Придніпровський районний суд м.Черкаси
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 711/5545/16-ц

Провадження 4-с/711/67/16

01 серпня 2016 року м.Черкаси

Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого: судді Смоляра А.О.

при секретарі: Бак М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2, треті особи ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на дії та бездіяльність Центрального відділу державної виконавчої служби Черкаського міського управління юстиції України, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2, треті особи ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулася до суду зі скаргою на дії державного виконавця Центрального відділу Державної виконавчої служби Черкаського міського управління юстиції, в якій поставила питання про визнання дій та бездіяльності державного виконавця Центрального ДВС черкаського міського відділу юстиції неправомірними.

У скарзі вказує, що в провадженні Центрального ВДВС з 25.01.2016 року знаходиться виконавчі провадження згідно виконавчих листів № 2314/9019/12, виданих Придніпровським районним судом м. Черкаси від 12.02.2015 р. про виселення осіб ОСОБА_2, ОСОБА_3, неповнолітної ОСОБА_4

19.02.2016 р. було здійснено вихід державного виконавця до житлового приміщення вище зазначених осіб - боржників.

Але до 19.02.2016 р. жодної постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження, про надання строку на добровільне виконання органом державної виконавчої влади надіслано боржникам не було, що є грубим порушенням прав сторін виконавчого провадження, однак вихід здійснювався з представниками стягувача про що зазначено в ОСОБА_6 державного виконавця 19.02.16, тобто стягував був повідомлений про хід виконавчого провадження.

03.03.2016 р. представником ОСОБА_2П до Начальника відповідного ВДВС подано Заяву з вимогою здійснення перевірки виконавчій проваджень у порядку ст. 83 ЗУ «Про виконавче провадження» щодо виселення та повернення виконавчих листів стягувачу без виконання з урахуванням встановленої заборони на звернення стягнення на іпотечне майно боржника (копія Заяви від 03.03.2016 р.).

Жодних дій щодо захисту прав боржників начальником ВДВС та його підлеглими здійснено не було, не зважаючи на безліч рішень судів не на користь ДВС щодо визнання таких дій при виселення неправомірними.

23.05.2016 року ОСОБА_2 у відділенні «Укрпошти» було отримано Вимогу державного виконавця від 19.05.2016 № 08-01-36/17378 про виселення до 26.05.2016 р. (копія Вимоги ).

01.06.2016 року ОСОБА_2 у відділенні «Укрпошти» було отримано вимогу державного виконавця від 01.06.2016 року за № 08-01-36/19901 про виселення до 10.06.2016 року.

08.06.2016 року ОСОБА_2 виселилась у добровільному порядку про що повідомила Центральний відділ ДВС, виконавши чергові вимоги державного виконавця від 01.06.2016 року.

Вважає дії та бездіяльність державного виконавця неправомірними, посилаючись на те, що 07.06.2014 року вступив в силу ЗУ « Про мораторій на стягнення майна громадян України , наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» № 1304 - VI від 03 06.2014 року, яким чітко встановлена заборона на вчинення будь-яких дій щодо звернення стягнення на майно яке було надано як забезпечення валютного кредиту, що стосується вище зазначених виконавчих проваджень та виконання щодо виселення вище зазначених осіб - боржників.

Не зважаючи на те, що 09.06.2016 року письмово до ВДВС було подано заяву з проханням здійснити подання державного виконавця щодо виправлення помилок у виконавчих листах, державний виконавець продовжує здійснювати незаконні дії шляхом надіслання вимог державного виконавця від 14.06.2016 року з вимогою надати доступ до власного помешкання скаржника стверджує, що такі дії здійснює у звязку зі складеним актом від 10.06.2016 року про не виконання боржником рішення про виселення в самостійному порядку та у вимозі попереджає про заплановані та невідомо які дії на 21.06.2016 року щодо виселення, яке вже відбулось 08.06.2016 року.

Тому, просить суд визнати дії державних виконавців Центрального відділу ДВС неправомірними та незаконними.

В судовому засіданні представник скаржника свою скаргу підтримала, та просила суд визнати дії державного виконавця незаконними з підстав наведених у скарзі, зокрема просила визнати дії та бездіяльність державного виконавця в період з 19.02.2016 до 25.07.2016 року, що стосується виконавчого провадження щодо виселення боржників згідно виконавчих листів № 2314/9019/12, вказуючи в основному на те, що державні виконавці продовжують виконувати рішення суду щодо виселення скаржників з квартири, не дивлячись на те, що 07.06.2014 року вступив в силу ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», направляючи її довірителю різного роду вимоги, а також відмову в наданні документів, які є у виконавчому провадженні.

Державний виконавець в судовому засіданні пояснив, що на його думку доводи скарги надумані, а дії державного виконавця щодо виконання вищевказаного виконавчого документа такими, що вчинені на підставах, в межах повноважень, у порядок та у спосіб, визначений Законом України «Про виконавче провадження», тому підстави для задоволення скарги відсутні. В наданні документів вони не відмовляють і фактично ні довіритель, ні самі скаржники не зверталися до них з відповідними заявами, а ті заяви , які поступили 08.07.2016, 25.07.2016 року по них будуть надані відповідні відповіді у встановлений законом строк.

Представник ПАТ КБ «Приватбанк» в судовому засіданні пояснив, що дія Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" не поширюється на виконання вказаного вище рішення суду, оскільки воно передбачає і стосується виключно виселення.

Заслухавши сторони, дослідивши наявні матеріали, суд вважає що скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Судові рішення, відповідно до ст. 124 Конституції України, є обов'язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до ст. 2 ЗУ «Про виконавче провадження» - примусове виконання рішень в Україні покладається на Державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до Закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у самостійному порядку, визначає Закон України «Про виконавче провадження».

Законом України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених Законом України «Про виконавче провадження», а державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії; здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Відповідно до вимог ст. 11 ЗУ «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний розглядати заяви сторін та інших учасників виконавчого провадження і їхні клопотання.

Законом України "Про виконавче провадження", зокрема ч. 1 ст. 11, ч. 7 ст. 12, визначено, що державний виконавець зобов'язаний вживати передбачені цим Законом заходи примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, а особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов'язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій.

Разом з цим 7 червня 2014 р. набув чинності Закон України від 3 червня 2014 р. № 1304-VII, згідно з п. 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно.

Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (п. 2 ч. 1 ст. 263 ЦК України), що повною мірою відповідає лексичному значенню відповідного слова, яке розкривається в тлумачному словнику української мови.

Отже, мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільнення від його виконання. Відтак установлений Законом України від 3 червня 2014 p. № 1304-VII мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Крім того, згідно з п. 4 Закону України від 3 червня 2014 p. № 1304-VII протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону.

Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України від 3 червня 2014 p. № 1304-VII не підлягає виконанню.

Закон України від 3 червня 2014 p. № 1304-VII не є підставою для відмови в захисті порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів кредиторів.

В судовому засіданні достовірно встановлено, що заочним рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 21 січня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 04 жовтня 2013 року, позовні вимоги задоволено та виселено ОСОБА_7, ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 зі зняттям з реєстраційного обліку у відділі у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб УМВС України м. Черкаси.

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 04.06.2013 року було внесено виправлення у вище вказане рішення в частині написання по-батькові відповідачки ОСОБА_4

Рішення Придніпровського районного суду м.Черкаси від 21.01.2013 року набрало законної сили 04.10.2013 року. Строк предявлення виконавчих листів до виконання до 05.10.2015 року.

08.08.2014 року Придніпровським районним судом Черкаси були видані виконавчі листи за вказаним вище рішенням суду. Однак, виконавчі листи містили описку, що перешкоджало їх виконанню.

Постановами від 12.11.2014 року вказані виконавчі листи були повернуті стягувачеві у звязку з його заявою про їх повернення, та 24.11.2014 року стягувач звернувся до суду з заявою про виправлення описки у виконавчих документах від 08.08.2014 року.

Ухвалою Придніпровського районного суду від 12.12.2014 року заяву про виправлення описки у виконавчих листах було задоволено.

02.02.2015 року представник стягувача звернувся до суду із заявою про видачу виконавчих листів, які було видано судом 12.02.2015 року, тобто вже після закінчення строку предявлення їх до виконання.

Ухвалою Придніпровського районного суду від 17.06.2015 року у справі за заявою ПАТ КБ» Приватбанк» було поновлено строк предявлення виконавчих листів до виконання.

Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 25.11.2015 року вказана вище ухвала суду була залишена без змін.

Таким чином, 20.01.2016 на адресу Центрального відділу ДВС надійшли заяви стягувача про відкриття виконавчих проваджень з виконання виконавчих листів Придніпровського районного суду м. Черкаси № 2314/9019/12 про виселення ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_7 з квартири АДРЕСА_2 . зі зняттям з реєстраційного обліку у відділі у справах громадянства, іміграції та реєстрації фізичних осіб УМВС України м. Черкаси.

25.01.2016 державним виконавцем Центрального ДВС ОСОБА_8, керуючись ст.ст. 17, 19, 20, 25 Закону України «Про виконавче провадження», прийнято виконавчий документ до виконання, про що винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 49925821. Цього ж дня копію постанови про відкриття виконавчого провадження направлено боржнику за вих. № 792 до виконання. Проте конверт повернено на адресу Центрального відділу ДВС м. Черкаси ГТУЮ у Черкаській області за закінченням терміну зберігання.

Та по вказаному виконавчому провадженні державним виконавцем проводились відповідні виконавчі дії, направлені на виконання рішення суду. Вважаючи такі дії виконавця в період з моменту відкриття провадження до 01.06.2016 року не законними представником скаржника ОСОБА_1 були оскаржені дії державного виконавця та 07.06.2016 року Придніпровським районним судом м. Черкаси в задоволенні скарги було відмовлено.

08.06.2016 року ОСОБА_2 звернулась до виконавця з заявою про те, що вона та інші члени її сімї добровільно виконали вимогу державного виконавця, щодо виселення з квартири. З метою перевірки дійсного виселення скаржника та інших осіб, державним виконавцем з метою складання відповідного акту було направлено вимогу про перевірку дійсності факту виселення та про необхідність надання доступу до житла 21.06.2016 року.

В цей же день державним виконавцем були складені відповідні акти про виселення скаржника та інших осіб, акт опису та арешту майна, яке знаходилося в квартирі, та акт про те, що було складено акт опису та арешту майна, що знаходилось в квартирі.

Такі дії державного виконавця, на думку суду є законними. Що ж стосується вимог скаржника та її довірительки про надання актів, які були складені державним виконавцем 21.06.2016 року, відповідно до заяви від 08.07.2016 року, яка зареєстрована в Центральному відділі ДВС 11.07.2016 року, то суд вважає, що така відмова є не законною. Що стосується інших документів, що перераховані у вказаній заяві, зокрема постанови про виконання рішення суду про виселення та інші, складання, яких нічим не передбачено, та їх існування взагалі не може бути, то суд вважає їх такими, що не підлягають до задоволення.

Що стосується вимоги представника скаржника ОСОБА_1, які зареєстровані у виконавчій службі 25.07.2016 року, то вони є передчасними, неконкретизовані та по них фактично ще не наступив час для виконання чи надання відповідної відповіді, а тому в цій частині скарга також не підлягає до задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст. 124 Конституції України, ст..ст. 2,,11, 12, 25,47 ЗУ «Про виконавче провадження», ст. 10, 387, 388 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 задоволити частково.

Визнати бездіяльність державного виконавця в не наданні акту опису і арешту майна від 21.06.2016 року; акту державного виконавця про примусове виселення від 21.06.2016 року ОСОБА_2 та інших осіб та акту державного виконавця від 21.06.2016 року про складання акту опису арешту на майно, відповідно до заяви ОСОБА_2 від 11.07.2016 року та зобовязати видати вказані документи.

В іншій частині в задоволенні скарги відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до апеляційного суду Черкаської області через Придніпровський районний суд м. Черкаси шляхом подачі в 5-денний строк з дня винесення ухвали апеляційної скарги.

Головуючий: ОСОБА_6