У х в а л а

іменем україни

9 березня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І., Закропивного О.В., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про захист прав споживача, визнання пункту договору недійсним, розірвання договору фінансового лізингу та стягнення суми за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» на рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 12 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 3 серпня 2015 року,

встановила:

У квітні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив визнати недійсним п.12.1 договору фінансового лізингу від 24 березня 2015 року з додатками; розірвати договір від 24 березня 2015 року, укладений між ним та товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АвтоФінанс» (далі - ТОВ «ЛК «АвтоФінанс»), та стягнути на його користь з відповідача кошти в сумі 25 тис. грн та судові витрати.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 24 березня 2015 року між ним та ТОВ «ЛК «АвтоФінанс» був укладений договір фінансового лізингу, предметом якого є автомобіль «Dongfend DF 244» вартістю 250 тис. грн. Вказував, що він, на виконання умов договору, сплатив на рахунок ТОВ «ЛК «АвтоФінанс» 25 тис. грн. Однак, згодом він дізнався, що вказана сума є адміністративним платежем і автомобіль йому не буде передано поки він знову частково не внесе оплату вартості автомобіля. На його думку, відповідач не надав йому достовірну інформацію щодо умов договору, ввів його в оману, а тому просив суд розірвати вказаний вище договір та стягнути з відповідача сплачені ним кошти.

Рішенням Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 12 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 3 серпня 2015 року, позов задоволено.

Визнано п. 12.1 договору фінансового лізингу № 001388 від 24 березня 2015 року з додатками, який укладений між ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» та ОСОБА_1, недійсним.

Договір фінансового лізингу № 001388 від 24 березня 2015 року з додатками, який укладений між ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» та ОСОБА_1, розірвано.

Стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» на користь ОСОБА_1 сплачені кошти в розмірі 25 тис. грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що умова договору фінансового лізингу з додатками від 24 березня 2015 року про те, що лізингоодержувач зобов'язується сплатити адміністративний платіж - першочерговий одноразовий платіж за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору (комісію за надання лізингового кредиту відсотковому розмірі від ціни предмета лізингу) є незаконною, оскільки він не є лізинговим платежем та не відноситься до витрат лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу, а тому п. 12.1 договору є несправедливим у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів».

Договір від 24 березня 2015 року слід розірвати, оскільки його зміст не відповідає ст. 203 ЦК України.

Проте повністю погодитись з таким висновком апеляційного суду не можна з наступних підстав.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до умов ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що відносини, які виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм, (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Згідно ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» договір лізингу має бути укладений в письмові формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу, строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу, розмір лізингових платежів та інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Судами установлено, що 24 березня 2015 року між ОСОБА_1 та ТОВ «ЛК «АвтоФінанс» було укладено договір фінансового лізингу, предметом якого є автомобіль «Dongfend DF 244». Вартість предмету договору фінансового лізингу від 24 березня 2015 року визначено у розмірі 9 090,91 доларів США, що в еквіваленті на час укладенні договору становило 250 тис. грн.

При цьому договором визначено, що перший платіж - це платіж, що складається з адміністративного платежу, авансового платежу, які сплачуються у відповідності до умов даного договору.

Судом установлено, що 24 березня 2015 року ОСОБА_1, під час укладення угоди, отримав примірник договору фінансового лізингу, додаток до нього та своїм підписом підтвердив те, що він уважно прочитав та зрозумів зміст договору та додатків до нього, умови договору та додатків йому зрозумілі і він вважає їх справедливими по відношенню до себе.

Відповідно до п. 17.2 вищевказаного договору його підписання є підтвердженням факту ознайомлення, розуміння сторонами його умов та згоди сторін з усіма визначеннями, умовами та змістом договору.

Згідно умов угоди ОСОБА_1 було сплачено на рахунок ТОВ «ЛК «АвтоФінанс» 25 тис. грн.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Суди попередніх інстанцій, всупереч ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України, зазначених положень закону не врахували, не дали належної оцінки тому факту, що позивач належним чином був ознайомлений з умовами договору при його підписанні, що засвідчив своїм підписом, тобто він був обізнаний в момент укладання оспореного договору про наявність таких платежів, як адміністративний, авансовий та лізинговий, які у подальшому слід сплатити, і погодився з такими умовами, а тому дійшовпередчасного висновку про визнання п. 12.1 договору фінансового лізингу недійсним та розірвання оспорюваного договору.

Крім того, суди не звернули уваги на те, що позивач одночасно заявив вимоги і про визнання договору недійсним, і про розірвання договору, що містить різні умови, підстави та наслідки, передбачені законом.

Отже, суду в силу п. 1 ч. 6 ст. 130 ЦПК України слід уточнити позовні вимоги.

Таким чином, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АвтоФінанс» задовольнити.

Рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 12 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 3 серпня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

О.В. Закропивний

В.А. Черненко