Єдиний унікальний номер 243/246/16-ц Номер провадження 22-ц/775/621/2016
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 березня 2016 року Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Курило В.П.

суддів Космачевської Т.В., Будулуци М.С.

за участю секретаря Марченко Я.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Бахмуті Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 державного майна України про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Словянського міськрайонного суду Донецької області від 11 лютого 2016 року,

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Словянського міськрайонного суду Донецької області від 11 лютого 2016 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 державного майна України про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення суду з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог. Розглядаючи справу, суд першої інстанції не застосував норми матеріального права, зокрема, статті 3,6,8,21, 24, 28, 32, 43, 46,55, 59 Конституції України, статті 2, 115, 116, 117 КЗоТ України і неправильно вирішив спір. Вважає, що ОСОБА_2 Державного майна України є належним відповідачем по справі і несе субсидіарну відповідальність з підприємством, що ліквідоване.

В засідання апеляційного суду сторони не прибули, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином телефонограмами. Від позивача ОСОБА_1 надійшло клопотання розглядати справу у її відсутність.

Відповідно до статті 205 ЦПК України неявка в засідання апеляційного суду сторін, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом. Тому апеляційний суд роз0глядає справу у відсутність сторін.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи і перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що воно ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального законів.

Апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального законів.

Судом встановлено і це підтверджується сторонами і матеріалами справи, що заочним рішенням Словянського міськрайонного суду від 19 жовтня 2015 року яке набрало законної сили 30 жовтня 2015 року, з Відкритого акціонерного товариства «Содовий завод» міста Словянська на користь позивача ОСОБА_1 було стягнуто: заборгованість по заробітній платі у сумі 1148,89 гривень, середній заробіток за весь час затримки розрахунку у сумі 25 477,05 гривень. Рішення суду до теперішнього часу не виконано.

Частиною 5 статті 124 Конституції України закріплено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обовязковими до виконання на всій території України.

Відповідно до статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є, зокрема, обовязковість рішень суду.

Судові рішення, що набрали законної сили, обовязкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно частини 2 статті 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05 червня 2012 року № 4901-У1, держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобовязання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган, державні підприємства, установа, організація, юридична особа примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства.

Статтею 4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05 червня 2012 року № 4901-У1, передбачено, що виконання рішень суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичної особи здійснюється в порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження».

Законом України «Про виконавче провадження» визначено умови і порядок виконання рішень судів та інших органів ( посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Як встановлено в судовому засіданні, постановою Господарського суду Донецької області № 5/174 Б від 04 вересня 2003 року ВАТ «Содовий завод» було визнано банкрутом та відкрита ліквідаційна процедура.

Відповідно до ч.2 ст. 23 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання йог банкрутом», з дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури припиняються повноваження органів управління банкрутом щодо управління банкрутом та розпорядження його майном, а також припиняються повноваження власника ( власників) майна банкрута, якщо цього не зроблено раніше.

Згідно абз. 15 ч.1 ст. 25 зазначеного Закону на ліквідатора покладено обовязок щодо реалізації майна банкрута для задоволення вимог, включених до реєстру вимог кредиторів, зокрема із заробітної плати, у порядку, передбаченому законом.

Згідно інформації, що міститься у довідці № 11-32/326 від 12.11.2015 року ліквідатора ВАТ «Содовий завод», виконавчий лист за рішенням Словянського міськрайонного суду Донецької області за № 2/2433/5027/15, 243/9576/15-ц від 19.10.2015 про стягнення з ВАТ «Содовий завод» на користь ОСОБА_1 заборгованості по заробітній платі у сумі 1148,89 гривень, середнього заробітку за час затримки розрахунку у сумі 25477,05 гривень , знаходиться на виконанні у ліквідатора та виконати зазначене рішення суду не надається можливості, так як в цілому заборгованість ВАТ «Содовий завод» по боргам із заробітної плати станом на 01.11.2015 року складає 4115,0 тис. гривень.

Згідно з частинами 2,3 ст. 111 ЦК України, виплата грошових сум кредиторам юридичної особи,що ліквідується провадиться у порядку черговості, встановленої статтею 112 цього Кодексу, відповідно до проміжного ліквідаційного балансу, починаючи від дня його затвердження, за винятком кредиторів четвертої черги, виплати яким провадяться зі спливом місяця від дня затвердження проміжного ліквідаційного балансу. У разі недостатності у юридичної особи, що ліквідується, грошових коштів для задоволення вимог кредиторів, ліквідаційна комісія здійснює продаж майна юридичної особи.

Отже, судом встановлено, що рішення Словянського міськрайонного суду Донецької області за № 2/2433/5027/15, 243/9576/15-ц від 19.10.2015 року про стягнення з ВАТ «Содовий завод» на користь ОСОБА_1 заборгованості по заробітній платі у сумі 1148,89 гривень, середнього заробітку за час затримки розрахунку у сумі 25477,05 гривень, на теперішній час не виконано.

Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Із заявлених позовних вимог вбачається, що фактично ОСОБА_1 у судовому порядку повторно ставить питання про стягнення заборгованості по заробітній платі у сумі 1148,89 гривень, середнього заробітку за час затримки розрахунку у сумі 25477,05 гривень , але вже з іншого відповідача ОСОБА_2 державного майна України, в той час як повинно бути виконано в передбаченому чинним законодавством порядку судове рішення з цього ж питання.

Суд вважає безпідставними твердження позивача, що відповідач ОСОБА_2 державного майна України, має нести субсидіарну відповідальність за дії ВАТ «Содовий завод», виходячи з такого.

Згідно з частини 1 статті 619 ЦК України договором або законом може бути передбачена поряд із відповідальністю боржника додаткова ( субсидіарна ) відповідальність іншої особи.

Відповідно до приписів статті 152 ЦК України, акціонерне товариство самостійно відповідає за своїми зобовязаннями усім своїм майном. Акціонери не відповідають за зобовязаннями товариства і несуть ризик збитків, повязаних з діяльністю товариства, у межах вартості акцій, що їм належать. Згідно ч.1 ст. 9 Закону України «Про акціонерні товариства», засновниками акціонерного товариства визнаються держава в особі органу, уповноваженого управляти державним майном, територіальна громада в особі органу, уповноваженого управляти комунальним майном, а також фізичні та/або юридичні особи, що прийняли рішення про його заснування.

Отже, незалежно від того, що засновником товариства є держава,здійснення діяльності через таку форму господарського товариства, як акціонерне обмежує відповідальність учасників такого товариства за боргами самого товариства, на відміну від господарських товариств у формі повного, командитного товариства та товариства з додатковою відповідальністю, відповідальність у яких має субсидіарний характер.

Аналіз зазначених норм закону доводить, що акціонерне товариство, яким є і ВАТ «Содовий завод», самостійно відповідає за своїми зобовязаннями усім своїм майном.

Крім того, посилання позивача на статті 619 ЦК України є безпідставним, оскільки до спірних правовідносин має застосовуватись трудове законодавство, зокрема норми КЗпП, а додаткова ( субсидіарна ) відповідальність не може застосовуватись до трудових правовідносин, так як така відповідальність виникає лише у разі порушення зобовязання, якого між сторонами не існувало.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для субсидіарної відповідальності ОСОБА_2 державного майна України в результаті діяльності ВАТ «Содовий завод».

ОСОБА_2 державного майна України не є органом управління ВАТ «Содовий завод», з якого за вищевказаним судовим рішенням підлягають стягненню на користь позивача заборгованість по заробітній платі, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні , а тому, з урахуванням вищенаведених доказів, у суду першої інстанції не було законних підстав для задоволення позову ОСОБА_1

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Тому рішення суду є законним і підстав для його скасування не має.

Керуючись ст. 303-315 ЦПК України, апеляційний суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Заочне рішення Словянського міськрайонного суду Донецької області від 11 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з часу її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня її проголошення.

Судді: