АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 524/100/16-ц Номер провадження 22-ц/786/1868/16Головуючий у 1-й інстанції Рибалка Ю.В. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого судді: Корнієнка В.І.,

Суддів: Бондаревської С.М., Омельченко Л.М.,

При секретарі: Діхтяр Т.М.

За участю: ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3, ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засідання в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 19 травня 2016 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , Управління Держгеокадастру у м. Кременчуці Полтавської області про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку,-

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 19 травня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , Управління Держгеокадастру у м. Кременчуці Полтавської області про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку -відмовлено.

З рішенням суду не погодився позивач ОСОБА_2 та подав на нього апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Скаржник вважає рішення суду незаконним та необґрунтованим, та таким, що ухвалено внаслідок невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, із порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Вмотивовуючи доводи апеляційної скарги вказував на те, що він не може порушити питання про одержання ним безоплатно у власність чи користування земельної ділянки, частина якої є у власності відповідача, до припинення такого права останнього. Також вказував на те, що ним не оспорюється право власності ОСОБА_4, а лише той факт, що державний акт на землю виданий з порушенням вимог закону.

.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що скарга не підлягає до задоволення, за наступних підстав.

Відповідно п.1 ч.1 ст.307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно ч. 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

З матеріалів справи судом вірно встановлено, що ОСОБА_2 являється власником 3/5 частини житлового будинку по вул. Чкалова, 22 в м. Кременчуці.

В свою чергу, відповідач ОСОБА_4 є власником житлового будинку по вул. Чкалова, 20 в м. Кременчуці.

Окрім цього, на підставі договору дарування земельної ділянки від 10 липня 2006 року ВЕА №251328 та Державного акту на право власності на земельну ділянку від 31 жовтня 2006 року серії ЯГ № 659611, виданого Автозаводською районною радою у м. Кременчуці, відповідачу на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 0,613 га по вул. Чкалова, 20 в м. Кременчуці, з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Вирішуючи спірні правовідносини, суд першої інстанції вірно виходив з наступних обставин.

Із матеріалів справи судом встановлено фактичне накладення (площею 42,0 кв.м) земельної ділянки відповідача на сусідню ділянку № 22 по вул. Чкалова, якою користується позивач. Дана обставина підтверджується висновком судової земельно-технічної експертизи від 23 вересня 2015 року № 9/3-15.

З висновку встановлено, що накладення виникло внаслідок невірного виконання привязки поворотних точок меж земельної ділянки відповідача до пунктів геодезичної межі м. Кременчука при виготовленні технічної документації із землеустрою щодо складання державного акту на право власності відповідача на земельну ділянку. Внаслідок цього відбулося зміщення земельної ділянки відповідача. При цьому, площа земельної ділянки та її конфігурація залишилися незмінними.

Також встановлено, що позивач не є власником та не зареєстрований у встановленому законом порядку як користувач земельної ділянки № 22 по вул. Чкалова в м. Кременчуці. Звіт про встановлення меж вказаної земельної ділянки не розроблявся.

Окрім того, позивачем не було надано ніяких доказів у підтвердження розподілу порядку користування земельною ділянкою між співвласниками будинку № 22 по вул. Чкалова в м. Кременчуці.

З урахуванням викладеного, встановивши правомірність набуття відповідачем права власності на земельну ділянку, а також - відсутність доказів того, що позивач звертався до компетентних органів з відповідною заявою про відведення йому у власність чи користування частини земельної ділянки та оформлення прав на неї, як і доказів які б підтверджували неможливість такого звернення, місцевий суд дійшов вірного та обгрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2

Такий висновок суду першої інстанції є правомірним, виходячи з наступних норм чинного законодавства.

Статтею 393 Цивільного кодексу Українипередбачено, що власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади або органом місцевого самоврядування, має права вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта.

Частина 1ст. 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист: прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55).

Відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником документа, що посвідчує право власності та його державної реєстрації, а відповідно до ст. 126 ЗК України(в редакції чинній на час на час видачі оспорюваного державного акта) таким документом був державний акт, форма якого затверджується Кабінетом Міністрів України.

Згідно із ч. 3 ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (ст. 155 ЗК України).

За положеннями глави 16 ЦК України правочин може бути визнано недійсним з підстав визначених законом. У випадку визнання недійсним правочину може бути визнано недійсними і правовстановлюючий документ, який посвідчує право власності на майно.

Відповідно до ч. 1ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п?ятою, шостою ст. 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, або одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) - ч. 3 ст. 215 ЦК України).

Відповідно до ч. 1, 3, 4-7 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов?язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам інших громадян. Держава не втручається у здійснення власником права власності.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 3, 4, 5 ст. 37 Закону України «Про Державний земельний кадастр» виправлення технічних помилок, допущених у відомостях Державного земельного кадастру внаслідок наявності технічних помилок у документах, на підставі яких були внесені такі відомості, здійснюється після виправлення помилок у зазначених документах. Виправлення інших помилок, допущених у відомостях Державного земельного кадастру внаслідок помилки у документації із землеустрою, оцінки земель, здійснюється після внесення змін до такої документації. Виправлення помилок у відомостях про земельну ділянку може здійснюватися також на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок у натурі (на місцевості) або матеріалів інвентаризації земель чи рішення суду.

Пунктом 2постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз'яснено, що судам підвідомчі (підсудні) справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками.

В п. 7 даної Постанови роз'яснено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.

Відповідно до правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 26 вересня 2012 року в справі № 6-103цс12 та від 4 червня 2014 pоку в справі № 6-46цс14, які є обов'язковими для суду відповідно до ст. 360-7 ЦПК України, у спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватись як зазначені рішення, угоди, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки.

Визнання недійсними тільки державних актів на право власності може мати місце уразі їх видання з порушенням вимог закону, всупереч рішень чи угод.

У цьому разі таке визнання є належним та самостійним способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

З цих правових висновків виливає, що визнання недійсним Державного акту на праві власності на земельну ділянку може бути належним та самостійним способом поновлення порушених прав у судовому порядку лише в разі їх видання з порушенням вимог закону чи всупереч рішенню про передачу земельної ділянки у власність або цивільно-правовій угоді.

В свою чергу, доводи апеляційної скарги не спростовують правомірності висновків суду першої інстанції, виходячи з вищенаведеного.

Враховуючи викладене, судова колегія дійшла висновку про те, що судом першої інстанції зясовано всі обставини та надано їх належну правову оцінку. Порушень норм матеріального та процесуального права, які б могли призвести до зміни чи скасування рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 19 травня 2016 року не встановлено.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 19 травня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий суддя : /підпис/ ОСОБА_1

Судді: /підпис/ ОСОБА_6 /підпис/ ОСОБА_7

З оригіналом згідно: Суддя апеляційного суду

Полтавської області _______ ОСОБА_1