АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 серпня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі: головуючого - Левенця Б.Б.

суддів: Махлай Л.Д., Желепи О.В.

при секретарі - Хилюк І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 31 травня 2016 року по справі за заявою ОСОБА_1 про поновлення строку для пред'явлення виконавчого документа до виконання у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Інститут транспорту нафти», третя особа Управління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Києві про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити дії, стягнення одноразової допомоги у зв'язку із стійкою втратою профпридатності, стягнення заборгованості з виплати відшкодування шкоди завданою каліцтвом, стягнення витрат на лікування та моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а :

У березні 2016 року заявник звернулась до суду із заявою, уточнивши яку зазначила, що на виконання рішення суду по справі №2-408/11, яке набрало законної сили 02 грудня 2014 року, лише 21 березня 2016 року отримала виконавчий лист. Про те, що строк пред'явлення виконавчого листа до виконання був встановлений до 02 грудня 2015 року дізналась з самого виконавчого документу.

Посилаючись на те, що є інвалідом третьої групи довічно, часто хворіє та має проблеми опорно-рухового апарату, просила поновити строк для пред'явлення виконавчого листа до виконання. (т.4 а.с.100, 106-107)

ПАТ «Інститут транспорту нафти» заперечував проти заяви про поновлення строку для пред'явлення виконавчого документа до виконання. (т.4 а.с.118-119)

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 31 травня 2016 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про поновлення строку для пред'явлення виконавчого документа до виконання відмовлено. (т.4 а.с.134-135)

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального права, просила зазначену ухвалу скасувати та постановити нову про поновлення строку для пред'явлення виконавчого документу до виконання. (т.4 а.с.140-142)

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підтримав скаргу і просив її задовольнити, представник ПАТ «Інститут транспорту нафти» - МарченковЮ.І. заперечував проти скарги і просив її відхилити. Інші особи, які беруть участь у справі до суду не прибули, про час та місце розгляду справи були сповіщені встановленим порядком. (т. 4 а.с. 155-158)

Зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково за наступних підстав.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 02 грудня 2014 року рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 30 травня 2014 року скасовано в частині вирішення вимог про стягнення з ПАТ «Інститут транспорту нафти» на користь ОСОБА_1 одноразової допомоги у зв'язку із стійкою втратою профпридатності, витрат пов'язаних з лікуванням та витрат на проведення судово-медичної експертизи, ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, рішення суду першої інстанції в частині вирішення вимог про відшкодування шкоди завданої каліцтвом (за період з травня 1992 р. по квітень 2014 р.) з урахуванням коефіцієнту збільшення заробітної плати змінено шляхом зменшення розміру шкоди, що підлягає стягненню з ПАТ «Інститут транспорту нафти» на користь ОСОБА_1 з 327 305,96 грн. до 33 054,04 грн., стягнуто з ПАТ «Інститут транспорту нафти» в дохід держави судовий збір в сумі 330,54 грн., а в іншій частині рішення районного суду залишено без змін. (т.4 а.с.82-95)

21 березня 2016 року Шевченківським районним судом міста Києва ОСОБА_1 під особистий підпис видано виконавчий лист по справі №2-408/11 про стягнення з ПАТ «Інститут транспорту нафти» на користь ОСОБА_1 33 054,04 грн. відшкодування шкоди завданої каліцтвом (за період з травня 1992 р. по квітень 2014 р.) з урахуванням коефіцієнту збільшення заробітної плати. (т.4 а.с.99)

У цей же день, 21 березня 2016 року ОСОБА_1 подала до суду заяву про поновлення строку для пред'явлення виконавчого документа до виконання. (т.4 а.с.100)

Обґрунтовуючи заяву про поновлення строку, заявник ОСОБА_1 посилалась на те, що внаслідок трудового каліцтва, є інвалідом та має постійні проблеми опоро-рухового апарату через що, необхідність лікування та тривале перебування за кордоном України не могла своєчасно отримати виконавчого листа.(т. 4 а.с. 106)

Представник ПАТ «Інститут транспорту нафти», заперечуючи проти поновлення строку, заявляв про можливість добровільного виконання відповідачем рішення суду протягом строку вказаного у виконавчому листі. (т. 4 а.с. 118-119)

Відмовляючи в задоволенні заяви суд першої інстанції виходив з того, що заявником не доведено обставин перебування за межами України та поважних причин пропуску строку.

З таким висновком колегія суддів не погодилась, враховуючи наступне.

Пункт 1 статті 6 § 1 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом щодо будь-яких його цивільних прав та обов'язків; таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати до суду позов з цивільно-правових питань. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який договірні держави зобов'язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "суду" (див. справа "Горнсбі проти Греції", рішення від 19 березня 1997 р., 1997-II, справа «Ромашов проти України» від 27 липня 2004 року(заява N 67534/01).

Згідно ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (надалі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

На виконання положень частини 4 ст. 10 ЦПК України, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Проте у справі відсутні докази, які б свідчили про виконання районним судом вищезазначених положень, у т.ч. перевірку доводів заявника про тривале перебування за межами України отриманням від уповноваженого органу відповіді щодо наявності (відсутності) факту перетину ОСОБА_1 кордону України, тому висновок районного суду про відсутність такого факту є припущенням.

Виконавчий лист мав бути пред'явлений до виконання до 02 грудня 2015 року, проте за медичною довідкою з 21 листопада 2015 року ОСОБА_1 захворіла із зазначенням діагнозу «правостороння н/долева пневмонія. О. Бронхіт» без зазначення дати одужання заявника.(т. 4 а.с. 111)

Цих обставин районний суд також не з'ясував, що свідчить про порушення процесуального порядку розгляду вказаного питання.

З огляду на положення ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Тому прийняття апеляційним судом нових доказів і заперечень сторін на стадії апеляційного розгляду не відповідатиме забезпеченню принципу змагальності (ст.ст. 10, 131 ЦПК України).

Враховуючи викладене, оскаржувана ухвала підлягає скасуванню із направленням питання на новий розгляд до суду першої інстанції. Інші доводи скарги цих висновків суду не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила.

Ухвала колегії суддів апеляційного суду відповідно до ч. 1 ст. 324 ЦПКу касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст. 303, п. 3 ч. 1 ст. 312, ст. 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 31 травня 2016 року скасувати і передати питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили негайно з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді Апеляційного суду міста Києва: Б.Б.Левенець

Л.Д.Махлай

О.В.Желепа

Справа № 22-ц/796/10027/2016

Унікальний номер 2-408/11

Головуючий у першій інстанції - Рибак М.А.

Доповідач Левенець Б.Б.