АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2016 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Петешенкової М.Ю.

суддів - Черненкової Л.А., Пономарь З.М.

при секретарі - Черкас Є.О.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 18 січня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 за участю третьої особи: державного нотаріуса Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Кравцової Анастасії Ігорівни про визнання договору дарування 1/2 частини будівлі магазину недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду із вищезазначеним позовом посилаючись на те, що у 2008 році він домовився з відповідачем ОСОБА_2, який є його рідним братом на майбутнє про те, що він зі своєї сторони подарує братові 1/2 частину будівлі магазину по АДРЕСА_1 а брат йому в свою чергу подарує 1/2 частину будівлі магазину по АДРЕСА_2. Укладення угоди викликане гарними стосунками між ними та веденням спільної господарської діяльності.

24 жовтня 2008 року на виконання домовленостей ОСОБА_2 видав нотаріально посвідчену довіреність на ім'я його доньки - ОСОБА_5, з правом бути його повноправним представником в усіх державних та недержавних органах та установах стосовно належного йому нерухомого майна, яка 29 жовтня 2008 року звернулася від імені його брата до КП «Дніпропетровське МБТІ» Дніпропетровської обласної ради з метою отримання витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно для дарування 1/2 частини будівлі магазину по АДРЕСА_2.

09 грудня 2008 року на виконання домовленостей, між ними був укладений договір дарування 1/2 частини будівлі магазину літ. А-2 по АДРЕСА_1 який був нотаріально посвідчений та зареєстрований у КП «ДМБТІ» Дніпропетровської обласної ради.

26 грудня 2008 року його донька отримала у КП «ДМБТІ» Дніпропетровської обласної ради витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно за № 21425139 для дарування йому 1/2 частини будівлі магазину по АДРЕСА_2.

Однак, всупереч його сподіванням, до березня 2011 року відповідач так і не здійснив дарування 1/2 частини належної йому будівлі магазину по АДРЕСА_2

Позивач зазначає, що ОСОБА_2 ввів його в оману щодо дійсності своїх намірів, адже якщо б він заздалегідь знав про те, що відповідач не збирається укладати договір дарування на його користь частки іншого магазину, розташованого по АДРЕСА_2 у м. Дніпропетровську, то він не укладав би договору дарування частини магазину по АДРЕСА_2 на користь відповідача, він не мав наміру вчиняти безоплатне дарування належної йому частини будівлі магазину відповідачу, а тому просив суд визнати договір дарування ? частини будівлі магазину недійсним та визнати за ним право власності на зазначену частину магазину.

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 18 січня 2016 року позовні вимоги задоволено (т.1 а.с. 194-201).

Визнано недійсним договір дарування 1/2 частини будівлі магазину літ. А-2 по АДРЕСА_1 укладений 09 грудня 2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, посвідчений державним нотаріусом Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Кравцовою А.І. і зареєстрований в реєстрі за № 10-4153.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину будівлі магазину літ. А-2, по АДРЕСА_2

Вирішено питання про судові витрати.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог (а.с.204-210).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду слід залишити без змін, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що сторони у справі є рідними братами, які з 1991 року ведуть спільну комерційну справу, пов»язану з торгівлею запасними частинами для автотранспортних засобів.

09 грудня 2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування, за умовами якого позивач передав у власність, а відповідач прийняв у власність належну дарувальникові на праві приватної власності 1/2 частину будівлі магазину літ. А-2, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 безоплатно, посвідчений державним нотаріусом Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Кравцовою А.І. та зареєстрований в реєстрі № 10-4153.

16 вересня 2009 року право власності на частину будівлі магазину літ. А-2, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 було зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі спірного договору дарування.

Як вбачаться із матеріалів справи, довіреністю від 24 жовтня 2008 року ОСОБА_2 уповноважив доньку позивача - ОСОБА_5 бути його повноважним представником в усіх органах та установах, стосовно питань пов'язаних із нерухомим майном, в тому числі і тих, які пов'язані із реєстраційними діями.

Із пам'ятки замовлення на інвентаризацію від 29 жовтня 2008 року, повідомлення №/46814 від 07 листопада 2008 року, повідомлення №В/47649 від 10 грудня 2008 року повідомлення №В/47851 від 18 грудня 2008 року КП «ДМБТІ» вбачається, що ОСОБА_5 діючи від імені ОСОБА_2 вчиняла підготовчі дії з метою укладення договору дарування частини будівлі магазину по АДРЕСА_2

В письмовій угоді, яка ОСОБА_2 була надіслана ОСОБА_3, відповідач у п. 2 письмової угоди зазначає умову про те, що ОСОБА_3 не претендує на 1/2 частину магазину по АДРЕСА_2, який на праві власності належить ОСОБА_2 і 1/2 частину якого він усно обіцяв переписати на ОСОБА_3

Судом також встановлено, що хоч і право власності на 1/2 частину будівлі магазину по АДРЕСА_2 за оспорюваним договором дарування було зареєстроване за відповідачем, останній фактично вказаною будівлею, або її частиною, не користується, підприємницької діяльності за зазначеною адресою фактично не здійснює, фактичної передачі будинку, або його частини, згідно умов договору дарування (зокрема передачі ключів) не відбулося. Доказів того, що ОСОБА_2 після укладання оспорюваного договору дарування почав здійснювати утримування та обслуговування спірної будівлі або її певної частини (сплачувати земельний податок, оплачувати комунальні послуги тощо) в судове засідання надано не було.

Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з вимогами ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Виходячи зі змісту ст. ст. 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов.

Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 18 червня 2014 року № 6-69цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для судів.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України).

У ч. 1 ст. 229 ЦК України розкривається також зміст помилки, яка може призвести до недійсності правочину. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений.

Так, помилка може виникнути внаслідок необачності або самовпевненості учасників правочину, невірного розуміння сторонами одна одної в ході переговорів, невірного тлумачення закону, дій третіх осіб тощо.

З роз'яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду Українивід 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що відповідно до ст. ст. 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Лише у разі встановлення всіх обставин передбачених нормами ч. 1 ст. 229 та ст. ст. 203 і 717 ЦК України у сукупності, вони вважаються правильно застосованими.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року (справа № 6-202цс15).

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених позовних вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм процесуального права, і дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_3 з урахуванням відсутності у останнього під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдарованого ОСОБА_2 й передачу його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, що є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі частини третьої статті 203 та статті 229 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, зокрема норм ст. 230 ЦК України, порушення норм процесуального права, зокрема вимог ст. 11 ЦПК України, підлягають відхиленню, оскільки сама по собі вказівка позивачем у позовній заяві конкретної норми закону не обмежує суд тільки цією нормою з огляду на підстави позову, пояснення позивача та доведені ним обставини.

Посилання в апеляційній скарзі про необхідність застосування строків позовної давності, є надуманими та не спростовують наведених судом першої інстанції мотивів, якими обгрунтовано рішення.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки; а згідно із ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами, а саме слід зауважити, що позивач вважав довіреність на імя ОСОБА_5 виданою ОСОБА_2 на виконання домовленостей, укладених між ними та строку дії довіреності до 24 жовтня 2011 року, яка відповідачем не була скасована, наявні підстави вважати, що дізнався про порушення свого права лише у 2011 році, а з позовом до суду звернувся у 2014 році, тобто в межах встановленого законом строку.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішення.

Відповідно положенням ст.212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 18 січня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Судді: М.Ю. Петешенкова

Л.А. Черненкова

З.М. Пономарь