Номер провадження: 22-ц/785/2076/16
Головуючий у першій інстанції Васильків О. В.
Доповідач Панасенков В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.03.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Панасенкова В.О.

суддів: Парапана В.Ф.

Громіка Р.Д.,

при секретарі: Колмакові В.І.,

за участю: представника позивача КП ЖКС «Вузівський» - Якубової Л.М., ОСОБА_4, та відповідача ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Комунального підприємства «Житлово-комунальний сервіс «Вузівський» на рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 грудня 2015 року за позовом Комунального підприємства «Житлово-комунальний сервіс «Вузівський» до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за надані житлово-комунальні послуги,

в с т а н о в и л а:

25 серпня 2015 року Комунальне підприємство «Житлово-комунальний сервіс «Вузівський» (далі - КП «ЖКС «Вузівський») звернулось до суду з вказаним позовом, який 30 вересня 2015 року остаточно уточнило, обґрунтовуючи вимоги тим, що відповідач ОСОБА_5 зареєстрований та проживає у трикімнатній квартирі НОМЕР_1, житловою площею 37,50 кв.м., загальною площею 53,90 кв.м., у будинку АДРЕСА_1 і є споживачем житлово-комунальних послуг, які йому надає КП «ЖКС «Вузівський» згідно Статуту, затвердженого рішенням Одеської міської ради №1449-У від 04 липня 2007 року та зареєстрованого державним реєстратором виконкому Одеської міської ради 02 серпня 2007 року. Житловий багатоквартирний будинок №22 входить до складу житлового фонду комунальної власності територіальної громади міста Одеси. КП «ЖКС «Вузівський» є балансоутримувачем цього будинку та надає відповідачу вчасно та відповідної якості послуги: з водопостачання і водовідведення до 01 жовтня 2008 року, є замовником послуг по збиранню та вивезення твердих побутових відходів, обслуговуванню ліфтового обладнання та утримання будинку і прибудинкової території по тарифах, затверджених Одеською міською радою, але з 01 серпня 2009 року споживач не своєчасно та у неповному обсязі сплачує за надані послуги внаслідок чого утворилась заборгованість. 24 квітня 2014 року КП «ЖКС «Вузівський» звернулось до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення з відповідача ОСОБА_5 заборгованості за надані житлово-комунальні послуги в розмірі 2106,17 грн.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 02 червня 2014 року судовий наказ скасовано та роз'яснено стягувачу звернутись до суду в порядку позовного провадження. За період з 01 серпня 2009 року по 31 серпня 2015 року заборгованість за спожиті житлово-комунальній послуги становила 2934,84 грн., з яких: СДТП - 2497,45 грн., холодна вода - 4,08 грн., ліфт - 266,84 грн., вивезення сміття - 37,38 грн., вивезення сміття «СОЮЗ» - 129,09 грн. Після сплати частини боргу заборгованість на 30 вересня 2015 року зменшилась до 2768,18 грн., з яких: СДТП - 2418,75 грн., холодна вода - 4,08 грн., ліфт - 231,26 грн., вивезення сміття - 37,38 грн., вивезення сміття «СОЮЗ» - 76,71 грн. Добровільно сплатити заборгованість за надані послуги відповідач не бажає.

Посилаючись на ці обставини, та на ст. ст. 525, 526 ЦК України, ст. ст. 24, 29, 151, 156, 162 ЖК України, ст. ст. 20, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» позивач КП «ЖКС «Вузівський» просив суд позов задовольнити (т.1, а.с. 3-7, 26).

Відповідач ОСОБА_5 та його представник ОСОБА_6 проти позову заперечували й в своїх усних і письмових поясненнях зазначали, що КП «ЖКС «Вузівський» не доведено належними доказами надання послуг з СДПТ в повному обсязі. Відповідач має сплатити за період з 01 вересня 2009 року по 31 серпня 2015 року 1/90 частину від загальних витрат комунального підприємства, а саме, 575,44 грн. 27 жовтня 2015 року представник відповідача звернувся до суду першої інстанції з заявою про застосування строків позовної давності. З таких підстав відповідач та його представник просили суд у задоволенні позову відмовити (т.1, а.с. 179,180).

Рішенням суду першої інстанції у задоволенні позову відмовлено (т. 2, а.с. 18-21).

В апеляційній скарзі позивач КП «ЖКС «Вузівський» просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення про задоволення позову, мотивуючи тим, що судом першої інстанції порушені норми матеріального та процесуального права, а саме: судом не враховано, що позивачем надано належні доказі у підтвердженні надання відповідачу послуг з утриманням житлового будинку та прибудинкової території в повному обсязі, вчасно та відповідної якості (т.2, а.с. 29-33).

В запереченні на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_5 просить скаргу відхилити у зв'язку з безпідставністю її доводів.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги позивача КП «ЖКС «Вузівський», пояснення на апеляцію представника позивача КП ЖКС «Вузівський» - Якубової Л.М., ОСОБА_4, та відповідача ОСОБА_5, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню частково за таких підстав.

За змістом ст. ст. 20, 21 Закону України "Про житлово-комунальні-послуги" та п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків (далі - Правил) затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року № 572 (в редакції постанови Кабінету Міністрів № 5 від 14 січня 2009 року, власник та наймач (орендар) квартири, житлового приміщення у гуртожитку зобов'язаний: укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем відповідно до типового договору; оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» балансоутримувач будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд - власник або юридична особа, яка за договором власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений у п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Судом першої інстанції встановлено, що у трикімнатній квартирі НОМЕР_1, житловою площею 37,50 кв.м., загальною площею 53,90 кв.м., у будинку АДРЕСА_1 зареєстровані та проживають відповідач ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8 (т.1, а.с. 17).

Житловий багатоквартирний будинок № 22 входить до складу житлового фонду комунальної власності територіальної громади міста Одеси, КП «ЖКС «Вузівський» є балансоутримувачем цього будинку та надає споживачам послуги: з водопостачання та і водовідведення до 01 жовтня 2008 року, є замовником послуг по збиранню та вивезення твердих побутових відходів та обслуговуванню ліфтового обладнання та утримання будинку та прибудинкової території по тарифах, затверджених Одеською міською радою (т.1, а.с. 13, 194, 195).

Між сторонами у справі укладено типової договір про надання послуг утримання будинку та прибудинкової території (т.1, а.с. 18).

24 квітня 2014 року КП «ЖКС «Вузівський» звернувся до суду з заявою про видачу судового наказу щодо стягнення з відповідача ОСОБА_5 заборгованості за надані житлово-комунальні послуги в розмірі 2106,17 грн. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 02 червня 2014 року судовий наказ скасовано та роз'яснено стягувачу звернутись до суду у позовному провадженні (т.1, а.с. 14).

КП «ЖКС «Вузівський» надало суду розрахунок заборгованості, з якого вбачається, що за період з 01 серпня 2009 року по 31 серпня 2015 року заборгованість за спожиті житлово-комунальній послуги становила 2934,84 грн., з яких: СДТП - 2497,45 грн., холодна вода - 4,08 грн., ліфт - 266,84 грн., вивезення сміття - 37,38 грн., вивезення сміття «СОЮЗ» - 129,09 грн. Після сплати частини боргу заборгованість на 30 вересня 2015 року зменшилась до 2768,18 грн., з яких: СДТП - 2418,75 грн., холодна вода - 4,08 грн., ліфт - 231,26 грн., вивезення сміття - 37,38 грн., вивезення сміття «СОЮЗ» - 76,71 грн. (т.1, а.с. 15-16, 27).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що надані позивачем докази у підтвердження надання відповідачу житлово-комунальних послуг не можуть вважатись належними, оскільки надані акти не містять реквізитів. Ряд актів не мають дати складання, підписані невідомими особами, оскільки проставлені без ідентифікації повного прізвища, імені та по-батькові осіб, які складали ці документи, ряд актів складені в 2012 році по витратам за 2011 рік. Надані відповідачем письмові звернення до органів місцевого самоврядування, міських депутатів та їх відповіді, а також акт-претензія №1 від 08 лютого 2010 року суд розцінив як належні докази щодо ненадання послуг чи щодо неналежної якості послуг.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитись в повному обсязі неможливо, виходячи з наступного.

Згідно із ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Відповідно до ст. 19 вказаного Закону відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем. Особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником.

Згідно із п. 1 ч. 2 ст. 24 вказаного Закону балансоутримувач зобов'язаний укладати договір з власником (співвласниками) на утримання на балансі відповідного майна. Однак пунктами 1 та 5 частини 3 ст. 20 вказаного Закону також передбачено, що споживач зобов'язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору, оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Пунктом 7 Правил визначено, що власник та наймач (орендар) квартири, житлового приміщення у гуртожитку зобов'язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем відповідно до типового договору.

У пункті 5 ч. 1 ст. 20 вказаного Закону вказано, що споживач має права на зменшення розміру плати за надані послуги в разі їх ненадання або надання не в повному обсязі, зниження їх якості в порядку, визначеному договором або законодавством, а не на звільнення від сплати за них.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Статтями 58, 59 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивач повинен був довести в судовому засіданні належними та допустимими доказами ті обставини, на які він посилався як на підставу позову, а відповідач - як на заперечення проти позову.

Частиною 2 ст. 303 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

В порушення положень ст. ст. 10, 60, 179, 212, 213, 214 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та не надав правильної оцінки наявним у справі доказам.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів.

У п. 13 постанови № 5 Пленуму «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулює провадження у справі до судового розгляду» від 12 червня 2009 року Верховний Суд України роз'яснив, що при з'ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов'язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом, зокрема статтею 61 ЦПК. У деяких випадках тягар доказування регулюється нормами матеріального права. Наприклад, згідно з частиною третьою статті 277 ЦК негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного.

Якщо представлені докази недостатньо підтверджують вимоги позивача чи заперечення відповідача або не містять в собі всіх необхідних даних і у сторін є обґрунтовані складнощі у наданні додаткових доказів, суд за їх клопотанням зобов'язаний сприяти їм в одержанні або витребуванні таких доказів (частина четверта статті 10, стаття 137 ЦПК).

Докази, які збираються або подаються сторонами (показання свідків, письмові чи речові докази), повинні стосуватися суті спору (предмета та підстави позову). Тому, вирішуючи, наприклад, питання про виклик свідків, в усіх випадках слід вимагати від сторін пояснення, які саме обставини можуть бути підтверджені ними (стаття 136 ЦПК). Це ж стосується й вирішення питання про витребування інших доказів (письмових, речових). Докази, які не стосуються справи й предмета доказування (стаття 58 ЦПК), або одержані з порушенням порядку, встановленого законом, або якими не можуть бути підтверджені певні обставини справи (стаття 59 ЦПК), судом не повинні прийматися.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивач КП «ЖКС «Вузівський» зобов'язано було довести в судовому засіданні обставини на які він посилався як на підставу своїх вимог, а саме, надання відповідачу вчасно та відповідної якості житлово-комунальних послуг, а відповідач ОСОБА_5 - ті обставини, на які він посилався як на підставу своїх заперечень проти позову.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач надав суду численні письмові документи, зокрема, акти на виконання робіт, які містяться на аркушах 48-131, 202, 203, 212-226 у томі 1.

Обґрунтовуючи заперечення проти позову, з якими погодився суд першої інстанції відповідач ОСОБА_5 послався на письмові звернення до органів місцевого самоврядування, міських депутатів та їх відповіді, а також на акт-претензія №1 від 08 лютого 2010 року про фактичне невиконання позивачем послуг по утриманню будинку та прибудинкової території, підписаний відповідачем, який міститься на аркуші 39 т.1.

У статті 18 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», у разі порушення виконавцем умов договору споживач має право викликати його представника для складення та підписання акта-претензії споживача, в якому зазначаються строки, види, показники порушень тощо.

Представник виконавця повинен з'явитися на виклик споживача не пізніше строку, визначеного договором.

Акт-претензія складається споживачем та представником виконавця і скріплюється їхніми підписами. У разі неприбуття представника виконавця в погоджений умовами договору строк або необґрунтованої відмови від підписання акта-претензії він вважається дійсним, якщо його підписали не менш як два споживачі.

Акт-претензія споживача подається виконавцю, який протягом трьох робочих днів вирішує питання про перерахунок платежів або видає письмово споживачу обґрунтовану письмову відмову в задоволенні його претензій.

Спори щодо задоволення претензій споживачів вирішуються в суді. Споживач має право на досудове вирішення спору шляхом задоволення пред'явленої претензії.

Таким чином, у разі порушення виконавцем умов договору споживач має право викликати його представника для складення та підписання акта-претензії споживача, в якому зазначаються строки, види, показники порушень тощо.

Вказаний акт-претензія від 08 лютого 2010 року не може бути прийнятий до уваги, оскільки він складаний з порушенням положень ст. 18 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», і є неналежним доказом на підтвердження того, що позивач взагалі не надає йому житлово-комунальні послуги.

Аналізуючи зазначені норми права, роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, з'ясовуючи вказані обставини та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів кожний окремо й у їх сукупності, у тому числі вище приведених, колегія суддів вважає докази, надані позивачем, належними та допустимими та приймає їх до уваги й вважає, що позивачем доведено належним чином відповідачу надавались житлово-комунальні послуги вчасно та в повному обсязі. Доказі, надані відповідачем не приймаються до уваги, оскільки вони є неналежними.

Посилання відповідача ОСОБА_5 в судовому засіданні суду апеляційної інстанції на те, що ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 02 червня 2014 року взагалі скасована заборгованість за житлово-комунальні послуги з 01 серпня 2009 року, є помилковими, оскільки вказаним судовим рішенням скасований судовий наказ від 24 квітня 2014 року та КП «ЖКС «Вузівський» роз'яснено, що заявлені вимоги можуть бути розглянуті у позовному провадженні з додержанням загальних правил щодо пред'явлення позову (п. 2 ч. 8 ст. 105-1 ЦПК України).

Згідно зі статтями 256, 257 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини 4 статті 267 ЦК України).

Застосовуючи правила позовної давності суд першої інстанції в основному дійшов правильного висновку про те, що позивач не пропустив строк позовної давності, оскільки відповідач частково на власний розсуд сплачував за житлово-комунальні послуги.

Однак, колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що немає підстав для застосування строку позовної давності в частині стягнення заборгованості з послуг водопостачання та водовідведення в сумі 4,08 грн. та з вивезення сміття в сумі 37,38 грн., з огляду на наступне.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості ОСОБА_5 вбачається, що заборгованість за холодну воду склалась як перехідний борг з 01 січня 2008 року, а за вивезення сміття в сумі 37,38 грн. з 01 грудня 2009 року (т.1, а.с. 15).

Як роз'яснено в п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 р. "Про судове рішення у цивільній справі", встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові на цих підставах, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Оскільки вимоги КП «ЖКС «Вузівський» є обґрунтованими, то колегія суддів вважає, що є законні підстави для відмови у позові в частині стягнення заборгованості за холодну воду в сумі 4,08 грн. та вивезення сміття в сумі 37,38 грн., а всього 41,46 грн.

Колегія суддів дослідила розрахунок заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги за період з 01 серпня 2009 року по 31 травня 2015 року й вважає, що вказаний розрахунок заборгованості відповідає діючим тарифам на послуги й приймає його до уваги.

Таким чином, заборгованість за надані житлово-комунальні послуги станом на 31 серпня 2015 року складають 2726,72 грн., з яких: СДТП - 2418,75 грн., обслуговування ліфтового обладнання - 231,26 грн., вивезення твердих побутових відходів «Союз» - 76,70 грн.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК України).

За таких обставин, виконуючи повноваження апеляційного суду, колегія суддів дійшла висновку про те, що споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними, відповідач не сплачує за спожиті житлово-комунальні послуги надані КП «ЖКС «Вузівський» в повному обсязі з 01 серпня 2009 року, ним не надано належних доказів того, що означені у розрахунку заборгованості послуги не надавались або надавались неналежним чином. Тому права КП «ЖКС «Вузівський» порушені і підлягають судовому захисту шляхом стягнення з відповідача ОСОБА_5 на користь позивача заборгованості за надані житлово-комунальні послуги в розмірі 2726,72 грн.

Отже, вимоги КП «ЖКС «Вузівський» є законними, обґрунтованими й підлягають задоволенню частково.

Порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме, ст. ст. 10, 60, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, та норм матеріального права, а саме, статті 18, 19, 20, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», ст. ст. 15,16 ЦК України, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для зміни рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про задоволення позову частково.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 3, 309 ч. 1 п. 4, 313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Житлово-комунальний сервіс «Вузівський» задовольнити частково, рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 грудня 2015 року змінити та ухвалити нове рішення.

Позов Комунального підприємства «Житлово-комунальний сервіс «Вузівський» до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за надані житлово-комунальні послуги задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь Комунального підприємства «Житлово-комунальний сервіс «Вузівський» заборгованість за надані житлово-комунальні послуги станом на 31 серпня 2015 року в розмірі 2726,72 грн., з яких: СДТП - 2418,75 грн., обслуговування ліфтового обладнання - 231,26 грн., вивезення твердих побутових відходів «Союз» - 76,70 грн. В решті позову відмовити.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням.

Судді апеляційного суду Одеської області: В.О. Панасенков

В.Ф. Парапан

Р.Д. Громік