Дата документу 16.03.2016

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2016 року. м. Мелітополь

Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Пономаренко Л.Е.,

при секретарі Воробйовій В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Мелітопольського міськрайонного суду з позовними вимогами до ОСОБА_2, в яких він просить стягнути з останнього борг у сумі 1272640 гривень. Одночасно позивачем заявлено клопотання про визнання причин пропуску строку звернення до суду поважною. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 28.12.2007 він надав у борг ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 82 тисячі доларів США, що підтверджується розпискою. В подальшому ОСОБА_2 борг добровільно не повернув, тому він вимушений звернутись до суду.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та пояснив, що факт отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 грошових коштів в розмірі 82000 доларів США підтверджується розпискою, написаною власноруч ОСОБА_2, відповідач повинен був повернути суму до 01.05.2008, однак не виконав взяті на себе зобовязання. Що стосується причин тривалого не звернення з вимогами до ОСОБА_2 до суду зазначив, що ОСОБА_1 знаходився у відрядження поза межами України, так як є представником ВАТ «Завод горного оборудования», на підтвердження послався на довідку, видану генеральним директором цього підприємства про те, що ОСОБА_1 є представником підприємства та по роду своєї діяльності виконує свої безпосередні обовязки на території Російської федерації і знаходився на території РФ в період з 01.03.2011 по 01.12.2012.

В судовому засіданні представник відповідача заперечив, зазначивши, що хоча ОСОБА_2 і писав власноруч розписку про отримання грошей у ОСОБА_1, однак брав суму не в борг, а для придбання автомобіля на імя ОСОБА_1, що і зробив в подальшому, придбавши та передавши останньому автомобіль, однак розписку назад не отримав, не передбачаючи можливість в подальшому такого її використання . Заявив письмове клопотання про застосування наслідків спливу строків позовної давності та зазначив, що строк виконання грошового зобовязання згідно розписки настав 01.05.2008, строк позовної давності сплив 01.05.2011, а з позовом ОСОБА_1 звернувся лише після спливу 6 років 7 місяців. Надав критичну оцінку поясненням представника позивача, щодо поважності пропуску позивачами позовної давності, та зокрема пояснив, що наведені представником позивача обставини не виключають можливості звернення до суду з відповідним позовом, та не можуть бути визнані судом поважними та такими, що є підставою для поновлення відповідного строку позовної давності.

Вислухавши пояснення сторін та надані ними письмові докази суд дійшов наступних висновків щодо суті спору.

28 грудня 2007 року ОСОБА_2 склав розписку про отримання від ОСОБА_1 грошової суми в розмірі 82 тисячі доларів США з кінцевим строком повернення 01.05.2008.

У силу частини другої статті 1046, частини другої статті 1047 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За наданими суду поясненнями, боржник свої зобовязання з повернення позики у встановлений договором позики строк - не виконав, що у контексті положень ст. ст. 15, 16, 526, 530, 1046, 1047 ЦК України, є підставою для задоволення позову про стягнення заборгованості за розпискою, оскільки наведені правові положення визначають обовязковість належного виконання умов укладеного між сторонами договору позики, при цьому під належністю слід розуміти виконання зобовязань з повернення боржником позичальнику грошових коштів у визначеному розмірі у визначений строк, однак суд вважає за необхідне зауважити про наступне.

Цивільним кодексом України (ст.ст. 256, 257) встановлені строки, у межах яких особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (позовна давність). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

За правилами ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов'язанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до цих норм цивільного законодавства перебіг позовної давності за зобов'язанням з повернення грошових коштів відповідачами почався 02 травня 2008 року, та, відповідно, сплив 02 травня 2011 року.

Згідно ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідачем надана заява про застосування позовної давності до вимог позивача, оскільки ним пропущено трирічний строк позовної давності для звернення до суду з таким позовом, та нічим не підтверджено, що зазначений строк переривався, поважних причин його пропуску позивачем також не наведено.

Натомість, в обґрунтування поважності причин пропуску строку позовної давності, представник позивача вказував на те, що позивач ОСОБА_1 був відсутній в період часу з 01.03.2011 по 01.12.2012 на території України, перебував на території Російської федерації і не мав можливості своєчасно звернутись до суду за захистом своїх прав.

В звязку з викладеним суд зауважує про наступне.

Відповідно до положень ст. 10, 11, 57-60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін та в межах і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, при цьому сторони мають право обґрунтовувати належність конкретно доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень та зобовязані довести перед судом ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до наведених вище висновків перебіг позовної давності за зобов'язанням з повернення грошових коштів почався 02 травня 2008 року та сплив 02 травня 2011 року.

Позивач звернувся до суду 12.12.2014.

При цьому пропуск строку обґрунтовує відсутністю на території України в період часу з 01.03.2011 по 01.12.2012, так як знаходився у відрядженні та згідно довідки ВАТ «Завод горного оборудования° в цей період був представником підприємства.

Суд не приймає зазначене позивачем обґрунтування з декількох підстав. Так, по-перше, в позові позивачем зазначено, що він перебував у відрядженні на території Російської федерації, однак будь-яких доказів того, що позивач на той час був працевлаштований та направлений у відрядження підприємством України суду не надано, по-друге позивачем зазначено, що він був представником ВАТ «Завод горного оборудования», однак підтвердження здійснення позивачем представництва також відсутні в матеріалах справи. Навпаки, судом було зроблено запит до Державної прикордонної служби України про надання інформації про перетинання державного кордону громадянином ОСОБА_1 в період з 02.05.2011 по 12.12.2014 і згідно відповіді ОСОБА_1 в зазначений період не знаходився безвиїзно на території Російської федерації, а неодноразово перетинав кордон України.

Окрім того, позивачем не надано жодного обґрунтування не звернення до суду до 01.03.2011, тобто коли вже близько 2 років 10 місяців у нього виникло право на звернення до суду за захистом своїх прав.

Також, судом було досліджено ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду від 08.08.2013 по справі №320/611/13-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 04.09.2013 по цій справі, зі змісту яких вбачається, що ОСОБА_1 вже звертався у 2013 році з аналогічним позовом до ОСОБА_2, однак позов не був розглянутий по суті, а був залишений без розгляду саме через неявку позивача в судові засідання за викликами суду, що відповідно до норм чинного законодавства не перериває перебіг строків позовної давності.

Таким чином, поважних причин для пропуску позовної давності в ОСОБА_1 з наведених обставин не вбачається.

Виходячи з наведеного обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню суд вважає клопотання відповідача про застосування наслідків пропуску позивачами строків позовної давності та відмови у задоволенні їх вимог з таких підстав.

Така позиція викладена, зокрема, у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14: встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

На підставі викладеного суд доходить висновку про те, що у задоволенні позову слід відмовити з підстав пропуску позивачами строків позовної давності.

Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України, понесені позивачами судові витрати відшкодуванню не підлягають

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 3,8, 10,60 212-215 ЦПК України,

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Запорізької області шляхом подання апеляційної скарги через Мелітопольський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня його проголошення, а для осіб, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

СУДДЯ: Л. Е. Пономаренко