 %, а житловий будинок (літ. А), підвал (літ. А1), сараї (літ. Б, В, Г) не закінчені будівництвом про що складено висновок ОКП «Кіровоградське ОБТІ» від 11 березня 2010 року № 1-157 (т. 1 а.с. 10) та на що посилався позивач у позові.

Отже доводи позивача про те, що в період шлюбу будівництво було закінчене повністю та доводи відповідача про те, що в шлюбі будівництво майже не велося спростовуються вказаними доказами по справі.

На підставі цього суд дійшов обґрунтовано висновку, що цей об'єкт незавершеного будівництва являвся спільною сумісною власності подружжя і міг бути предметом поділу, але за умови його збереження на час проведення поділу.

Цей факт сторонами визнається.

На час розірвання шлюбу між сторонами будівництво в АДРЕСА_1, не було завершено, тобто будинок, на який позивач просить визнати право власності за сторонами у відповідних частках, не існував.

Домовленості щодо спільного майна та подальшого створення об'єкта нерухомості сторони після розірвання шлюбу не досягли.

Після розірвання шлюбу будівництво продовжила здійснювати лише ОСОБА_3 і завершила його, а позивач участь в будівництві припинив, що ним не заперечується.

Оскільки позивач не посилався і не доводив суду, що будівництво продовжено ОСОБА_3 за рахунок їх спільних коштів чи майна, то твердження представника позивача про відсутність належних, допустимих, достатніх і достовірних доказів того, що відповідач здійснював будівництво за власний рахунок не заслуговують на увагу.

До того ж на підтвердження своїх доводів ОСОБА_3 надала накладні та квитанції (т. 1 а. с. 45 - 66, 139 - 149), які підтверджують придбання нею матеріалів для будівництва та розмір витрат на їх придбання.

Як вбачається з висновку судової оціночно-будівельної експертизи № 1980, 1981 від 24 травня 2016 року, дійсна (ринкова) вартість домоволодіння з незавершеним будівництвом за адресою: АДРЕСА_1, станом на лютий місяць 2010 року (на час розірвання шлюбу) становила 406 700 грн. без урахування ПДВ.

Станом на жовтень 2013 року (час вирішення спору судом першої інстанції) вартість цього ж об'єкта (ретроспективна оцінка) становила 545 751 грн. без урахування ПДВ.

Водночас дійсна вартість завершеного будівництвом домоволодіння станом на жовтень 2013 року становила 792 391 грн. без урахування ПДВ.

З цього можна зробити висновок, що станом на час вирішення спору судом першої інстанції вартість спільного сумісного майна сторін по справі (будівельних матеріалів, обладнання, тощо, які використані для створення незавершеного будівництва з 49 % забудови) становила 545 751 грн. Виходячи з рівності часток подружжя, позивачу належало право на ? частку в спільному майні, вартість якої становила 272 875 грн. 50 коп. Такаж частка належала відповідачу.

Вирішуючи апеляційну скаргу позивача, колегія суддів враховує таке:

на час розірвання шлюбу сторонам по справі на праві спільної сумісної власності належав об'єкт незавершеного будівництва з процентом забудови менше половини - 49%;

належні співвласникам частки в цьому майні були рівними - по ? кожному а їх вартість на час розірвання шлюбу становила по 203350 грн., а на час вирішення справи судом її вартість збільшилася до 272875 грн. внаслідок зростання цін;

після розірвання шлюбу сторони не досягли домовленості про поділ або подальше використання незавершеного будівництвом об'єкта;

позивач участь в будівництві припинив;

подальше будівництво здійснював відповідач особисто з метою забезпечення себе житлом, за власні кошти, завершив будівництво, ввів об'єкт нерухомості в експлуатацію і зареєстрував право власності на нього, приватизував з метою будівництва і обслуговування будинку земельну ділянку.

Враховуючи обставини створення спірного майна, колегія суддів дійшла висновку, що житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, та й садиба в цілому, були створені ОСОБА_3 особисто, а отже, в сил приписів ст. 331 ЦК України, належить їй, а не колишньому подружжю та поділу між ними не підлягає.

Таким чином висновки суду першої інстанції в цій частині є правильними і обґрунтованими, а рішення ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Та обставина, що відмовляючи в задоволенні позову щодо визнання за позивачем права на частку земельної ділянки, на якій розміщено житловий будинок з господарськими будівлями, суд додатково посилався ч. 5 ст. 61 СК України в редакції до внесення змін згідно Закону України від 11 січня 2011 року «Про внесення змін до статті 61 Сімейного кодексу України щодо об'єктів права спільної сумісної власності подружжя» не може бути підставою для скасування рішення в цій часині так, як це не матиме наслідком ухвалення іншого по суті рішення.

Колегія суддів вважає, що позивач, звертаючись з позовом, помилився при обранні способу захисту своїх майнових прав, під час розгляду справи своїм процесуальним правом змінити предмет спору не скористався, а суд, враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, таким правом не наділений.

Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують законність і обґрунтованість постановленого судом першої інстанції рішення, то в задоволенні апеляційної скарги належить відмовити.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а рішення Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 24 грудня 2013 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: