233 № 233/4798/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2016 року Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Малінова О.С.

при секретарі Кліменко І.В., Купрєєнко А.С., Поварніциній А.С.,

за участю :

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представників відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Костянтинівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Підприємства зеленого господарства, виконавчого комітету Костянтинівської міської ради «Про скасування наказу № 8 від 28 липня 2014 року про звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП України, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення матеріальної та моральної шкоди, спричиненої незаконним звільненням, -

В С Т А Н О В И В :

Позивачка ОСОБА_1 звернулась до Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області із позовною заявою до Підприємства зеленого господарства м. Костянтинівки про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу обгрунтовуючи свої вимоги наступними обставинами.

З 19.02.2008 року вона працювала у Підприємстві зеленого господарства на різних посадах, у тому числі з 20 лютого 2014 року директором підприємства. З 13 березня 2014 року вона була переведена на посаду майстра з озеленення згідно наказу № 13 від 01.03.2013 року. 28 липня 2014 року після виходу її з лікарняного її звільнили з роботи на підставі наказу № 8 у звязку із скороченням чисельності або штату працівників відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Зазначені підстави звільнення були обґрунтовані наказом № 2 від 15 травня 2014 року «Про зміни в організації виробництва і праці, що повязано із ліквідацією підприємства». Проте, як свідчить інформація з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, на час видання наказу про скорочення штату та на час її звільнення з посади, Підприємство зеленого господарства не перебуває в процесі ліквідації. Крім того, вважає, що у відповідності до ч.1, 2 ст. 42 КЗпП України при скорочення чисельності чи штату працівників, вона, як працівник із більшою продуктивністю, має переважне право на залишення на роботі. Крім того, за час роботи на цьому підприємстві їй було встановлено 3-ю групу інвалідності. Але її роботодавець цими правами знехтував. Вважає, що її звільнення було проведено з порушеннями законодавства, тому просила визнати незаконним та скасувати наказ Підприємства зеленого господарства №8 від 28 липня 2014 року про її звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП України, поновити її на роботі на посаді майстра з озеленення Підприємства зеленого господарства, стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 7332,10 грн., та моральну шкоду 3000,00 грн.

У судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник підтримали та доповнили позовні вимоги в частині збільшення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, якій слід стягнути до 111525,10 грн. (а.с.71), а також доповнили позовні вимоги в частині стягнення спричиненої незаконним звільненням матеріальної шкоди, яка полягає у витратах на проходження позивачкою ОСОБА_1 медичних обстежень та придбання ліків в сумі 2685,93 грн. (а.с. 153) та 886,95 грн. (а.с. 230). Щодо обґрунтування позовних вимог в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі у звязку із порушеннями порядку її звільнення на підстав п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, - підтримали доводи, наведені у позові.

За клопотанням представника позивача до участі у справі у якості третьої особи, а потім співвідповідача було залучено виконавчий комітет Костянтинівської міської ради Донецької області, як засновника Підприємства зеленого господарства.

Ухвалами суду від 11 лютого 2015 року та від 21 грудня 2015 року ці клопотання були задоволені.

Представники відповідачів Підприємства зеленого господарства та виконкому Костянтинівської міської ради у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 заперечували у повному обсязі, та пояснили, що Підприємство зеленого господарства створене на базі комунальної власності. Засновником підприємства - Костянтинівської міською радою у квітні було прийнято рішення саме про ліквідацію підприємства зеленого господарства, а не скорочення чисельності або штату працівників, та створено ліквідаційну комісію. Підставами для прийняття такого рішення була визнана відсутність господарської діяльності підприємства протягом тривалого часу, а також наявність в місті інших діючих комунальних підприємств, які також здійснюють ті ж види діяльності, як озеленення та благоустрій. У відповідності до цього Рішення міської ради по Підприємству зеленого господарства було видано відповідний наказ № 2 від 15.05.2014 року «Про зміни організації виробництва та праці, та у звязку із ліквідацією підприємства». У цьому наказі визначено, що підлягають скороченню посади начальника Підприємства зеленого господарства та майстра з озеленення, та передбачалось звільнення працівників, які займають ці посади у відповідності до вимог законодавства про працю. У звязку із тим, що позивачка ОСОБА_1 тривалий час, а саме з лютого 2014 року знаходилась на лікарняному, на підприємстві була відсутня, вказаний наказ по підприємству та персональне повідомлення її про скорочення штату та наступне звільнення були направлені рекомендованим листом 16 травня 2014 року. Звільнення позивачки ОСОБА_1 з роботи було проведено на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у перший робочий день після її виходу з лікарняного 28 липня 2014 року із виданням додаткового наказу з уточнення дати звільнення № 8 від 28.07.2014 року. Звільнення було проведено без погодження із погодження із профспілковим комітетом у звязку із його відсутністю на підприємстві. Ніяких нових підприємств після ліквідації Підприємства зеленого господарства не створювалось, тому переведення нікому із працівників не пропонувалось. Відомості про ліквідацію підприємства внесені до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. На цей час ліквідація підприємства ще не завершена, тому єдиною посадовою особою на підприємстві залишається голова ліквідаційної комісії. Щодо позовних вимог про відшкодування спричиненої матеріальної шкоди у звязку із лікуванням позивачки, зазначили, що розгляд цих вимог під час вирішення трудового спору не передбачено законодавством, просили врахувати, що позивачка тривалий час хворіла до самого звільнення, а в частині стягнення моральної шкоди просили відмовити у звязку із відсутністю порушень трудового законодавства з боку роботодавця під час звільнення позивачки.

Зясувавши вищенаведену позицію сторін, дослідивши письмові докази у справі, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини.

Суд встановив, що позивачка ОСОБА_1 працювала на Підприємстві зеленого господарства з 19 лютого 2008 року по 28 липня 2014 року (а.с. 7). 13 березня 2014 року позивачка була переведена з посади начальника підприємства зеленого господарства на посаду майстра з озеленення з 13.03.2014 року згідно розпорядження міського голови від 07.03.2014 року №48м та наказу по підприємству (а.с. 46). Згідно наказу № 7 від 18 липня 2014 року ОСОБА_1 майстер озеленення підприємства в звязку із скороченням штату працівників (п.1 ст. 40 КЗпП) із виплатою вихідної допомоги в розмірі місячної середньої заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку (а.с. 48). Згідно наказу № 8 від 28.07.2014 року уточнена дата звільнення ОСОБА_1 у звязку із закінчення лікарняного 25.07.2014 року та рахується цією датою 28.07.2014 року (а.с. 99). Ці обставини встановлені судом і визнаються сторонами.

Підприємство зеленого господарства є підприємством комунальної власності місцевої ради і створено на підставі рішення Міської ради м. Костянтинівки від 2910.2003 року № IV/9-226. Статут підприємства (із змінами і доповненнями) затверджений розпорядженням міського голови від 06.02.2004 р. № 37-р та виконкомом Костянтинівської міської ради, реєстраційний №438/528 (а.с. 56-61). Відповідно до п. 1.3 Статуту підприємства його засновником є Костянтинівська міська рада. Згідно п.п. 6.1, 6.2 Розділу 6 Статуту діяльність підприємства припиняється за рішенням засновника призначеною ліквідаційною комісією. З моменту призначення ліквідаційної комісії до неї переходять повноваження по управлінню справами підприємства.

Рішенням Костянтинівської міської ради від 24.04.2014 р. № 6/46-832 «Про ліквідацію підприємства зеленого господарства» вирішено: ліквідувати підприємство зеленого господарства, утворити ліквідаційну комісію та затверджено її склад, комісії доручено вжити усіх необхідних заходів, повязаних з ліквідацією підприємства (а.с. 55). Головою ліквідаційної комісії призначено начальника підприємства зеленого господарства ОСОБА_5, а згідно рішення Костянтинівської міської ради від 28.01.2016 року № 6/64-1137 головою ліквідаційної комісії призначено ОСОБА_3 (а.с. 240). Підставами для ліквідації підприємства зеленого господарства згідно вказаного рішення Ради визнано відсутність господарської діяльності підприємства протягом тривалого часу.

На підставі рішення Міської ради про ліквідацію підприємства зеленого господарства, згідно наказу по підприємству від 15 травня 2014 року № 2 «Про зміни організації виробництва і праці і у звязку із ліквідацією підприємства», з 20 липня 2014 року скорочено посади: начальника підприємства зеленого господарства і майстра з озеленення (а.с.51). Тобто на час видання вказаного наказу у штатному розкладі були відсутні інші посади, що підтверджено представниками відповідачів та не заперечується позивачкою та її представником.

У звязку із тривалим знаходженням позивачки ОСОБА_1 на безперервному лікарняному - з 27.02.2014 року по 25.07.2014 року, копія наказу по підприємству від 15 травня 2014 року № 2 та її особисте попередження про майбутнє звільнення через два місяці було направлено на її адресу рекомендованою поштою своєчасно згідно штампу 16.05.2014 року та отримано 17.05.2014 року згідно повідомлення про вручення (а.с. 51-52).

Відповідно до Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців від 24.10.2014 року комунальне підприємство Підприємство зеленого господарства перебуває у стадії припинення за рішенням засновників. Голова комісії з припинення або ліквідатор ОСОБА_5 (а.с. 85-86).

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з частинами першою та третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у звязку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обовязок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Згідно до п.19 Постанови Пленуму Верховного суду України N 9 від 06.11.92 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» (ОСОБА_3 змінами, внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного Суду України), розглядаючи трудові спори, повязані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобовязані зясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Судам слід мати на увазі, що при проведенні звільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування)працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника. Якщо це право не використовувалось, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки (перегрупування).

Згідно Постанови Верховного Суду від 27.05.2014 року ліквідація юридичної особи публічного права здійснюється розпорядчим актом органу державної влади, органу місцевого самоврядування або уповноваженою на це особою. У цьому акті має бути наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи або їх передачі іншим органам виконавчої влади. Якщо таке обґрунтування наведене, то у такому випадку має місце ліквідація юридичної особи публічного права, а якщо ні, то саме посилання на те, що особа ліквідується, є недостатнім. У звязку з цим при вирішенні спорів щодо поновлення на роботі працівників юридичної особи публічного права, про ліквідацію яких було прийнято рішення, судам належить крім перевірки дотримання трудового законодавства щодо таких працівників зясовувати реальність такої ліквідації із врахуванням вищенаведеного. Оскільки правовий акт, що став підставою для ліквідації, та наступне звільнення працівника з цієї підстави взаємоповязані, перевірці підлягають законність як такого правового акта, так і процедури звільнення.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно позовної заяви ОСОБА_1 основними доводами в обґрунтування позовних вимог щодо поновлення на роботі є: відсутність фактичної ліквідації підприємства; відсутні дані про це у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців; їй не запропоновані інші посади, як працівнику, який має переважне право на залишення на роботі.

Згідно з положеннями ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд вважає, що вищевказані доводи позивачки ОСОБА_1 не знайшли свого підтвердження під час розгляду цієї справи та спростовуються наданими відповідачами та дослідженими у судовому засіданні письмовими доказами.

Так, рішення про ліквідацію юридичної особи публічного прав - комунального підприємства Підприємство зеленого господарство прийняте його засновником органом місцевого самоврядування Костянтинівською міською радою у відповідності до своєї компетенції згідно рішення від 24.04.2014 р. № 6/46-832 «Про ліквідацію підприємства зеленого господарства». У вказаному рішенні містяться підстави саме ліквідації підприємства без передачі його функцій іншим органам або підприємствам.

Факт знаходження Підприємства зеленого господарства у стадії припинення (ліквідації) підтверджено Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців від 24.10.2014 року. Тобто власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести позивачку з її згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, у звязку із його повною ліквідацією, так само не повинно було враховуватись переважне право працівника на залишення на роботі, перелік яких встановлений у ст. 42 КЗпП України. Так, у ч. 1 статті 42 визначені підстави для застосування цього переліку скорочення чисельності чи штату працівників, а не ліквідація підприємства.

Судом не встановлено інших порушень процедури звільнення позивачки ОСОБА_1 з боку відповідачів. Суд вважає доведеним своєчасне, за два місяця, повідомлення позивачки ОСОБА_1 про майбутнє звільнення та отримання нею копії наказу по підприємству від 15 травня 2014 року № 2 та особистого попередження які булу направлено на її адресу рекомендованою поштою своєчасно згідно штампу 16.05.2014 року та отримані 17.05.2014 року згідно повідомлення про вручення.

Враховуючи викладене в сукупності, суд прийшов до висновку, що звільнення ОСОБА_1 з посади майстра з озеленення Підприємства зеленого господарства в звязку зі скороченням штату працівників, п. 1 ст. 40 КЗпП України відповідно до наказу від 18.07.2014 року № 7 проведено відповідно з вимогами діючого законодавства, винесення наказу від 28.07.2014 року № 8, яким було змінено дату звільнення ОСОБА_1, не суперечить вимогам діючого законодавства, і винесення цього наказу повязано лише з тривалим знаходження позивачки на лікарняному, тому в задоволенні позовних вимог в частині визнання зазначеного наказу незаконним та його скасуванні необхідно відмовити в звязку з їх безпідставністю.

Враховуючи те, що позовні вимоги в частині визнання наказу від 28.07.2014 року № 8 незаконним та його скасування не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, відсутні підстави для задоволення позовних вимог і в частині поновлення позивача ОСОБА_1 на займаній до звільнення посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Щодо позовних вимог в частині стягнення спричиненої матеріальної шкоди, то за правилами ст. 237-1 КЗпП України, ст.ст. 1166, 1167 ЦК України загальними підставами відповідальності за завдану як матеріальну, так і моральну шкоду, є неправомірні рішення, дії, або бездіяльність фізичної або юридичної особи. Судом не встановлено будь-якої неправомірності в рішеннях або діях відповідачів, тому у задоволенні позову ОСОБА_1 в цій частині слід також відмовити.

Керуючись п. 1 ст. 40, ст.ст. 49-2, 184 КЗпП України, ст.ст. 10, 11, 60, 209, 212 -215 ЦПК України,-

В И Р І Ш И В :

У позові ОСОБА_1 до Підприємства зеленого господарства, виконавчого комітету Костянтинівської міської ради «Про скасування наказу № 8 від 28 липня 2014 року про звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП України, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення матеріальної та моральної шкоди, спричиненої незаконним звільненням, - відмовити повністю.

Вступна та резолютивна частини рішення проголошені 11 березня 2016 року, у повному обсязі рішення виготовлене до 16 березня 2016 року.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подано протягом десяти днів з дня проголошення рішення в апеляційний суд через Костянтинівський міськрайонний суд, а у разі відсутності сторони у судовому засіданні протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя