Провадження № 2/760/317/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2016 року Солом'янський районний суд м. Києва

у складі головуючого судді - Букіної О.М.

при секретарі - Січкар Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Норинцівське» про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, компенсації по відрядженню та середнього заробітку за час затримки у розрахунку при звільнення,-

В С Т А Н О В И В :

25.05.2015 року позивач звернувся до суду з позовом та уточнивши позовні вимоги просив стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі в розмірі 9886,11 грн., інфляційну складову за час затримки виплати заробітної плати в розмірі 4151,82 грн., компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 907,05 грн., компенсації по відрядженню в розмірі 36661,80 грн. та вартості проїзду в розмірі 31014,00 грн., середньомісячний заробіток за час затримки в розрахунку при звільненні з 17.12.2014 року по день ухвалення рішення по справі.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що з 15 квітня 2014 року по 17 грудня 2014 року позивач працював за сумісництвом у ТОВ «Норинцівське» на посаді директора та був звільнений з займаної посади на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України.

Зазначає, що відповідачем не було проведено повний розрахунок при звільненні з позивачем, а тому у зв'язку з порушення відповідачем вимог трудового законодавства, позивач просив стягнути з відповідача вищезазначену заборгованість.

В судовому засіданні представники позивача позов підтримали в повному обсязі та просили суд його задовольнити.

Представники відповідача в судовому засіданні проти позову заперечували частково. Зазначили, що заборгованість по заробітній платі перед позивачем становить 6407,28 грн., компенсація за невикористану відпустку -743,75 грн., індексація нарахованої позивачу заробітної плати - 332,50 грн. Разом з цим, в іншій частині позову просили відмовити.

Зазначили, що позивач, як керівник ТОВ «Норинцівське» не забезпечив виплату належних сум у встановлений строк (в день його звільнення), хоча займав посаду директора і відповідні виплати належали до компетенції позивача, а після його звільнення і призначення на посаду нового директора офіційно не звертався до ТОВ «Норинцівське» з вимогою про виплату таких сум.

Окрім цього зазначили, що вимоги позивача щодо компенсації йому добових за час відрядження та вартості проїзду є безпідставними, оскільки таких відряджень ОСОБА_1 по ТОВ «Норинцівське» як в межах України, так і за кордон взагалі не відбувалося. Факт відряджень позивача не підтверджується належними доказами по справі, а надані позивачем копії наказів та звітів про відрядження, не відповідають встановленій законодавством формі та на думку представника, є сфальсифікованими.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши матеріали справи, приходить до висновку про часткове задоволення вимог позивача, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 17 квітня 2014 року позивач був прийнятий на посаду директора ТОВ «Норинцівське» за сумісництвом.

Відповідно до наказу ТОВ «Норинцівське» від 22.12.2014 року позивача було звільнено з роботи на підставі п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України.

Також, встановлено та не заперечувалося сторонами по справі, що у відповідача перед позивачем утворилася заборгованість по виплаті заробітної плати, яка при звільненні позивача виплачена останньому не була.

Позивач в своїй позовній заяві просить стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі в розмірі 9886,11 грн.

Разом з тим, згідно індивідуальних відомостей Пенсійного фонду України про застраховану особу - ОСОБА_1 за період його перебування у трудових відносинах з ТОВ «Норинцівське», тобто з 17.04.2014 р. по 22.12.2014 року йому було нараховано 9 668,26 грн. (а.с.104-105).

З оборотно-сальдової відомості ТОВ «Норинцівське» по рахунку 661 вбачається, що з вищезазначеної суми було утримано 2 287,78 грн., тому сума до сплати працівнику ОСОБА_1 складала 7 380,48 грн. (а.с.106).

Представники позивача посилалися на те, що заробітна плата позивачу мала бути нарахована за період з 17.04.2014 року по 17.12.2015 року.

Разом з тим, табель обліку робочого часу позивача за грудень 2014 року у роботодавця відсутній.

Докази перебування ОСОБА_1 на роботі в грудні 2014 року , як і факт виконання покладених трудових обов»язків, позивачем не надано.

Як вбачається з матеріалів справи,зокрема, даних УПФ України у Слом»янському районі м.Києва, за грудень 2014 року заробітна плата ОСОБА_1 не нараховувалась.

Оцінюючи матеріали справи у їх сукупності та приймаючи до уваги те, що оплата праці має здійснюватися за виконувану роботу, ту обставину, що позивач, як керівник товариства не забезпечив належне ведення табелю обліку робочого часу та за відсутністю доказів виконання своїх посадових обов»язків в період з 01.12.2014-22.01.2014 року, суд вважає, що останній не довів своїх вимоги в частині наявної заборгованості по заробітній платі за грудень 2014 року.

Так, з довідки ТОВ «Норинцівське» №27 від 24.07.2015 року, яку суд приймає до уваги, як належним та допустимий доказ вбачається, що заборгованість по заробітній платі ОСОБА_1 за період роботи в ТОВ «Норинцівське» з 17.04.2014 року по 22.12.2014 року на посаді директора, з урахуванням сплати усіх передбачених законом обов»язкових платежів та зборів, становить 7380,48 грн. (а.с.48, 104).

Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно ст.21 ЗУ «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов в частині стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі підлягає задоволенню в розмірі 7380,48 грн.

Разом з цим, суд вважає, що невиплата заробітної плати сталася саме з вини ОСОБА_1, оскільки останній перебуваючи на посаді директора не забезпечив дотримання вимог чинного законодавства в частині виплати нарахованої заробітної плати у строки та порядок передбачений ст.115 КЗпП України.

Окрім того, у випадку, якщо заробітна плата працівникові не була виплачена своєчасно і затримання виплати складає один і більше календарних місяці, то за порушення термінів виплати заробітної плати нараховується компенсація, відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 р. № 159.

Згідно п.2 Порядку, компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати (далі - компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року.

Відповідно до cт. 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення).

Відповідно до п. 2 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженому Постановою КМУ від 17 липня 2003 р. № 1078, індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці найманих працівників підприємств, установ, організацій у грошовому виразі, яка включає оплату праці за виконану роботу згідно з тарифними ставками (окладами) і відрядними розцінками, доплати, надбавки, премії, гарантійні та компенсаційні виплати, передбачені законодавством, а також інші компенсаційні витати, що мають постійний характер.

Відповідно до п. 3 Порядку, до об'єктів індексації, визначених у пункті 2, не відносяться, зокрема, виплати, які обчислюються із середньої заробітної плати.

З огляду на викладене, сума компенсації за час затримки виплати заробітної плати в розмірі 4151,82 грн., яку просить стягнути позивач, є необґрунтованою частково.

Згідно бухгалтерської довідки відповідача за №32 від 09.11.2015 року вбачається, що компенсація за несвоєчасну виплату заробітної плати позивача складає 332,50 грн. (а.с.109).

Вказана компенсація була визначена відповідачем відповідно до Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затверджених Постановою КМУ від 17.07.2003 року за №1078.

Разом з цим, згідно наданого розрахунку позивача вбачається, що останнім помилкового було здійснено розрахунок, оскільки індексації підлягає лише нарахована заробітної плати, а тому не нараховані доходи позивача або виплати, які обчислюються із середньої заробітної плати, індексації не підлягають.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача компенсацію за несвоєчасну виплату заробітної плати в розмірі 332,50 грн.

Крім того, згідно ст. 83 КЗпП України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Згідно п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку.

Таким чином, розраховуючи компенсацію за невикористану відпустку ОСОБА_1, слід враховувати виплати за травень 2014 року - листопад 2014 року.

З Розрахунку компенсації за невикористану відпустку ОСОБА_1 від 29.01.2016 року, з урахуванням відпрацьованого періоду, вбачається, що сума компенсації за невикористані 17 к.дн. щорічної основної відпустки становить 743,75 грн. (а.с.166).

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог позивача про стягнення компенсації за невикористану відпустку у розмірі 743,75 грн.

Доводи відповідача щодо часткового використання відпустки позивачем без видання відповідних наказів, з огляду на перетинання позивачем державного кордону у травні та серпні 2014 року , суд вважає безпідставним, оскільки згідно табелю обліку робочого часу, відомості щодо його перебування у відпустці відсутні.

Доказів того, що позивачем за відпрацьований період було використано своє право на відпустку , також матеріали справи не містять.

Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо в день звільнення працівник не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

З точки зору закону заходи, встановлені ст.117 КЗпП України, є відповідальністю роботодавця перед працівником в разі несвоєчасного розрахунку при звільненні.

Суд вважає, що вимоги позивача в частині стягнення середнього заробітку за час затримки в розрахунку при звільненні підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 розрахунок розміру середньої заробітної плати проводиться виходячи з розміру заробітної плати за останніх два місяці роботи.

Відповідно до абзацу першого пункту 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 p. N 100 при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються: б) одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо); л) компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечувалося сторонами по справі, в день звільнення з позивачем не було проведено повного розрахунку.

Також матеріалами справи підтверджено, що заборгованість по заробітній платі, виникла з вини самого позивача, як керівника Товариства, який своїми винними діями та бездіяльністю не забезпечив дотримання вимог чинного законодавства щодо виплати заробітної плати, а також проведення повного розрахунку при звільненні.

Разом з цим, суд враховує, що відповідача, як роботодавця, дана обставина повністю не звільняє від відповідальності в порядку ст. 117 КЗпП України.

З матеріалів справи вбачається, що середньоденна заробітна плата останнього становить 60,47 грн. ( 1300,00 грн.+1300,00 грн./43 роб. дні=60, 47 грн. Отже, 60,47 грн. х 302 дні (за період з 22.12.2014 року по 25.02.2016 року) = 18 261, 94 грн.

Разом з тим, з огляду на обставини справи та наявність спору щодо розміру заборгованості, суд вважає правильним застосувати принцип співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21.11.2011 року, прийнятої за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах та яка відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для всіх судів України.

З урахуванням розміру спірної суми, суд вважає, що виходячи з принципу розумності та справедливості розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача має становити 8456,73 грн.

Таким чином, з відповідача на користь позивача в порядку ст. 117 КЗпП України підлягає стягненню середній заробіток за затримку в розрахунку при звільненні в розмірі 8456,73 грн.

Також, позивач просив стягнути з відповідача компенсації по відрядженням в розмірі 36661,80 грн. та вартості проїзду в розмірі 31014,00 грн.

Разом з тим, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в цій частині, виходячи з наступного.

Так, в підтвердження перебування у відрядженні, позивач надав копії наказів, звітів про відрядження та прибуткові касові ордери.

Разом з тим, з журналу обліку наказів з кадрових питань ТОВ «Норинцівське», в якому фіксувалися накази щодо призначення працівників на посади, звільнення, перебування у відпустках та інших кадрових питань, відсутні накази про відрядження позивача.

Крім того, така інформація відсутня і в табелях обліку використання робочого часу.

Більш того, в табелях обліку використання робочого часу за квітень-жовтень 2014 року, дні перебування у відрядженні, про які зазначали представники позивача, позначено, як дні перебування позивача на робочому місці.

За таких обставин, суд вважає, що вимоги позивача в цій частині поданого позову є необґрунтованими та не підтверджені належними доказами по справі.

Виходячи з вищевикладеного, проаналізувавши межі заявлених вимог та відповідність їх нормам матеріального права, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_1

Відповідності до ст. 88 ЦПК України, враховуючи те, що позивача відповідно до п.1 ч.1 ст.5 ЗУ "Про судовий збір" звільнено від сплати судового збору, з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір у розмірі 243,60 грн.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 83, 95, 115, 116, 117, 121 КЗпП України, Законом України «Про оплату праці», ст.ст. 3, 4, 10, 11, 57-61, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ТОВ «Норинцівське» про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, компенсації по відрядженню та середнього заробітку за час затримки у розрахунку при звільнення, задовольнити частково.

Стягнути з ТОВ «Норинцівське» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в розмірі 7 380, 48 грн., компенсацію за несвоєчасну виплату заробітної плати у розмірі 332, 50 грн., компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 743, 75 грн., компенсацію за затримку в розрахунку при звільненні в розмірі 8 456, 73 грн.

В іншій частині позовних вимог, відмовити.

Стягнути з ТОВ «Норинцівське» на користь держави судовий збір у розмірі 243,60 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня проголошення.

Суддя: