Справа № 456/198/16-ц
Провадження № 2/456/659/2016
РІШЕННЯ

іменем України

15 березня 2016 року Стрийський міськрайонний суд Львівської області

в складі: головуючого - судді Гулкевича О. В. ,

при секретарі Кулешник С.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Стрию цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Підгірцівської сільської ради Стрийського району Львівської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Департамент державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області, про визнання права власності на нерухоме майно,

в с т а н о в и в :

позивачка звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати за нею право власності на нерухоме майно, а саме: будівлю готелю «А-2» загальною площею 454,3 кв. м, сарай «Б-1» загальною площею 15,0 кв. м, колодязь «б», огорожу № 1, що знаходяться по АДРЕСА_1.

В обґрунтування позову покликається на те, що 13.11.2012р. придбала у селянського (фермерського) господарства «Весна» нежитлову будівлю контори «А-2» загальною площею 303,0 кв. м, що знаходиться по АДРЕСА_1, про що свідчить договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Стрийського райнотокругу Навальковською М.М., реєстр. № 2180.

Протягом 2015 року нею на даній земельній ділянці було здійснено переобладнання будівлі контори під готель та будівництво сараю без проектної та дозвільної документації.

В травні 2015р. вона звернулася в Стрийське МБТІ та уклала договір на виконання робіт по технічній інвентаризації спірного об'єкта нерухомого майна з виготовленням схематичного плану земельної ділянки. Після виконання даного замовлення отримала технічний паспорт на будівлі та споруди, згідно з яким самочинно будованими є переобладнана будівля «А-2» загальною площею 454,3 кв. м та сарай «Б-1» загальною площею 15,0 кв. м, що знаходяться по АДРЕСА_1. Окрім цього за даною адресою знаходяться колодязь «б», огорожа №1

Відповідно до звіту про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж об'єкта - нежитлових будівель (готелю «А-2», сараю «Б-1»), розташованих по АДРЕСА_1, в результаті обстеження дефектів основних конструктивних елементів будівлі не виявлено. Конструктивні елементи знаходяться в нормальному стані. Будівлі готелю «А-2» та сараю «Б-1» відносяться до І категорії технічного стану.

За результатами технічного обстеження будівель готелю «А-2» (заг. пл. 454,3 кв. м.) та сараю «Б-1» (заг.пл. 15,0 кв. м), що знаходяться по АДРЕСА_1, відповідають вимогам надійності і безпечної експлуатації, придатні для подальшої безпечної експлуатації.

Після закінчення всіх будівельних робіт, позивачка постійно користується спірним нерухомим майном, а саме будівлею готелю та сараєм, земельною ділянкою, сплачує всі необхідні платежі та послуги, фактично являється його власником, однак не може розпорядитись ним.

Вважає, що даним самовільним будівництвом та переобладнанням, прав та інтересів інших осіб не порушила. Звернень від власників сусідніх об'єктів нерухомого майна щодо порушення їхніх прав цими роботами не поступало, що свідчить про відсутність таких порушень, так само, як і відсутні порушення правил експлуатації цього об'єкту.

Тому, на підставі ч.5 ст.376 ЦК України просить визнати за нею право власності на самочинно збудоване нерухоме майно.

Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позов задоволити з мотивів, викладених в позовній заяві, окрім наведеного зазначала, що двічі у 2014р. та 2015р. зверталася до Підгірцівської сільської ради Стрийського району із заявами про надання дозволу на розроблення детального проекту забудови земельної ділянки по вул.Стрийській,10Д в с.Підгірці Стрийського району, однак, двічі їй було в цьому відмовлено, тому вона здійснила самочинне будівництво.

Представник відповідача - голова Підгірцівської сільської ради Стрийського району Берник М.В. в судовому засіданні позов не заперечив, ствердив, що скарг чи заяв щодо порушення прав чи інтересів інших осіб даним самочинним будівництвом до сільської ради не поступало.

Представник третьої особи - Департаменту ДАБК у Львівській області повторно в судове засідання не з'явився, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, про причини неявки не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не подав. Тому суд вирішив розгляд справи проводити за його відсутності, оскільки неявка останнього не перешкоджала судовому розгляду.

Заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (1950р.), ратифікована Законом України від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі - Конвенція), зокрема ст.1 Протоколу № 1 (1952 р.) передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускає позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів.

Відповідно до ст.55 Конституції України та положень ст.ст.3, 11, 15, 59, 60 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Розгляд цивільних справ здійснюється не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін самостійно, на власний розсуд розпоряджається своїми правами й зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Захист прав у порядку цивільного судочинства - це передбачені законом способи охорони цивільних, житлових, земельних, сімейних чи трудових прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Згідно із чч.1 і 2 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Стаття 328 ЦК України визначає, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Судом встановлено, що за договором купілі-продажу нежитлової будівлі від. 13.11.2012р. позивачка придбала у СФГ «Весна» нежитлову будівлю контори «А-2» загальною площею 303,0 кв. м, що знаходиться по АДРЕСА_1.

Відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно індексний номер НОМЕР_2 від 16.10.2013р. позивачка ОСОБА_1 є власницею земельної ділянки площею 0,4669 га в с.Підгірці Стрийського району Львівської області кадастровий номер: НОМЕР_1 з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства.

У 2015р. позивачка самочинно переобладнала нежитлову будівлю контори «А-2» загальною площею 303,0 кв. м під готель «А-2» загальною площею 454,3 кв. м, а також збудувала сарай «Б-1» загальною площею 15,0 кв. м, колодязь «б», огорожу № 1, на належній їй земельній ділянці, розташованій по АДРЕСА_1.

Згідно Звіту про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж об'єкта - нежитлових будівель (готелю «А-2», сараю «Б-1»), розташованих по АДРЕСА_1, в результаті обстеження дефектів основних конструктивних елементів будівлі не виявлено. Конструктивні елементи знаходяться в нормальному стані. Будівлі готелю «А-2» та сараю «Б-1» відносяться до І категорії технічного стану. За результатами технічного обстеження будівель готелю «А-2» (заг. пл. 454,3 кв. м.) та сараю «Б-1» (заг.пл. 15,0 кв. м), що знаходяться по АДРЕСА_1, встановлено її відповідність вимогам надійності і безпечної експлуатації. Будівлі придатні для подальшої безпечної експлуатації (а.с.12-22).

Право на будівництво нерухомого майна (забудову) мають власники земельних ділянок (ст.90 ЗК України), землекористувачі (ст. 95 ЗК України), особи, які набули права користування чужою земельною ділянкою (суперфіцій) за договором із власником земельної ділянки (ст. 1021 ЗК України) або з інших передбачених підстав.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ у п.4 Постанови від 30.03.2012 №6 №6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» зазначив, що при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Будівництвом об'єкта нерухомості на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, вважається спорудження таких об'єктів на земельній ділянці, що не віднесена до земель житлової й громадської забудови, зокрема, наданій для ведення городництва, сінокосіння, випасання худоби тощо, цільове призначення або вид використання якої не змінено в установленому законом порядку.

Під наданням земельної ділянки слід розуміти передачу права користування земельною ділянкою на підставі цивільно-правових договорів із фізичною чи юридичною особою.

Згідно з п.9 згаданої Постанови за загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК, частина перша статті 3 ЦПК України (далі - ЦПК). У зв'язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

ВСУ в правовій позиції №6-1328цс15 зазначив, що згідно із частиною першою статті 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об'єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об'єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) об'єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об'єкт нерухомості є самочинним.

Нормою ч.2 ст.376 ЦК України передбачено загальне правило про те, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Разом із цим власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно (частина друга статті 375 ЦК), тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб (частина п'ята статті 376 ЦК).

Судом не здобуто доказів того, що самочинним будівництвом спірних готелю та сараю, яке здійснила ОСОБА_1 на власній земельній ділянці, порушуються права інших осіб; спірні будівлі відповідають вимогам надійності і безпечної експлуатації, тому суд прийшов до переконання про підставність позовних вимог.

Однак, суд вважає, що позов слід задовольнити частково, оскільки, враховуючи норми статей 186, 380, 381 ЦК, господарсько-побутові будівлі (сарай, гараж, санвузол і под.), наземні і підземні комунікації (водопостачання, очисні споруди тощо), що розташовані з житловим будинком на одній земельній ділянці і призначені для забезпечення власника необхідними засобами благоустрою, вважаються приналежністю головної речі і не є самостійними нерухомими речами, у зв'язку з чим право власності на такі будівлі та споруди як на окремі об'єкти визнаватися не може. Тому, з огляду на зазначене, суд вважає, що за позивачкою слід визнати право власності на будівлю готелю, позначену у технічному паспорті літ. А-2, загальною площею 454,3 кв. м та належні до неї: сарай «Б-1» загальною площею 15,0 кв. м, колодязь «б», огорожу №1, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1.

Керуючись ст.ст.10,60,209,212-215,218 ЦПК України, ч.5 ст.376 ЦК України, суд

в и р і ш и в :

позов задовольнити частково. Визнати за ОСОБА_1 право власності на будівлю готелю, позначену у технічному паспорті літ. «А-2», загальною площею 454,3 кв. м та належні до неї: сарай «Б-1» загальною площею 15,0 кв. м, колодязь «б», огорожу №1, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Львівської області через Стрийський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня його проголошення, а у разі якщо рішення було постановлено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Головуючий-суддя О. В. Гулкевич