Справа № 204/4656/15-ц
Провадження № 2/204/131/16
КРАСНОГВАРДІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬК
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2016 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючої судді Дубіжанської Т.О.

при секретарі Сорокіній А.С.

за участю представника позивача ОСОБА_1

за участю представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпропетровську справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Златобанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

ВСТАНОВИВ:

В липні 2015 року ПАТ «Златобанк» від імені якого діє Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Златобанк» ОСОБА_4, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором, яким просив, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог від 27.05.2016 року, стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за Кредитним договором №437/13/Z від 26.09.2013 року в сумі 3 919 706, 36 грн., яка складається з: заборгованість за основним боргом (кредитом) в сумі 1 595 332, 66 грн., заборгованість за процентами в сумі 760 946, 09 грн., пені в розмірі 1 524 926, 36 грн., штрафу 1 000, 00 грн., 3% річних в розмірі 37 501, 25 грн.

В обґрунтування позову зазначив, що 26 вересня 2013 року між позивачем та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір №437/13/Z та додаток №1 до нього за умовами якого ОСОБА_6 отримала кредит в сумі 1 595 500 грн, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 24% річних, з кінцевою датою повернення кредиту не пізніше 25.09.2014 року. для забезпечення виконання Кредитного договору між позивачем та відповідачем було укладено договір поруки №437/13/Z/Р-1 від 30 вересня 2013 року, за умовами якого ОСОБА_6 та відповідач відповідають перед банком як солідарні боржники. У звязку з порушенням позичальником умов Кредитного договору, а саме неповерненням по закінченню терміну дії Кредитного договору та несплати у повному обсязі процентів за користування кредитними коштами, банк вимушений звернутися до суду.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, також надав суду заперечення, в яких зазначив, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 24 червня 2015 року стягнуто з ОСОБА_6 на корись позивача заборгованість за кредитним договором в розмірі 2 232 875 грн. 60 коп. Вважає, що стягнення одного й того ж боргу за кредитним договором з ОСОБА_6 та ОСОБА_5 призводить до фактичного подвоєння суми заборгованості, яка належить до виплати кредиторові. Крім того, відповідно до п. 2.1. кредитного договору кредитні кошти надаються позичальнику лише після укладання договору поруки. Між тим, кредитні кошти надані позичальнику в день укладання Кредитного договору 26 вересня 2013 року, а договір поруки укладений 30 вересня 2013 року, а тому він не є забезпеченням виконання зобовязання за кредитним договором, а у позивача відсутнє право вимагати погашення боргу з ОСОБА_5 Крім того, спірний договір поруки набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання боргових зобовязань та виконання зобовязань за цим договором поруки, у звязку з чим підлягають застосуванню норми частини четвертої ст. 559 ЦК України про припинення поруки. Також, сторони договору поруки сплутали поняття «Строк дії договору» та «строк припинення поруки», а з тексту договору не вбачається, чи охоплює строк дії договору строк припинення поруки, а відповідно до ст. 638 ЦК України договір поруки в частини строку його дії та в частині строку дії поруки є неукладеним. Що стосується вимог позивача про стягнення пені за період з 26.09.2014 року по 23.06.2016 року то має бути враховано строк позовної давності.

Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

У судовому засіданні встановлено, що 26 вересня 2013 року між ПАТ «Златобанк» та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір №437/13/Z умовами якого ОСОБА_6 отримала кредит в сумі 1 595 500 грн (п. 1.3 Договору), зі сплатою процентів за користування кредитом у вигляді фіксованої процентної ставки, яка встановлюється у розмірі - 24% річних (п. 1,5 Договору), з кінцевою датою повернення кредиту не пізніше 25.09.2014 року включно (п.1.4 Договору) (а.с. 5-14).

30 вересня 2013 року між ПАТ «Златобанк» та ОСОБА_5 було укладено Договір поруки №437/13/Z/Р-1 згідно п. 1.1 Договору поруки поручитель поручається перед кредитором та зобовязується відповідати за повне та своєчасне виконання ОСОБА_6 своїх боргових зобовязань перед позивачем за Кредитним договором, в повному обсязі таких зобовязань (а.с. 16-23).

Пунктом 1.2. Договору поруки передбачена солідарна відповідальність ОСОБА_5 та ОСОБА_6 перед банком.

Також, судом встановлено, що заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 24 червня 2015 року в справі № 759/5093/15-ц за позовом ПАТ «Златобанк» до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором, яке набрало законної сили 13.08.2015 року, стягнуто з ОСОБА_6 на користь позивача заборгованість за кредитним договором №437/13/Z в розмірі 2 232 875 грн. 60 коп. (а.с. 56).

Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Одним з основних принципів цивільного судочинства є диспозитивність процесу.

Так, відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Як вбачається з Листа № 5 ВСУ від 01.02.2015 року «Аналіз судової практики застосування судами законодавства, яке регулює іпотеку як заставу нерухомого майна» суди повинні мати на увазі, що наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум шляхом звернення стягнення на передане боржником в іпотеку нерухоме майно (постанова Верховного Суду України від 4 вересня 2013 р. у справі N 6-73цс13). Разом із тим задоволення подібних позовних вимог можливе лише у разі, коли суду надані беззаперечні докази того, що попередні заходи не призвели до належного виконання зобов'язання.

Між тим, представником позивача не надано суду жодного доказу на підтвердження відсутності факту стягнення суми боргу, визначеної рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 24 червня 2015 року з ОСОБА_6, що фактично унеможливлює вирішення питання щодо існування боргу на момент розгляду справи судом та розрахунку її розміру.

Крім того, суд звертає увагу, що ч. 1 ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до вимог ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняються виконанням, проведеним належним чином. Загальні умови виконання зобов'язання зазначені у ст. 526 цього Кодексу.

За правилами ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, божник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Як вбачається з п. 6.1 Договору поруки, цей Договір поруки набирає чинності з моменту його підписання Сторонами і діє до повного виконання Боргових Зобовязань та виконання зобовязань за цим Договором Поруки.

Пунктом 6.2 Договору поруки визначено, що порука за цим Договором припиняється після спливу 3 років з настання Кінцевої дати повернення Кредиту, але не пізніше повного виконання Боргових зобовязань та виконання зобовязань за цим Договором поруки.

Згідно зі ст. 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Тобто, п. 6.2 Договору поруки містить лише посилання на термін дії договору, оскільки повязує припинення поруки з повним виконанням Боргових зобовязань та виконанням зобовязань за цим Договором поруки.

Крім того, умови зазначеного пункту Договору поруки знаходяться в безпосередньому звязку з умовами п. 6.1. Договору поруки, який також визначає строк дії Договору до повного виконання Боргових Зобовязань та виконання зобовязань за цим Договором Поруки.

Згідно з ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Як роз'яснено у п. 24 постанови № 5 Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року, відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобов'язання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобов'язань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам ст. 252 ЦК України. При вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно зі ст. 526 ЦК зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі.

Таким чином, оскільки згідно Договору поруки він діє до повного виконання Боргових Зобовязань та виконання зобовязань за цим Договором Поруки, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Судом встановлено, що згідно п. 1.4 Кредитного договору №437/13/Z кінцева дата повернення кредиту: не пізніше 25 вересня 2014 року, то й відповідно шестимісячний строк, в який позивач може предявити вимогу до відповідача має рахуватися саме з цієї дати та закінчується 25 березня 2015 року.

Оскільки позивач звернувся до суду з позовом до відповідача 09.07.2015 року, то порука за Договором №437/13/Z/Р-130 вересня 2013 року є припиненою, у звязку з чим в задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Оскільки, позивачу у задоволенні позову відмовлено, суд вважає, що не має підстав для повернення позивачу судових витрат

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 252, 526, 554, 559, 599, 610, 1048-1054 ЦК України, ст. ст. 10, 57-61, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Златобанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Т.О. Дубіжанська