Ухвала

іменем україни

17 серпня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Іваненко Ю.Г., Кафідової О.В., Савченко В.О.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - Третя харківська державна нотаріальна контора, про визначення недійсним свідоцтва про право на спадщину, за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 24 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 31 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним позовом, мотивуючи його тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер батько позивача ОСОБА_7, після смерті якого відкрилась спадщина у вигляді квартири АДРЕСА_1.

Після смерті батька позивач була єдиною спадкоємицею за законом першої черги, однак про його смерть відповідач, який є рідним братом померлого, її не повідомив, хоча знав засоби зв'язку з позивачем та її місцезнаходження, тобто умисно приховав вказану інформацію.

Позивач є громадянкою Республіки Білорусь, де народилася та проживає у м. Мінську, тісних стосунків з батьком не підтримувала, не проживала разом з ним з семи років. У грудні 1974 року шлюб між батьками було розірвано, однак позивач підтримувала стосунки у телефонному режимі з батьками ОСОБА_7, які померли раніше та його братом - відповідачем ОСОБА_5

Вказує на те, що про смерть батька дізналася у серпні 2015 року випадково з Інтернету та уповноважила представника ОСОБА_6, здійснити всі дії, пов'язанні з оформленням спадщини, однак при зверненні до Третьої харківської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини дізналась про отримання відповідачем свідоцтва про право на спадщину на вказане вище спадкове майно.

Вважає причину пропуску позивачем строку на прийняття спадщини поважною та як на підставу визнання недійсним зазначеного свідоцтва посилається на вимоги ст. 1301 ЦК України.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 24 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 31 березня 2016 року, в задоволенні позовної заяви ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - Третя харківська державна нотаріальна контора, про визначення недійсним свідоцтва про право на спадщину відмовлено повністю.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6 просить скасувати судові рішення, ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача у справі, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій виходили з відсутності підстав для висновку про поважність пропуску позивачем встановленого законом строку для прийняття спадщини, а відтак, відсутності підстави для визнання недійсним отриманого відповідачем свідоцтва про право на спадщину за законом на вказану вище квартиру.

Доводи касаційної скарги про те, що велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємця (Республіка Білорусь) і місцем знаходження спадкового майна (Україна) є поважною причиною пропуску, строку не знайшли свого підтвердження.

Так, за загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини ( частина перша статті 1269 ЦК України).

Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов'язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про смерть спадкодавця, то правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні.

Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду України від 26 вересня 2012 року у справі № 6-85цс12, від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1486цс15.

Отже, висновок судів попередніх інстанцій про те, що причина пропуску строку для прийняття спадщини не може бути визнана поважною, оскільки саме по собі незнання про смерть спадкодавця та велика відстань між місцем проживання спадкодавця та спадкоємця без установлення інших об'єктивних, непереборних, істотних труднощів на вчинення дій щодо прийняття спадщини не свідчить про поважність пропуску зазначеного строку.

Такий висновок узгоджується з нормами, викладеними в статтях 1222, 1220, 1269, 1270, 1272 ЦК України, якими регулюються питання порядку прийняття спадщини.

З огляду на вищевикладене, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 24 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 31 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Ю.Г. Іваненко О.В. Кафідова В.О. Савченко