Справа № 369/5584/15-ц
Провадження № 2/369/717/16
РІШЕННЯ

Іменем України

04.02.2016 року Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Нікушина В.В.

при секретарі Сокиран І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення без надання іншого житлового приміщення , -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про виселення без надання іншого житлового приміщення. Свої вимоги обґрунтувала тим, що вона є власницею ? частини будинку, а саме кв. №2 з надвірними спорудами, що розташований за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с.Білогородка, вул. Калініна, будинок, 36. Вказану частину будинку їй подарувала мати у 1998 році відповідно до договору дарування. На даний час в цьому будинковолодінні проживає вона, її дочка ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, її чоловік ОСОБА_4 та її батько ОСОБА_2 Між нею та її батьком склалися неприязні стосунки, останній систематично влаштовує конфлікти з усіма членами її родини. Проживання з ОСОБА_2 в одному будинковолодінні є неможливим через протиправну поведінку відповідача. Він неодноразово бив віконне скло у будинку, погрожував нанесенням тілесних ушкоджень та ін. Усі ці скандали та бійки відбуваються на очах її малолітньої дитини ОСОБА_3, що негативно впливає на її несформовану психіку. ОСОБА_2 добровільно виселитися із будинку не бажає, порушуючи таким чином її права як власника та права її родини. Окрім того, вона та її чоловік неодноразово зверталися до органів Внутрішніх Справ України із заявами щодо неправомірної поведінки ОСОБА_2, що підтверджується багато чисельними постановами про відмову у порушенні кримінальної справи. Також зазначила, що ОСОБА_2 постійно проживає у її будинку, користується газом, електроенергією, але жодного азу не приймав участі у оплаті за комунальні платежі. Таким чином, відповідач своєю неправомірною поведінкою робить неможливим спільне з ним проживання за однією адресою, тому підлягає виселенню відповідно до ст. ст. 116, 157 ЖК України.

Тому просила суд виселити ОСОБА_2 з кв.2, буд. 36, що розташований за адресою: вул. Калініна в с.Білогорродка Києво-Святошинського району Київської області.

У судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги. Просила суд задовольнити позову у повному обсязі.

У судове засідання відповідач ОСОБА_2 з`явився. Проти позову заперечував у повному обсязі, просив суд відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши пояснення сторін, покази свідка та дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

При розгляді справи судом встановлено, що ОСОБА_1 є власницею ? частини будинку, а саме кв. №2 з надвірними спорудами, що розташований за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с.Білогородка, вул. Калініна, будинок, 36. що підтверджується договором дарування від 17 квітня 1998 року, посвідченим державним нотаріусом Першої Київської обласної державної нотаріальної контори та зареєстровано в реєстрі за №733.

Відповідно технічного паспорту на житловий будинок індивідуального житлового фонду за адресою: вул. Калініна, 36 в с.Білогородка Києво-Святошинскього району Київської області вбачається, що ? частка вказаного будинку належить ОСОБА_5, інша ? частка ОСОБА_1, про що також видана довідка Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 20 січня 2016 року за №4.

У судовому засіданні з пояснень сторін та матеріалів справи встановлено, що у спірному будинковолодінні проживають: ОСОБА_1 власник ? частини будинковолодіння, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, - дочка, ОСОБА_4 - чоловік та ОСОБА_2 батько.

У ст. 3 ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Так, згідно зі ст. 86 ЦК ( 1540-06 ) та статтями 2, 49 Закону від 7 лютого 1991 р. "Про власність" ( 697-12 ) право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Кожен громадянин в Україні має право володіти, користуватися і розпоряджатися майном особисто

або спільно з іншими. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, якщо вони не поєднані з позбавленням права володіння майном.

Рішенням колегії суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області від 08 липня 2013 року усунуто ОСОБА_2 перешкоди у користуванні житловим приміщенням в будинку №36 по вул. Калініна в с Білогородка Києво-Святошинського району Київської області, зобовязавши ОСОБА_6 передати йому ключі від вхідних дверей вказаного будинку.

У відповідності ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно ст. 157 ЖК України членів сім`ї власника житлового будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1ст. 116 ЖК України . Виселення провадиться в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Виселення згідно із частиною першою статті 116 ЖК України може мати місце, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу власника або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Як роз"яснив Пленум Верховного Суду України в п.17 Постанови №2 від 12 квітня 1985 року "Про деякі питання,що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України " при вирішенні справ про виселення на підставі ст..116 ЖК осіб,які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того,що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі,зокрема заходи попередження,що застосовуються судами,прокурорами,органами внутрішніх справ,адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу,вжитті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК,трудових колективів,товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача(незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Згідно зі ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законодавством.

Безспірних доказів, які б свідчили про те, що відповідач ОСОБА_2 систематично порушує правила ч.1ст. 116 ЖК України, суду не надано.

При цьому, ОСОБА_1 не надала суду достатніх та беззаперечних доказів щодо порушення ОСОБА_2 правил співджиття, тому підстав для виселення відповідача за вчинення порушення у суду немає. При цьому суд виходить з наступного.

ОСОБА_1 неодноразово зверталася до міліції із заявами з приводу виникнення конфлікту із батьком ОСОБА_2 з приводу виникнення конфлікту між нею, її членами сім`ї та ОСОБА_2, однак в діях відповідача не було встановлено ознак будь-якого з кримінальних правопорушень. Висновки Києво-Святошинського РВ ГУ МВС України у Київській області за заявами ОСОБА_1 таких даних не містять.

ОСОБА_1 не надала судових рішень про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за вчинення конфліктів за місцем проживання, а також не надала доказів вжиття заходів попередження до відповідачів з боку співробітників ОВС.

В підтвердження протиправної поведінки відповідачів, ОСОБА_1 послалася на те, що зверталась до Києво-Святошинського РВ ГУ МВС України у Київській області із заявами від 10 вересня 2013 року за №15065, від 27 грудня 2013 року за №22610, від 09 березня 2014 року за №3718, від 17 червня 2014 року за №10267, від 16 грудня 2014 року за №23585, від 09 квітня 2015 року за №6916.

За фактом звернення ОСОБА_1 до правоохоронних органів, Києво-Святошинським РВ ГУ МВС України у Київській області надано копії висновків про закінчення перевірки за заявами ОСОБА_1 від 16 вересня 2013 року, від 28 грудня 2013 року, від 10 січня 2014 року, від 18 січня 2014 року, від 14 липня 2014 року, 24 грудня 2014 року, від 16 квітня 2015 року, постанови про відмову у порушенні кримінальної справи від 10 жовтня 2008 року, від 02 липня 2009 року, від 20 вересня 2010 року, від 05 жовтня 2009 року, з яких вбачається, що в даному випадку відсутній склад злочину, передбаченого ст. 129, 296 КК України, а мають місце неприязні відносини, які склалися на побутовому рівні..

Однак судових рішень про притягнення ОСОБА_2 до кримінальної або іншої відповідальності за вчинення правопорушень в зв'язку з протиправною поведінкою, передбачених адміністративним чи кримінальним законодавством, не надано. Інших доказів на підтвердження заявлених вимог ОСОБА_1 не надала.

Враховуючи положення ст.. 116 ЖК України, щодо виселення без надання іншого житла, право позивачки не порушено, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

За правилами ст.. 116 ЖК України виселення може мати місце, якщо систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними.

Як встановлено судом при розгляді справи, ніяких заходів запобігання і громадського впливу в даному випадку відносно відповідача не було заподіяно, постанови про відмову в порушенні кримінальної справи, на які посилається позивачка, як на доказ , свідчать про відсутність ознак злочину, що між сторонами існують цивільно-правові відносини, які регулюються ЦК України.

Згідно ч.3 ст.60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Згідно ч.4 ст.60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зміст ст. 405 ЦК України передбачає, що члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом.

Суд вважає, що у діях відповідача відсутні протиправність дій , та причинний зв`язок з можливим порушенням прав та законних інтересів позивача, про що зазначено вище.

Зважаючи на відсутність беззаперечних фактичних даних, на основі яких у визначеному законом порядку, встановлюється наявність або відсутність суспільного діяння, винність та протизаконність відповідача, вчиненні ним неправомірних дій відносно позивача, які мають значення для правильного вирішення справи, не доведені за їх недостатністю.

Зважаючи на позицію Верховного Суду України, викладену у Постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 року, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

З урахуванням проаналізованих правових норм в розрізі встановлених обставин у справі, оцінюючи належність, достовірність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки не ґрунтуються на вимогах закону.

Зважаючи на вищенаведене та керуючись ст.ст. 3, 4, 10, 11, 15, 60, 114, 209, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення без надання іншого житлового приміщення залишити без задоволення.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя

н