Провадження №2/263/68/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2016 року Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області у складі головуючого судді Томіліна О.М., при секретарі Кузнецовій І.Г., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3, третя особа орган опіки та піклування Жовтневої (Центральної) районної адміністрації Маріупольської міської ради, про визнання правочину недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом до відповідачів, вказавши, що вона перебуває з відповідачем ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі з жовтня 2011 року. 25.09.2011 року в них народився син ОСОБА_4. До та після укладення шлюбу вони разом з відповідачем та їхнім неповнолітнім сином ОСОБА_4 проживали у ІНФОРМАЦІЯ_1. У червні 2015 року вони виїхали з квартири до родичів, щоб зробити в ній ремонт, у липні 2015 року чоловік поїхав у відрядження та не повернувся, від знайомих їй стало відомо, що він мешкає в місті Дніпропетровську, а у серпні 2015 року їй стало відомо, що 09.06.2015 року чоловік без її згоди та врахування, що в квартирі проживає неповнолітня дитина, без дозволу органу опіки та піклування, продав належну йому квартиру ОСОБА_3 У звязку з тим, що даний правочин укладений всупереч вимогам діючого законодавства, просить визнати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 09.06.2015 року, недійсним.

Позивачка та її представник ОСОБА_5 у судове засідання надали заяву з проханням розглянути справу за їх відсутності, позовні вимоги підтримали повністю з викладених у позові підстав.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання надіслав заяву, у якій заперечував проти задоволення позову та пояснив, що квартиру продав через те, що нічим було сплачувати за комунальні послуги, гроші витратив. В подальшому направив до суду пояснення, в яких вказав, що підтримує сторону своєї дружини, просив провести судове засідання в його відсутність.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_6 у судове засідання надали заяви з проханням розглянути справу за їх відсутності, позовні вимоги не визнали, просили у задоволенні позову відмовити.

Представник органу опіки та піклування Жовтневої районної адміністрації Маріупольської міської ради у судове засідання не зявився, надіслали до суду заяву з проханням розглянути справу за їхньої відсутності на розсуд суду.

Суд, дослідивши надані у справі докази, встановив наступні обставини та відповідні ним правові відносини.

Судом встановлено, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 12.10.2011 року був укладений шлюб, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблений актовий запис № 913, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії 1-НО № 255987 від 12.10.2011 року.

Відповідно до свідоцтва про народження серії I-НО № 430208 від 12.10.2011 року позивачка ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 є батьками малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

09.06.2015 року між ОСОБА_2 (продавцем), власність якого на квартиру АДРЕСА_2 підтверджена свідоцтвом про право власності на житло, виданого Маріупольським держаним виробничим підприємством по ремонту та експлуатації житлового фонду «Житловик» за № 22711 від 25.07.1994 року; свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу ОСОБА_7 26.03.2014 року за № 119; договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу ОСОБА_7 27.03.2014 року за № 5133765, з одного боку, та ОСОБА_3 (покупцем), з другого боку, укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 в

м.Маріуполі, посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу ОСОБА_8, право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 09.06.2015 року за № 9963588, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 38771547 від 09.06.2015 року.

У довідці № 25-296 Жовтневого РВ у м. Маріуполі ГУ ДМС України в Донецькій області зазначено, що станом на 09.06.2015 року за адресою: АДРЕСА_4 зареєстрованих у тому числі неповнолітніх і малолітніх дітей немає.

23.09.2015 року ЖКП «Житло «Центр» відкритий особовий рахунок № 1150 на імя ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_4.

Згідно довідки ЖКП «Житло «Центр» № 1631 від 19.08.2015 року ОСОБА_2 був зареєстрований у ІНФОРМАЦІЯ_3 з 16.07.1996 року по 09.06.2015 року. Також вказано, що разом з ним у квартирі проживали дружина ОСОБА_1 та син ОСОБА_4, але будь-якого реального підтвердження цьому не надано.

Відповідно до довідки про отримання допомоги при народженні дитини від 03.09.2015 р. №27545 адресою позивачки зазначено АДРЕСА_5.

Згідно довідки № 11 від 25.08.2015 року ТОВ «Марсот» в особову картку працівника ОСОБА_1 за типовою формою первинного обліку № П-2 внесені відомості про те, що остання разом з чоловіком ОСОБА_2 та сином ОСОБА_4 проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4.

У картці профілактичних щеплень дитини ОСОБА_4 зазначена його адреса проживання як ІНФОРМАЦІЯ_5.

Але вищезазначені 3 документи стосуються періоду часу 2010-2013 рр. та не підтверджують факт проживання малолітньої дитини станом саме на час укладення спірного договору.

Вироком Першотравневого районного суду Донецької області від 16.01.2015 року, який набрав законної сили 16.02.2015 року, ОСОБА_2 засуджений за ч. 2 ст. 185 КК України до 2 років 2 місяців позбавлення волі.

Згідно відомостей з Олексіївської виправної колонії УДПТСУ в Харківській області за вих. № 4/12/7946/Кн від 19.10.2015 року ОСОБА_2 відбуває покарання у колонії з 15.10.2015 року.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України.

Так, відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

Нікчемний правочин є недійсним у силу прямої вказівки закону за фактом наявності певної умови (обставини). Натомість оспорюваний правочин ЦК України імперативно не визнає недійсним, допускаючи можливість визнання його таким у судовому порядку за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, якщо в результаті судового розгляду буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину у порядку, передбаченому процесуальним законом. При цьому оспорюваний правочин є вчиненим, породжує юридично значущі наслідки, обумовлені ним, й у силу презумпції правомірності правочину за статтею 204 ЦК України вважається правомірним, якщо не буде визнаний судом недійсним.

Таким чином, при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Однак місце проживання дитини за фактичним місцем проживання батьків не є безумовним, якщо суд установить інше постійне місце проживання дитини.

Статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов'язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов'язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Згідно з положеннями частин четвертої та п'ятої статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

За таких обставин вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлений позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Крім того, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (стаття 3 ЦК України). Відповідно до частин другої та третьої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Верховний Суд України за результатами розгляду справи №6-384цс15 прийняв постанову від 30 вересня 2015 року, в якій сформував правовий висновок про те, що власник майна, який є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбачені законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування.

З огляду на наведене, суд дійшов до висновку про відсутність передбачених законом підстав для визнання договору купівлі-продажу недійсним, оскільки при укладанні спірного договору право дитини ОСОБА_4 порушенні не були. Він не був зареєстрований і фактично не проживав у спірній квартирі, що підтверджується п.10 самого оспорюваного договору та довідкою міграційної служби. Окрім того, позивачка зареєстрована в житловому будинку разом зі своїми батьками у Першотравневому районі Донецької області, що підтверджується даними з її паспорту, що дозволяє її зареєструвати там й дитину у разі необхідності.

Таким чином, суд вважає, що нотаріусом при посвідченні спірного договору купівлі-продажу було вірно встановлено, що на момент посвідчення договору в квартирі, яка є предметом продажу, неповнолітні та малолітні діти не проживали, у зв'язку з чим згоди органу опіки та піклування на укладення оспорюваного договору не вимагалось.

Таким чином, суд не знаходить підстав для визнання укладеного правочину недійсним.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212, 214-215, 218 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3, третя особа орган опіки та піклування Жовтневої (Центральної) районної адміністрації Маріупольської міської ради, про визнання правочину недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Донецької області через Жовтневий районний суд протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Суддя О.М. Томілін