АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 184/3157/13-ц 22-ц/774/1089/К/16
Справа № 184/3157/13-ц Головуючий в 1 -й інстанції
Провадження № 22-ц/774/1089/К/16 суддя Томаш В.І.
Категорія № 27 (ІІІ) Доповідач Бондар Я.М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 серпня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Бондар Я.М.,

суддів: Зубакової В.П., Соколан Н.О.,

за участю: секретаря Євтодій К.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, згідно із вимогами ч.2 ст.197 ЦПК України без фіксації судового засідання технічними засобами, без участі всіх осіб, які беруть участь у справі, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,-

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2013 року ОСОБА_1, від імені якого діяла ОСОБА_3, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики. Уточнивши позовні вимоги в їх останній редакції, просив стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики в сумі 33950 грн., 2849 грн. - розмір відсотків річних від суми позики та 25123 грн. - проценти індексу інфляції, а всього в розмірі 61922 грн. та судові витрати по справі в сумі 619,22 грн.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 30.11.2012 року між сторонами було укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 у борг 36000,00 грн. та взяв на себе зобовязання їх повернути. Згідно умов договору повернення боргу можливе частинами, але не менше 1000,00 на місяць. Проте на момент звернення до суду і по теперішній час ОСОБА_2 у повному обсязі позичені кошти не повернув, що змусило ОСОБА_1 звернутись до суду для захисту його порушеного права.

Рішенням Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики від 30 листопада 2012 року у розмірі 33950 (тридцять три тисячі девятсот пятдесят гривень), 2849 грн. розмір відсотків річних від суми позики, а також витрати по сплаті судового збору в сумі 368,00 грн..

В іншій частині позовних вимог відмовити.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, поставив питання про зміну рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення інфляційних витрат.

В обґрунтування апеляційної скарги, позивач зазначив, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про неправильність розрахунку інфляційних витрат. Вважає вірним наведений ним розрахунок, оскільки черговий платіж в розмірі 1000,00 грн. ОСОБА_2 повинен був внести до 30 грудня 2012 року, який ним в повному обсязі і вчасно проведено не було. Тому вважає, що розрахунок інфляційних збитків слід здійснювати за період з 01.01.213 року. При цьому ОСОБА_1 погодився, що ОСОБА_2 йому було повернуто частину позики загалом на суму 2050,00 грн., отже залишок та відповідно розрахункова сума становить 33950,00 грн. Таким чином, сума інфляційних збитків, що підлягає до стягнення становить 25123,00 грн. Проте, на думку ОСОБА_1 судом першої інстанції вказані обставини належним чином не досліджені, внаслідок чого ухвалено необґрунтоване рішення в частині стягнення інфляційних збитків, яке підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення цієї частини позовних вимог.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно із ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані ( пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Рішення суду ОСОБА_1 оскаржене в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення інфляційних витрат, тому в іншій частині не переглядатиметься у відповідності ч. 1 ст. 303 ЦПК України.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 30 листопада 2012 року та між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики (а.с.5). Згідно умов даного договору позивач передав у власність відповідачеві грошові кошти в сумі 36000 грн. 00 коп., а відповідач зобов'язався повернути позивачеві таку ж суму грошових коштів. На підтвердження укладання договору відповідачем було власноруч написано розписку в отриманні коштів (а.с.6).

За умовами договору повернення позики могло відбуватись частинами, але не пізніше 30-го числа кожного місяця.

У пункті 3.4. зазначається, що позикодавець має право в будь-якому разі вимагати, в тому числі - у судовому порядку, дострокового виконання всіх зобов'язань позичальника за цим договором, якщо прострочення грошових зобов'язань позичальника становить більше ніж один місяць від моменту настання терміну сплати обов'язкового платежу за позикою.

На момент звернення з даним позовом до суду, відповідач борг не повернув, чим порушив договірні зобов'язання.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині стягнення інфляційних збитків, суд першої інстанції виходив з того, що наведений позивачем розрахунок не відповідає вимогам цивільного законодавства та існуючій на сьогоднішній день практиці.

Колегія суддів не погоджується з даним висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших іктів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У відповідності до ч. 1 ст. 1046 ЦПК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно вимог ч. 1 ст. 1049 ЦК України 1. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Як вбачається з тексту договору, в ньому дійсно йдеться про можливість повернення позичених коштів частинами. Разом з тим, умовами договору не передбачено кінцевої дати повернення грошових коштів. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 було складено вимогу щодо повернення боргу від 29.08.2013 року оформлену у вигляді претензії (а.с.7). З тексту якої вбачається необхідність ОСОБА_2 повернути позичені кошти в строк до 29 вересня 2013 року.

За таких обставин, колегія суддів вважає необхідним застосувати до спірних правовідносин вимоги зазначеної норми права.

Як встановлено судом та не спростовано ОСОБА_2, позичених коштів в повному обсязі та у встановлені строки останній не повернув.

У відповідності до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже з огляду на викладене колегія суддів вважає слушними доводи апеляційної скарги в частині наявності підстав для відшкодування позивачеві за рахунок відповідача інфляційних збитків, завданих останнім невиконанням умов договору позики. Разом з тим не в повному обсязі погоджується з наведеним позивачем розрахунком, виходячи з такого.

Так, на думку колегії суддів, у звязку з тим, що договором позики не встановлено кінцевої дати повернення позичених коштів, до спірних відносин підлягають застосуванню вимоги ч. 1 ст. 1049 ЦК України.

В матеріалах справи наявна претензія, згідно вимог якої позичальнику пропонується повернути позичені кошти в строк до 29 вересня 2013 року. У вказаний строк і до теперішнього часу, кошти в повному обсязі в добровільному порядку ОСОБА_2 не повернуті, отже розрахунок інфляційних збитків слід проводити з 30 вересня 2013 року кінцевою датою розрахункового періоду колегія суддів вважає 19.10.2015 року, оскільки саме вказану дату позивач визначив, подаючи до суду заяву про збільшення позовних вимог. Відтак, кількість днів прострочення становитиме - 749 днів.

З матеріалів справи також вбачається, що ОСОБА_2 частково повернуто позичені кошти. Зокрема, на загальну суму 2050,00 грн., згідно квитанцій від: 28.12.2012 року 450 грн., 22.02.2013 року 150 грн., 16.04.2013 500 грн., 08.05.2013 450 грн., 31.05.2013 року 500 грн. (а.с.28-32). Таким чином, залишкова сума основного боргу складає 33 950 грн. 00 коп., яка і є розрахунковою сумою для розрахунку інфляційних збитків.

Листі Верховного суду України №62-97р від 03.04.1997 «Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ».

Згідно даних Міністерства фінансів України індекси інфляції у вказаний період були наступними:

січеньлютийберезеньквітеньтравеньчервеньлипеньсерпеньвересеньжовтеньлистопадгрудень
2013 100,0100,4100,2100,5
2014100,2100,6102,2103,3103,8101,0100,4100,8102,9102,4101,9103,0
2015103,1105,3110,8114,0102,2100,499,099,2102,398,7

Загальний відсоток інфляції розраховується шляхом множення усіх показників інфляції за період: 100,0 х 100,4 х 100,2 х 100,5 х 100,2 х 102,2 х 103,3 х 103,8 х 101,0 х 100,4 х 100,8 х 102,9 х 102,4 х 101,9 х 103,0 х 103,1 х 105,3 х 110,8 х 114,0 х 102,2 х 100,4 х 99,0 х 99,2 х 102,3 х 98,7 = 176,15.

Таким чином, сума інфляційних збитків складає: 33950 грн. * 176,15 = 25495,89 грн.

Однак, з урахуванням положень ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах вимог заявлених сторонами, тому колегія судів, розглянувши справу в межах вимог, які заявлені ОСОБА_1 в уточненому позові (а.с.102-103), вважає, що оскільки позивачем заявлено вимоги про стягнення інфляційних збитків в сумі 25123,00 грн., то саме в межах цієї суми слід задовольнити його відповідні позовні вимоги до ОСОБА_2

Отже, виходячи з викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, відмовивши в задоволенні позовних вимог в частині щодо стягнення інфляційних збитків, припустився порушення норм матеріального і процесуального права, у звязку із чим, рішення суду в цій частині підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення, а відповідно, апеляційна скарга задоволенню.

На підставі ст. 88 ЦПК України, якою передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Тому, з урахуванням повного задоволення уточнених позовних вимог, рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судових витрат, слід змінити, збільшивши цей розмір з 368 грн. до 655,99 грн.. А також з урахуванням задоволення апеляційної скарги, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 396 грн.

Керуючись ст. ст. 303, 307, ч.1 п.4 ст. 309, 313- 315 ЦПК України, колегія судів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2015 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення інфляційних витрат скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 25123,00 грн. в рахунок відшкодування інфляційних збитків.

Рішення в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судового збору змінити, збільшивши цей розмір з 368,00 грн. до 655,99 грн.

В решті рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 396 грн. в рахунок відшкодування понесених витрат по сплаті судового збору за розгляд справи судом апеляційної інстанції.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: