Первомайський міськрайонний суд Харківської області
Справа № 632/967/16-ц
провадження № 2/632/439/16
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

"16" серпня 2016 р. м. Первомайський

Первомайський міськрайонний суд Харківської області у складі: судді Библів С.В., при секретарі Кузьменко М.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 27 квітня 2016 року звернувся до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_2 суму боргу за договором позики в розмірі 16800 грн., посилаючись на те, що у серпні 2015 року уклав з ОСОБА_2 договір позики згідно якого, передав їй грошові кошти в сумі 16800 грн. на термін 1 рік, який остання мала повертати частками по 1400 грн. щомісяця. Щомісячні платежі відповідачка не сплачувала, тому позивач вирішив достроково стягнути з неї всю суму заборгованості за рішенням суду. Крім того, позивач просить стягнути з відповідачки понесені судові витрати зі сплати судового збору.

Позивач в судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги, просив їх задовольнити і пояснив судові, що вказані гроші, але в сумі 12000 грн. передав відповідачці особисто 11.08.2015 року. Решта ж суми 4800 грн. це проценти за користування грошовими коштами.

Відповідачка в судовому засіданні повністю заперечувала проти заявлених вимог та просила у задоволенні позову відмовити. Послалася на те, що, дійсно, розписка була нею написана, проте, реальних грошових коштів від позивача не отримувала. Розписка була написана під впливом тяжкої обставини, зокрема, її дочка ОСОБА_2 працювала продавцем в магазині «Пластик-Фантастик», який належить ОСОБА_3 - дружині позивача. За відсутності дочки власниця магазину провела ревізію і нібито виявила недостачу товарно-матеріальних цінностей на зазначену суму, а потім разом із позивачем постійно переслідували телефонними дзвінками її та дочку, вимагаючи вказані гроші. З цього приводу вона була змушена 28.08.2015 року звернути до відділку міліції. 14.09.2015 року ОСОБА_4 також звернулася до міліції із заявою за фактом недостачі товарно-матеріальних цінностей, проте, на сьогодні перевірка ще не закінчена. Вважає, що з позивачем у справі в неї відсутні боргові правовідносини, оскільки розписка не містить інформацію про дату та умови отримання нею в борг грошей від ОСОБА_1, тобто зі змісту розписки не вбачається моменту передання грошей, а тому, договір позики не є укладеним і не тягне за собою відповідних правових наслідків.

Суд, заслухавши пояснення сторін, показання свідка, вивчивши позовну заяву, дослідивши та проаналізувавши письмові матеріали справи, встановив обставини та відповідні до них правовідносини.

Відповідно до ст.ст. 1046-1048 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

В постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року №6-63цс13 викладено наступну обов'язкову для врахування правову позицію: «Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки». Також, потрібно ретельно досліджувати текст самої розписки, оскільки не завжди сам текст розписки свідчить про факт отримання грошей.

Позивачем у справі на підтвердження укладення договору позики надано письмову розписку складену відповідачкою (а.с.5). З тексту розписки суд не вбачає моменту передання грошових коштів, що є обов'язковою умовою для того, щоб договір вважався укладеним. Крім того, в розписці не вказано порядку повернення грошових коштів та не визначено суми процентів. Зазначено лише, що борг в сумі 16800 грн. буде повертатися щомісячними платежами по 1400 грн., тобто з вказаних сум неможливо встановити окремо суму боргу та розміру процентів Так, сам ОСОБА_1 в своїх поясненнях вказав, що сума позики становила 12000 грн. Для суду стає незрозумілим чому ж тоді сума боргу у розписці становить 16800 грн., ще і враховуючи той факт, що позов про стягнення вказаної суми заявлено до закінчення строку дії договору і можливого стягнення процентів.

Також, судом з копії матеріалів кримінального провадження № 000020 Первомайського ВП ГУНП в Харківській області (а.с.29-38) за заявою ОСОБА_2 встановлено, що остання просила вжити заходів до ОСОБА_1, який вимагає від неї та її дочки ОСОБА_5 повернути гроші, які вони начебто позичили в нього. З висновку капітана міліції Сало О.А. від 26.09.2015 року вбачається, що за заявою ОСОБА_2 проведено перевірку, в ході якої виявлено, що розписка написана відповідачкою саме в результаті виявленої недостачі товарно-матеріальних цінностей (а.с.21).

Суд має зазначити, що на практиці трапляються випадки, коли боргова розписка видається не за наслідками одержання грошей у позику, а під впливом інших обставин, наприклад, працівником магазину у зв'язку з виявленням нестачі товарів на певну грошову суму у цього магазині, в якому особа працює продавцем, під психологічним тиском з боку підприємця - власника магазину, пише розписку, на суму нібито виявленої нестачі. Таким чином, є випадки написання подібних розписок не за наслідками отримання грошей у позику а під впливом інших обставин, зокрема, й вищенаведених. Так, відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч. 1 ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 21 постанови від 6 листопада 2009 року № 6 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

Наразі, під час розгляду справи у суді факту застосування будь-кого тиску на відповідачку з боку позивача на написання розписки не встановлено. Факт наявності недостачі товарно-матеріальних цінностей у продавця, що не має законних трудових правовідносин із дружиною позивача і не несе матеріальної відповідальність перед нею - ще перевіряється.

Таким чином, суд дійшов висновку, що розписка, надана відповідачкою позивачу про нібито наявну певну суму боргу не відповідає вимогам чинного законодавства, що пред'являється до договорів позики, а саме: розписка не містить посилання на момент передання грошових коштів, а умови надання та повернення коштів є суперечливими, зокрема, щодо суми наданої позики а також суми процентів, оскільки вони не збігаються з умовами, викладеними позивачем у своїх поясненнях.

Оскільки моменту передання грошей судом не встановлено, то договір позики вважається таким, що не укладений і юридичні наслідки між сторонами за ним не настають.

Враховуючи викладене, суд вважає позовні вимоги незаконними, необґрунтованими та таким, що задоволенню не підлягають. У відповідності до ст. 88 ЦПК України суд залишає всі понесені судові витрати за позивачем.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 84, 88, 174, 197, 209, 212, 214-215 ЦПК України, ст.ст. 203, 231, 610-638, 1046-1050 ЦК України, суд-

ВИРІШИВ :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики в розмірі 16800,00 грн. залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через Первомайський міськрайонний суд Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня отримання повного тексту рішення.

Суддя: С. В. Библів