У х в а л а

іменем україни

2 березня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Євтушенко О.І., Іваненко Ю.Г.,

Завгородньої І.М., Мартинюка В.І.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: Департамент праці та соціального захисту населення Полтавської обласної державної адміністрації, ОСОБА_5, про поділ майна подружжя, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Полтавської області від 23 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання спільною сумісною власністю подружжя автомобіля марки «VolkswagenPassat» та поділ майна подружжя.

Позовні вимоги ОСОБА_3 мотивувала тим, що із грудня

2013 року до серпня 2014 року перебувала із відповідачем у зареєстрованому шлюбі, за час якого ними було придбано автомобіль марки «Volkswagen Passat», державний номер НОМЕР_1, за 120 000 грн, який оформили на відповідача, а відтак - вказаний автомобіль є спільним сумісним майном подружжя, проте вони не можуть дійти згоди щодо його поділу, у зв'язку з чим, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_3 просила стягнути з відповідача на її користь 86 057 грн 58 коп., що становить Ѕ частину ринкової вартості спірного автомобіля.

Ухвалою Глобинського районного суду Полтавської області від 29 квітня 2015 року відповідно до заяви ОСОБА_3 залишено без розгляду позовні вимоги в частині визнання спірного автомобіля спільним майном подружжя.

Рішенням Глобинського районного суду Полтавської області від 14 травня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 грошову компенсацію вартості Ѕ частини автомобіля марки «Volkswagen Passat», державний номер НОМЕР_1, у розмірі 86 057 грн 58 коп.

Вирішено питання про судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 23 липня

2015 року рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 14 травня 2015 року змінено, зменшено розмір стягнутої з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 вартості Ѕ частини автомобіля до

20 583 грн 12 коп.

Вирішено питання про зменшення розміру судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення апеляційного суду Полтавської області від 23 липня 2015 року скасувати й залишити в силі рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 14 травня 2015 року, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи у повному обсязі позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції послався на те, що спірний автомобіль було придбано за спільні кошти сторін у період перебування їх у зареєстрованому шлюбі, тому він належить їм на праві спільної сумісної власності. До того ж даний транспортний засіб відповідачем реалізовано без згоди позивача, у зв'язку із чим із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 стягнуто Ѕ частину його вартості в сумі 86 057 грн 58 коп., виходячи із наявного в матеріалах справи висновку судової автотоварознавчої експертизи.

Змінюючи рішення суду першої інстанції та зменшуючи розмір грошової компенсації вартості Ѕ частини спірного автомобіля до 20 583 грн 12 коп., суд апеляційної інстанції виходив із того, що вказаний автомобіль було придбано сторонами у період перебування в зареєстрованому шлюбі за 41 166 грн 23 коп.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності.

Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За правилами ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У ч. 3 ст. 61 СК України зазначено, що якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Як роз'яснено у п.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі - постанова) від 21 грудня 2007 року № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно набутого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Крім того, згідно з п. 22 постанови вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість ураховується при поділі (п. 30 постанови).

Судом установлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 27 грудня 2013 року до 26 серпня 2014 року.

30 січня 2014 року ОСОБА_4 у зв'язку зі смертю свого діда -ОСОБА_7, звернувся до Департаменту праці та соціального захисту населення Полтавської обласної державної адміністрації із заявою про передачу йому у власність гуманітарного автомобіля марки «Volkswagen Passat», державний номер НОМЕР_1, 2001 року випуску, який 18 травня 2006 року у якості гуманітарної допомоги в порядку, встановленому Порядком забезпечення інвалідів автомобілями, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 19 липня 2006 року № 999, був переданий у користування його дідові ОСОБА_7 як інваліду третьої групи.

У подальшому, сплативши необхідні податки і збори за вищевказаний гуманітарний автомобіль у сумі 41 166 грн 23 коп., що підтверджується уніфікованою митною квитанцією серії КВ № 226417 від 27 лютого

2014 року, відповідач із дозволу Міністерства соціальної політики (наказ Міністерства соціальної політики від 18 квітня 2014 року № 230) зареєстрував за собою транспортний засіб у Семенівському ВРЕР.

25 липня 2014 року спірний автомобіль знято з обліку для реалізації, а станом на 21 січня 2015 року автомобіль зареєстровано за ОСОБА_5

Отже, правильним є висновок суду першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, про те, що спірний автомобіль є спільним сумісним майном сторін, оскільки придбаний ними за час перебування у зареєстрованому шлюбі за спільні кошти, та про те, що такий автомобіль вибув із володіння сторін без згоди позивача, а кошти від реалізації не було використано в інтересах сім'ї, що є підставою для стягнення з відповідача на користь позивача Ѕ частини вартості автомобіля.

Обґрунтованим також є висновок апеляційного суду щодо зміни рішення суду першої інстанції в частині визначення вартості спірного майна.

Такого висновку апеляційний суд дійшов виходячи із встановлених у справі обставин, зокрема з того, що розмір сплачених податків і зборів за перереєстрацію гуманітарного автомобіля, сплачених за спільні кошти подружжя, становить 41 166 грн 23 коп., а аналітичний висновок експерта від 28 березня 2015 року, за яким визначено орієнтовну середню ринкову вартість автомобіля вказаної марки, на підставі якого визначено вартість спірного майна судом першої інстанції, не є належним та допустимим доказом у справі.

Висновки апеляційного суду відповідають обставинам справи та ґрунтуються на доказах, яким надана правильна оцінка.

Під час вирішення спору апеляційним судом правильно визначено характер спірних правовідносин, правильно визначено норму права, яка регулює спірні правовідносини, та надано належну оцінку усім доказам, зібраним у справі.

Наведені у касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновку, що апеляційним судом при розгляді справи допущено порушення норм процесуального чи неправильне застосування норм матеріального права, які передбачені ст. ст. 338 - 341 ЦПК України як підстави для скасування рішення.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення апеляційного суду Полтавської області від 23 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик

Судді: О.І. Євтушенко

І.М. Завгородня

Ю.Г. Іваненко

В.І.Мартинюк