Справа № 515/351/15-ц
Провадження № 2/513/51/16
Саратський районний суд Одеської області
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 серпня 2016 року Саратський районний суд Одеської області у складі судді: Кожокар Т.Я., при секретарі Антонюк Н.П., за участю: представника позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2, представника третьої особи ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Сарата цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Татарбунарська міська рада про вселення в квартиру,

В С Т А Н О В И В:

позивачка звернулась до суду з даним позовом до відповідача про вселення в квартиру. Позов обґрунтувала тим, що з 11 січня 1997 року перебувала у шлюбі з відповідачем. В шлюбі народився син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. 05 жовтня 2000 року, рішенням профспілкового комітету ВАТ «Дунайводбуд-18 та правління ВАТ «Дунайводбуд-18» її чоловікові - відповідачу ОСОБА_2 було виділено у користування житло у гуртожитку, розташованому по АДРЕСА_1. Дане житло було виділено також і їй ОСОБА_4 та їх сину ОСОБА_5, де вони проживали з 2000 року.

27 травня 2013 року шлюб між ними було розірвано. Позивачка зазначила, що після розірвання шлюбу відповідач почав перешкоджати їй проживати у вказаній квартирі, не пускає її у житло. Відповідач фактично вигнав її з житлової площі, погрожує фізичною розправою, якщо вона увійде до квартири. Вона побоюється увійти до вказаної квартири, оскільки відповідач може реалізувати свої погрози.

У зв'язку з чим позивачка змушена тимчасово проживати в орендованій квартирі під АДРЕСА_2. Син виявив бажання проживати разом з матір'ю.

Житлова комісія при виконкомі Татарбунарської міськради прийняла рішення про відмову у включенні позивачку в ордер на вселення в квартиру АДРЕСА_1 у зв'язку з розірванням шлюбу з відповідачем, відсутності прописки в квартирі та фактичного не проживання за даною адресою.

Вселення у квартиру без рішення суду неможливе, оскільки відповідач ОСОБА_2 перешкоджає цьому, тому позивачка просила суд вселити її у квартиру АДРЕСА_1

Під час розгляду справи позивачка підтримала свій позов, просила його задовольнити, надавши пояснення відповідно до поданої заяви. Крім того, ОСОБА_4 пояснила суду, що при наданні чоловікові вказаного житла квартира потребувала ремонту, який неможливо було зробити одразу через відсутність коштів. У даній квартирі вони прожили разом короткий проміжок часу, потім вона з маленькою дитиною проживала за місцем мешкання своїх батьків доки відповідач перебував на заробітках. Коли відповідач повернувся проживали разом, за власні кошти робили в квартирі ремонт, сплачували комунальні послуги. Після розлучення відповідач забрав в неї ключи від зазначеної квартири, з того часу чинить їй перешкоди у користуванні житлом.

У даному судовому засіданні представник, який діє в інтересах позивачки пояснив суду, що ОСОБА_2 є наймачем квартири АДРЕСА_1. Позивачка та їх син, як члени сім*ї наймача постійно проживали разом з наймачем, вели спільне господарство. Як мати так і син мають такі ж права і обов'язки, що наймач ОСОБА_2 Після розірвання шлюбу з відповідачем позивачка не втратила право користування вказаним житлом. ОСОБА_4 іншого житла не має, однак відповідач чинить їй перешкоди у користуванні найманим житлом, тому просив позов задовольнити та вселити ОСОБА_4, як члена сім'ї наймача у квартиру АДРЕСА_1.

Відповідач позов не визнав, заперечував проти його задоволення та пояснив суду, що на час надання йому у користуванні квартири АДРЕСА_1, позивачка ОСОБА_4 перебувала з ним у шлюбі та була членом його сім'ї. На той час в них народився син ОСОБА_5. Вказана квартира потребувала капітального ремонту, тому він поїхав на заробітки, а позивачка із сином деякий час проживали у зазначеній квартирі. Через відсутність необхідних зручностей дружина із сином переїхала до своїх батьків. Деякий час вони проживала окремо, потім проживали разом в орендованій квартирі. У 2008 році позивачка перевезла його речі до спірної квартири та вони припинили подружні відносини. З тих пір до дня розірвання шлюбу проживали окремо, спільне господарство не вели, а у травні 2013 року їх шлюб було розірвано. За адресою розташування найманого житла він має зареєстроване місце проживання, а у 2013 році по АДРЕСА_1 було зареєстровано місце проживання сина ОСОБА_5. Вважає, що позивачка не має право користування вказаної квартирою, оскільки на цей час вона має іншу сім'ю, зареєстроване місце проживання за іншою адресою, тому просив відмовити у задоволенні позову.

Представник Татарбунарської міської ради під час судового розгляду просив прийняти рішення відповідно до норм чинного законодавства. По суті позову представник третьої особи пояснив, що у 2007 році, житло за адресою АДРЕСА_1 було передано на баланс Татарбунарської міської ради, на цей час є комунальним житлом. У 2014 році, виконавчим комітетом міської ради було прийняте рішення про передачу житла у власність громадян, які проживають за зазначеною адресою. У зв'язку з тим, що позивачка розірвала шлюб з відповідачем та не проживала за даною адресою її не було включено в ордер на вселення у дану квартиру.

Свідок ОСОБА_7 пояснила суду, що відповідач її брат. Вона проживає неподалік будинку АДРЕСА_1. Позивачка проживала у спірній квартирі із сином не більше місяця. У зв'язку з тим, що квартира потребувала ремонту ОСОБА_4 переїхала з дитиною до своїх батьків, потім разом з чоловіком поїхала на заробітки. Після того у вказаній квартирі не проживала, до цього часу в квартирі відповідачем проводяться ремонтні роботи.

Свідок ОСОБА_8 пояснила, що її будинок розташований поряд з будинокм АДРЕСА_1. Підтвердила у судовому засіданні, що позивачка ОСОБА_4 не проживає у спірній квартирі багато років. Більше часу в квартирі АДРЕСА_1 проживав відповідач, який проводить ремонт.

Заслухавши сторін, представника позивачки, представника третьої особи, свідків, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.

Частиною 1 статті 16 ЦПК України встановлено, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За правилами ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 Житлового Кодексу УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно ст.ст. 61,63 Житлового кодексу УРСР, договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем -громадянином, на ім'я якого видано ордер.

Предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок.

Відповідно до вимог ст. 64 Житлового кодексу УРСР, члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що

нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за обов'язаннями, що випливають із зазначеного договору.

До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.

Згідно копії свідоцтва про шлюб, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб 11 січня 1997 року (а.с.6).

05 жовтня 2000 року, рішенням профспілкового комітету ВАТ «Дунайводбуд-18 і правління ВАТ «Дунайводбуд - 18» , ОСОБА_2 виділено у користуванні житло у гуртожитку, розташованому по АДРЕСА_1 (а.с.7).

Розпорядженням Татарбунарської міської ради Одеської області від 20 вересня 2007 року, гуртожиток за адресою АДРЕСА_1 прийнято на баланс та перебуває на балансі УМКВ виконавчого комітету Татарбунарської міської ради (а.с.163,177).

Відповідно до договору найму житла в будинках комунального житлового фонду від 31 січня 2008 року, наймачу ОСОБА_2 та членам його сім'ї ОСОБА_4, ОСОБА_5 надана квартира АДРЕСА_1 (а.с.10-12).

За зазначеною адресою зареєстроване місце проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_5, ОСОБА_4 має зареєстроване місце проживання за іншою адресою (а.с. 22,23).

Статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

За змістом зазначених норм закону, відсутність або наявність факту реєстрації за місцем проживання сама по собі не впливає на реалізацію права на житло.

Пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України"( із змінами, внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного Суду України N 2 від 10.03.89, N 13 від 25.12.92, N 15 від 25.05.98 ), вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійснення правосуддя», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Однак відсутність письмової згоди членів сім'ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 є наймачем квартири АДРЕСА_1. Після виділення зазначеного житла, у квартиру вселилися відповідач, його дружина ОСОБА_4 та син ОСОБА_5 як члени сім'ї наймача. Сторони проживали разом, вели спільне господарство. Доказів того, що спірна квартира не була їх постійним місцем проживання суду не надано.

Доводи відповідача про те, що позивачка не проживає в спірній квартирі без поважних причин, що вона добровільно покинула житло і відповідач будь-яких перешкод у користуванні даною квартирою позивачці не чинив, не підтверджені належними доказами.

ОСОБА_2 під час судового розгляду лише усно пояснював, що будь-яких перешкод у користуванні спірною квартирою він позивачці не чинив, але при цьому й не надав доказів, що позивачка має вільний доступ до спірної квартири, або що він не змінював замки, або давав ключі від квартири, а вона відмовилась.

Твердження відповідача про те, що позивачка втратила право користування вказаним житлом, оскільки вона проживала в квартирі короткий проміжок часу, багато років не проживає у спірній квартирі, не має реєстрації місця проживання за данною адресою, суд вважає необґрунтованими з таких підстав.

Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку (ст.72 ЖК УРСР). У разі розгляду такого спору, встановленню підлягають причини відсутності особи понад шість місяців в жилому приміщенні. Особа підлягає визнанню такою, що втратила право користування жилим приміщенням, у разі доведеності не користування приміщенням понад шість місяців без поважних причин.

На час вирішення справи ОСОБА_4 не визнана такою, що втратила право користування житлом за даною адресою, тому суд вважає, що позов підлягає задоволенню, позивачку слід вселити у квартиру АДРЕСА_1.

Керуючись ст.ст. 61,63,64 Житлового Кодексу УРСР, ст.ст. 3-8, 10, 11, 60, 212-215, 218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

позов задовольнити. Вселити ОСОБА_4 в квартиру АДРЕСА_1.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Одеської області протягом десяти днів з дня його проголошення через Саратський районний суд Одеської області, а особами, які не були присутніми під час проголошення рішення протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя Т. Я. Кожокар