Справа № 539/1662/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2016 року Лубенський міськрайонний суд

Полтавської області

В складі: головуючого судді - Даценка В. М.

при секретарі - Ануфрієвій Н.М.,

з участю представника позивача - ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2, його представника - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Лубнах цивільну справу за позовом Лубенської міської ради до ОСОБА_2 про стягнення збитків, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач, Лубенська міська рада, звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення 121 929 грн 89 коп. збитків за користування земельною ділянкою площею 0,0596 га по АДРЕСА_1 без правовстановлюючих документів за період з 01.06.2013 року по 16.03.2016 року.

У позові вказала, що відповідно до договору купівлі-продажу від 22.10.2004 року відповідач набув право власності на нежитлову будівлю (безалкогольний цех «Е» загальною площею 246,8 м2 та гараж «П», що становить 19/100). За клопотанням відповідача рішенням позивача від 10.12.2004 року йому були передані в оренду земельні ділянки за адресою: АДРЕСА_2, площею 0,0072 га за цільовим призначенням - землі гаражного будівництва, площею 0,0764 га за цільовим призначенням - землі комерційного використання терміном на 5 років.

Рішенням Лубенської міської ради від 17.12.2009 року поновлено договори оренди землі на 5 років. Цим же рішенням відповідача зобов'язано в місячний термін укласти з міською радою договір на оренду землі.

За заявою відповідача рішенням ради від 11.04.2014 року у відповідача вилучено частину земельної ділянки по АДРЕСА_2, площею 0,024 га. Відтак в користування відповідача перебували земельні ділянки за адресою: АДРЕСА_2, площею 0,0072 га за цільовим призначенням - землі гаражного будівництва, площею 0,0524 га за цільовим призначенням - землі комерційного використання.

З 01.01.2015 року ставки річної орендної плати на земельну ділянку для обслуговування приміщень змінено на 7 %, для обслуговування індивідуального гаража - 3 %.

Відповідно до ЗК України, Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженого Постановою КМ України від 19.04.1993 року № 284, рада просить стягнути з відповідача в межах строку позовної давності 121 929 грн 89 коп. збитків.

В судовому засіданні позивач на задоволенні позовних вимог наполягає.

Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив. Зазначив, що дійсно до 2009 року використовував земельну ділянку під своїми приміщеннями, площею 0,0072 га та 0,0764 га, однак через те, що ціна орендної плати значно збільшилася вирішив взяти в оренду лише половину цієї земельної ділянки. Відповідач неодноразово звертався до міськради щодо зменшення його земельної ділянки, однак рішення з цього питання остаточно не прийнято, натомість міськрада примушує його до укладання договору оренди земельної ділянки в попередньому розмірі.

Заслухавши сторін, з'ясувавши обставини справи, дослідивши докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що за договором купівлі-продажу від 22.10.2004 року ОСОБА_2 набув право власності на нежитлову будівлю (безалкогольний цех «Е» загальною площею 246,8 м2 та гараж «П», що становить 19/100).

Рішенням позивача від 10.12.2004 року відповідачу були передані в оренду земельні ділянки за адресою: АДРЕСА_2, площею 0,0072 га за цільовим призначенням - землі гаражного будівництва, площею 0,0764 га за цільовим призначенням - землі комерційного використання терміном на 5 років.

26.11.2009 року ОСОБА_2 звернувся до відповідача щодо укладання договору оренди земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2, в зв'язку з закінченням 30.12.2009 року попереднього договору.

Рішенням Лубенської міської ради від 17.12.2009 року в зв'язку з закінченням терміну дії договору оренди, поданого клопотання вирішено поновити договір оренди терміном на 5 років ОСОБА_2 на земельну ділянку несільськогосподарського призначення по АДРЕСА_2, загальною площею 0,0836 га.

При цьому судом встановлено, що після прийняття рішення від 17.12.2009 року договір оренди позивач та відповідач не підписали через те, що сторони не змогли досягти згоди щодо розміру земельної ділянки.

17.02.2010 року, 13.04.2011 року відповідач звертався до позивача з заявами про укладення договору оренди, в яких прохав виключити із загальної площі орендованої земельної ділянки ту частину, яка ним не використовується.

12.12.2011 року відповідач звернувся до позивача про надання дозволу на виготовлення технічної документації земельної ділянки площею 344 м2 за адресою: АДРЕСА_2.

Відповідно до листа начальника відділу Держкомзему у м.Лубни Полтавської області від 14.02.2012 року № 53 заяви ОСОБА_2 від 12.12.2011 року та від 04.01.2012 року були розглянуті 10.02.2012 року на засіданні депутатської комісії, де одноголосно прийняте рішення: укласти договір оренди на земельну ділянку по АДРЕСА_2, площею 0,0836 га, сплатити всі борги, після чого розглянути повторно звернення про вилучення частини земельної ділянки.

27.02.2012 року на адресу позивача відповідачем надіслано заяву про те, що протягом 2-х років ОСОБА_2 намагається укласти договір оренди під своїм приміщенням за адресою: АДРЕСА_2, в чому йому перешкоджають посадові особи Лубенської міської ради. Відповідач підтвердив готовність підписати угоду в межах земельної ділянки потрібної йому для експлуатації приміщення.

Рішенням Лубенської міської ради від 11.04.2014 року на підставі зібраних матеріалів щодо користування земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_2, загальною площею 0,0836 га, яка перебувала на правах оренди в громадянина ОСОБА_2, з метою подальшого раціонального використання землі комунальної власності, припинено право користування на частину земельної ділянки по АДРЕСА_2, площею 0,024 га з користування ОСОБА_2 та передано до земель запасу.

Однак, відповідач вважав спірне питання остаточно не вирішеним, про що і повідомив позивача листом від 06.02.2015 року.

При цьому судом встановлено, що відповідно до акту комісії від 14.06.2016 року, у яку увійшли особи, нерухоме майно яких, перебуває поруч з приміщенням відповідача, останній з 2009 року не користується прилеглою територією земельної ділянки. З 31.12.2009 року по час подачі позову відповідач продовжує сплачувати орендну плату, що підтверджується довідкою ЛОДПІ ГУ ДФС У Полтавській області від 15.01.2016 року та платіжними дорученнями доданими до позовної заяви. Як пояснив відповідач, розмір орендної плати визначався ним за попередніми ставками орендної плати, виходячи з розміру земельної ділянки, якою він фактично користується.

25.01.2016 року комісією у складі начальника управління комунального майна та земельних відносин виконкому ЛМР, двох провідних спеціалістів відділу земельних відносин управління комунального майна та земельних відносин виконкому ЛМР, проведено обстеження земельних ділянок по АДРЕСА_2, за результатами якої прийшла до висновку, що з 31.12.2009 року земельні ділянки перебувають в користуванні ОСОБА_2

Відповідно до норм ЗК України, Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженого Постановою КМ України від 19.04.1993 року № 284, управлінням з питань комунального майна та земельних відносин виконкому ЛМР проведено розрахунок суми завданих ОСОБА_2 збитків через несплату орендної плати за вказані земельні ділянки.

Розрахунок проведено на підставі таких вихідних даних:

1. Площа земельної ділянки, яка перебувала в користуванні - 0,0072 га та 0,524 га

2. Відсоток від нормативної грошової оцінки - 12%. Після індексації з 2010 року по 2014 рік складає 363 572 грн 16 коп. та 19 982 грн 88 коп., з 2015 року - 580 806 грн 84 коп. та 31 921 грн 92 коп., з 2016 року - 832 384 грн 48 коп. та 45 748 грн 80 коп.

3. З 01.01.2015 року орендна плата для обслуговування складських приміщень - 7 %, індивідуального гаража - 3 %

4. З 19.02.2016 року при визначенні розміру орендної плати застосовано 75 % від вартості діючої нормативної грошової оцінки землі.

Даючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Згідно зі ст. 125 ЗК України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою та його державної реєстрації.

За змістом ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок не одержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки (пункт «д» частини 1 статті 156 ЗК України).

За змістом статті 157 ЗК України відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам здійснюють органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, які використовують земельні ділянки, а також органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, діяльність яких обмежує права власників і землекористувачів або погіршує якість земель, розташованих у зоні їх впливу, в тому числі внаслідок хімічного і радіоактивного забруднення території, засмічення промисловими, побутовими та іншими відходами і стічними водами. Порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 3 Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 квітня 1993 року № 284, відшкодуванню підлягають інші збитки власників землі і землекористувачів, у тому числі орендарів, включаючи і неодержані доходи, якщо вони обґрунтовані. При цьому неодержаний доход - це доход, який міг би одержати власник землі, землекористувач, у тому числі орендар, із земельної ділянки і який він не одержав внаслідок її вилучення (викупу) або тимчасового зайняття, обмеження прав, погіршення якості землі або приведення її у непридатність для використання за цільовим призначенням у результаті негативного впливу, спричиненого діяльністю підприємств, установ, організацій та громадян.

Згідно з пунктом 2 частини 2 статті 22 ЦК України збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

За змістом статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Отже, для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Статтею 124 ЗК України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

Відповідно до ст. 377 ЦК України встановлено, що до особи, яка набула права власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Аналогічний порядок виникнення права власності або права користування земельною ділянкою передбачено ч. 1 ст. 120 ЗК України.

Згідно зі ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

За положеннями ст. 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільним зайняттям земельної ділянки вважаються будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Таким чином, при вирішенні питання про стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди суду слід визначитися з порядком оформлення відповідачем права користування земельною ділянкою, з'ясувати обставини за яких відповідачем не оформлено таке право, визначитися щодо вини відповідача у користуванні земельною ділянкою без правовстановлюючих документів (правова позиція ВССУ, висловлена в ухвалі від 22.06.2016 року).

Судом встановлено, що 30.12.2009 року закінчилась дія попереднього договору оренди земельних ділянок по АДРЕСА_2, загальною площею 0,0836 га, укладеного між сторонами.

Відповідно до ст.33 ЗУ «Про оренду землі» після закінчення строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов'язки відповідно до умов договору, має за інших рівних умов переважне право на поновлення договору.

У разі поновлення договору оренди землі на новий строк його умови можуть бути змінені за згодою сторін.

У разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди, то за відсутності письмових заперечень орендодавця протягом одного місяця після закінчення строку договору він підлягає поновленню на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. Письмове заперечення здійснюється листом-повідомленням.

Таким чином автоматична пролонгація договору оренди станом на 30.12.2009 року законодавством не передбачалася. Відтак, суд приходить до висновку, що дія попереднього договору оренди припинилась.

З таким висновком погоджуються всі учасники спору.

При цьому суд погоджується з доводами відповідача та його представника, які ґрунтуються на судовій практиці, що з 30.12.2009 року розпочався відлік для орендодавця (позивача) розпочати процедуру оформлення договірних відносин.

Судом встановлено, що під час вирішення питання про укладення договору оренди відповідач декілька разів підтверджував бажання орендувати земельну ділянку лише під своїми приміщеннями, в зв'язку з чим просив зменшити розмір орендованої земельної ділянки.

В такому випадку відповідно до ст.123 ЗК України протягом одного місця позивач повинен був надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надати мотивовану відмову у його наданні.

Однак, такі рішення позивачем не приймалися.

В порушення вказаних норм заяви ОСОБА_2 від 12.12.2011 року та від 04.01.2012 року були розглянуті 10.02.2012 року на засіданні депутатської комісії, де одноголосно прийняте рішення: укласти договір оренди на земельну ділянку по АДРЕСА_2, площею 0,0836 га, сплатити всі борги, після чого розглянути повторно звернення про вилучення частини земельної ділянки.

При цьому суд відхиляє посилання представника позивача на те, що питання зменшення земельної ділянки було розглянуто і рішенням відповідача від 11.04.2014 року вилучено 0,024 га.

Зміст ст.123 ЗК України вказує на те, що вирішення питання щодо розміру земельної ділянки, яка необхідна відповідачу потребує спеціальних знань, для чого і розробляється проект землеустрою.

Однак, в судовому засіданні представник позивача не змогла пояснити чим керувалися депутати міської ради при вирішенні питання про припинення права користування на частину земельної ділянки по АДРЕСА_2, площею саме 0,024 га. Який висновок спеціаліста землевпорядника покладено в основну такого рішення.

В будь-якому випадку таке питання не вирішується шляхом голосування депутатів, а вирішується шляхом надання особі дозволу на розробку проектної документації та наступного її затвердження.

Однак такі дії позивачем не вчинено, тобто позивач фактично ухилився від законодавчо встановленого порядку розв'язання питання оренди земельної ділянки, натомість вирішив його з позиції примушування контрагента до укладення договору оренди землі в розмірі, визначеному у 2004 році, що є порушенням загальних засад цивільного законодавства - свобода договору.

Як пояснив, відповідач половина спірної земельної ділянки ним не використовується через те, що по цій частині прокладено теплотрасу (підтверджується відповідною довідкою), що перешкоджає йому проїхати до приміщень вантажівкою. Крім того, на цей час її використання для нього є невигідним через подорожання орендної плати.

Доводи відповідача є мотивованими. В будь-якому випаду як контрагент за цивільною угодою відповідач має право порушувати питання про визначення розміру земельної ділянки в тому розмірі, яка йому необхідна та допустима відповідно до будівельних таінших норм.

Суд погоджується з доводами позивача відносно того, що протягом тривалого часу він не отримує реальну плату за користування відповідачем земельною ділянкою, яка безпосередньо знаходиться під його приміщеннями, однак вважає, що така ситуація є наслідком бездіяльності самого ж позивача.

Відповідно до висновку Європейського Суду з прав людини, сформованого в рішенні від 20.10.011 року «ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються».

Таким чином, з'ясувавши обставини за яких відповідачем не оформлено право оренди земельної ділянки, суд приходить до висновку про відсутність його вини у користуванні земельною ділянкою без правовстановлюючих документів, що в свою чергу є підставою для відмови в задоволенні позову про відшкодування збитків.

Враховуючи викладене, позов про стягнення збитків задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст.10, 60, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову Лубенської міської ради до ОСОБА_2 про стягнення збитків відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Полтавської області протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу до Апеляційного суду Полтавської області через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя Лубенського

міськрайонного суду Даценко В. М.