Справа № 354/504/14-ц
Провадження № 22-ц/779/286/2016
Головуючий у 1 інстанції Гандзюк Д.М.
Суддя-доповідач Меленко О.Є.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Меленко О.Є.

суддів Васильковського В.М., Девляшевського В.А.

секретаря Яковин М.Я.

з участю представників: ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та відшкодування матеріальної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Яремчанського міського суду від 02 грудня 2015 року,-

в с т а н о в и л а :

В липні 2014 року ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та відшкодування матеріальної шкоди. Свої вимоги обґрунтував тим, що є власником земельної ділянки площею 0.2144 га для ведення особистого селянського господарства в с. Микуличин, урочище «Хижки».

Відповідач ОСОБА_5 ще в 2011 році самовільно зайняла частину його земельної ділянки площею 0.01 га. шляхом встановлення на ній дерев'яної огорожі. За вказане правопорушення ОСОБА_5 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ст.53-1 КУпАП. Однак звільнити самовільно зайняту частину земельної ділянки, відповідач відмовляється.

У зв'язку з цим ОСОБА_4 просив ухвалити рішення, яким зобов'язати відповідача не чинити йому перешкоди у користуванні його земельною ділянкою, звільнити частину самовільно захопленої ділянки, привести земельну ділянку в приданий до використання стан, та стягнути заподіяну матеріальну шкоду в розмірі 232,23 грн.

Рішенням Яремчанського міського суду від 02 грудня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про зобов'язання ОСОБА_5 усунути перешкоди в користуванні належною ОСОБА_4 земельною ділянкою площею 0.2144 га, яка призначена для ведення особистого селянського господарства і розташована в урочищі Хижки в с. Микуличин, Яремчанської міської ради Івано-Франківської області шляхом зняття дерев'яної огорожі, звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки площею 0.01 га, привести вказану ділянку в придатний до використання стан та стягнення 232 грн. 23 коп. матеріальної шкоди і 1987 грн.20 коп. судових витрат - відмовлено.

На дане рішення ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неправильне застосування судом норма матеріального права.

Зазначає, що починаючи з 2011 року відповідач самовільно захопила частину його земельної ділянки 0.01 га та встановила на ній дерев'яну огорожу. Факт самовільного зайняття частини земельної ділянки було встановлено державним інспектором з контролю за використанням земель управління держкомзему у Івано-Франківській області від 01.06.2011 року під час перевірки дотримання вимог земельного законодавства. За результатами вказаної перевірки відповідача ОСОБА_5 притягнуто адміністративної відповідальності за ст.53-1 КУпАП. Вимоги припису відповідач так і не виконала, самовільно зайняту земельну ділянку не звільнила.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції не взяв до уваги п.36 постанови ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику в справа про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року, зокрема те, що позовна давність не поширюється на вимоги власника чи іншого володільця про усунення перешкод у здійсненні ним права користування чи розпорядження своїм майном. Оскільки в даному випадку йде мова про триваюче правопорушення.

З цих підстав, рішення суду першої інстанції, апелянт просив скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

В судовому засіданні представник ОСОБА_4 доводи апеляційної скарги підтримав, просив про її задоволення.

Представник ОСОБА_5 доводів скарги не визнав, рішення суду першої інстанції вважає законним та обгрунтованим.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково, виходячи з наступного.

Виходячи з вимог ст. ст.10, 60 ЦПК кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ст.59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Крім того, враховуючи вищезазначені вимоги ст. 60 ЦПК та виходячи з принципу змагальності незалежно від того, доводить відповідач відсутність фактів підстави позову чи ні, загальне правило розподілу доказових обов'язків залишається незмінним, і тягар доказування не переходить від однієї сторони до іншої, і підставу позову повинен довести саме позивач.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, позивач є власником земельної ділянки площею 0.2144 га для ведення особистого селянського господарства в с. Микуличин, урочище «Хижки». Право власності позивача підтверджено державним актом серії НОМЕР_1 від 22 грудня 2008 року.

З матеріалів справи також вбачається, що земельна ділянка позивачу було відведена в натурі з встановленням меж у квітні 2008 року (на стадії виготовлення проекту землеустрою, а.с. 86). Повторно зовнішні межі земельної ділянки ОСОБА_4 виносилися в натуру за його заявою 1.06.2011 року (а.с. 129), при цьому було встановлено факт самовільного зайняття ОСОБА_5 частини земельної ділянки ( площею 0.01 га), про що держаним інспектором з контролю за використанням та охороною земель складено відповідний акт ( а.с. 8).

На підставі матеріалі справи, зокрема листа головного управління держкомзему в Івано-Франківській області від 28.07.2011 року (а.с.7), акту перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 01.06.2011 року (а.с.8), протоколу про адміністративне правопорушення (а.с.9), постанови про накладення адміністративне стягнення (а.с.10), припису від 01.06.2011 року, судом першої інстанції вірно було встановлено факт самовільного зайняття ОСОБА_5 частини земельної ділянки позивача площею 0.01 га шляхом встановлення дерев'яної огорожі.

Зазначених висновків суду ОСОБА_5 не оспорювала.

В матеріалах справи є також дані про те, що під час повторних перевірок було встановлено, що позивач не виконала приписи від 06.01.2011 року та не звільнила самовільно зайняту земельну ділянку.

Згідно розрахунку, що надавався позивачем, року розмір шкоди заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки станом на 2011 рік становив 232,23 грн.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, виходив з того, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду з позовом.

Однак повністю погодитись з таким висновком суду колегія суддів Апеляційного суду не може, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 90 ЗК України порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Відповідно до ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.

Відповідно до вимог ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ст. 319 ЦК України).

Право на судовий захист та його спосіб передбачено ст. 16 ЦК України, і зокрема ст. 391 цього ж Кодексу, відповідно до яких власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до п. 36 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» за змістом статті 391 ЦК України позовна давність не поширюється на вимоги власника чи іншого володільця про усунення перешкод у здійсненні ним права користування чи розпорядження своїм майном, що не пов'язані з позбавленням володіння, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі. У зв'язку із цим тривалість порушення права не перешкоджає задоволенню такої вимоги судом.

Оскільки судом встановлено, а матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_5 самовільно зайняла частину земельної ділянки позивача і не звільнила її і на даний час, то правопорушення має триваючий характер.

Оскільки права власника земельної ділянки ОСОБА_4 порушені, то колегія суддів приходить до висновку про задоволення його вимог в частині, що стосується усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та приведення її у придатний до використання стан.

Що стосується вимог ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної шкоди, то суд першої інстанції такі прийшов до обґрунтованого висновку про те, що такі не підлягають задоволенню, виходячи з вимог ст. 257, 268 ЦК України та поданої відповідачем заяви про застосування позовної давності.

Розглянувши справу в межах заявленого позову та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення скарги у зв'язку із неправильним застосуванням судом першої інстанції норм матеріального права. Тому рішення суду першої інстанції в частині вимог про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, підлягає до скасування, з ухвалення в цій частині нового рішення про задоволення вимог.

Відповідно до задоволення частини позовних вимог ОСОБА_4 та відповідно до приписів ст. 88 ЦПК України, колегією суддів ухвалюється також рішення в частині розподілу судових витрат між сторонами.

На підставі вищенаведеного та ст..ст. 90, 152 ЗК України, 391 ЦК України, 88 ЦПК України, керуючись ст. ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Яремчанського міського суду від 02 грудня 2015 року в частині вимог про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та стягнення судових витрат скасувати, та ухвалити в цих частинах нове рішення.

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою задовольнити.

Зобов'язати ОСОБА_5 усунути перешкоди в користуванні належною ОСОБА_4 земельною ділянкою площею 0.2144 га, яка призначена для ведення особистого селянського господарства і розташована в урочищі Хижки в с. Микуличин, Яремчанської міської ради Івано-Франківської області шляхом зняття дерев'яної огорожі, звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки площею 0.01 га, та зобов'язати ОСОБА_5 привести вказану ділянку в придатний до використання стан.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 243 грн. 60 коп. витрат по сплаті судового збору та 1000 гривень витрат на юридичну допомогу.

В решті рішення Яремчанського міського суду від 02 грудня 2015 року залишити без зміни.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий О.Є. Меленко

Судді В.М. Васильковський

В.А. Девляшевський