У х в а л а

ІМенем УКраїни

24 лютого 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Кадєтової О.В., Карпенко С.О.,

МостовоїГ.І., Наумчука М.І.,

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до міського комунального підприємства «Дніпропетровський електротранспорт», депо № 1 міського комунального підприємства «Дніпропетровський електротранспорт» про стягнення заробітної плати за час незаконного відсторонення від роботи та відшкодування моральної шкоди, за касаційними скаргами Трошина ВіталіяВікторовича, який діє від імені міського комунального підприємства «Дніпропетровський електротранспорт», та ОСОБА_3 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 31 березня 2015 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 серпня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом. Зазначав, що з 8 вересня 2006 року по 11 червня 2007 року він працював у депо № 1 міського комунального підприємства «Дніпропетровський електротранспорт» на посаді водія пасажирського тролейбуса 3-го класу. Наказом відповідача від 12 червня 2007 року № 222 його звільнено з роботи відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2009 року його поновлено на посаді та допущено до роботи водія тролейбусу 3-го класу. Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 березня 2010 року зазначене рішення суду скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Наказом депо № 1 міського комунального підприємства «Дніпропетровський електротранспорт» від 6 травня 2010 року № 197 його було відсторонено від роботи із 7 травня 2010 року. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 серпня 2010 року в задоволенні його позову про поновлення на роботі відмовлено. Зазначене рішення набрало законної сили 28 жовтня 2010 року. Наказом депо № 1 міського комунального підприємства «Дніпропетровський електротранспорт» від 16 березня 2011 року № 110 скасовані накази про його поновлення на роботі на посаді водія тролейбуса 3-го класу, відсторонення від роботи, наказ про його звільнення залишено в силі. Після відсторонення від роботи із 7 травня 2010 року він не отримував заробітну плату. Посилаючись на незаконність відсторонення його від роботи, завдання моральної шкоди, просив задовольнити позов.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 31 березня 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з міського комунального підприємства «Дніпропетровський електротранспорт» на користь ОСОБА_3 13 832 грн 69 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період із 7 травня 2010 року по 16 березня 2011 року, зобов'язано відповідача здійснити на вказану суму нарахування і виплату компенсації та індексації, на відшкодування моральної шкоди - 1 000 грн. В іншій частині в задоволенні позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 27 березня 2014 року рішення суду першої інстанції змінено.

Трошин В.В., який діє від імені міського комунального підприємства «Дніпропетровський електротранспорт», звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просить судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

У поданій ОСОБА_3 касаційній скарзі ставиться питання про скасування судових рішень із підстав неправильного застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, передачу справи на новий розгляд.

Касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки наказ депо № 1 міського комунального підприємства «Дніпропетровський електротранспорт» від 6 травня 2010 року № 197 про відсторонення ОСОБА_3 від роботи не відповідає вимогам законодавства, то на користь останнього підлягає стягненню середній заробіток за час його відсторонення та кошти на відшкодування моральної шкоди, завданої таким незаконним відстороненням.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку по день ухвалення рішення, суд першої інстанції вважав, що позивачем пропущено встановлений ч. 1 ст. 233 КЗпП України строк звернення до суду, оскільки позивач звільнений з роботи 16 березня 2011 року, а з позовом до суду звернувся 25 квітня 2013 року.

Змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що вимоги позивача про стягнення середнього заробітку заявлені на підставі ст. ст. 46, 233, 235 КЗпП України.

Проте повністю погодитись із такими висновками судів не можна.

Судами встановлено, що з 8 вересня 2006 року ОСОБА_3 працював у депо № 1 міського комунального підприємства «Дніпропетровський електротранспорт» на посаді водія пасажирського тролейбуса 3-го класу.

Наказом депо № 1 міського комунального підприємства «Дніпропетровський електротранспорт» від 12 червня 2007 року № 222 ОСОБА_3 було звільнено з підприємства на підставі п. 7 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2009 року ОСОБА_3 був поновлений на роботі, у зв'язку з чим був виданий відповідний наказ та його було допущено до роботи.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 березня 2010 року рішення суду першої інстанції скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Наказом депо № 1 міського комунального підприємства «Дніпропетровський електротранспорт» від 6 травня 2010 року № 197 ОСОБА_3 було відсторонено від роботи із 7 травня 2010 року до закінчення розгляду справи про поновлення його на роботі, про що до трудової книжки останнього внесено запис № 7.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 серпня 2010 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 жовтня 2010 року, в задоволенні позову ОСОБА_3 про поновлення на роботі відмовлено.

Судами також установлено, що після відсторонення від роботи із 7 травня 2010 року ОСОБА_3 не працював та не отримував заробітну плату.

Згідно із наказом депо № 1 міського комунального підприємства «Дніпропетровський електротранспорт» від 16 березня 2011 року № 110 скасовано наказ від 14 грудня 2009 року № 426-к про поновлення ОСОБА_3 на роботі водієм пасажирського тролейбуса 3-го класу, наказ від 6 травня 2010 року № 197 про усунення від роботи водієм пасажирського тролейбусу 3-го класу ОСОБА_3 до закінчення розгляду справи за його позовом про поновлення на роботі, а наказ від 12 червня 2007 року № 222 про звільнення з роботи ОСОБА_3 на підставі п. 7 ч. 1 ст. 40 КЗпП України залишено в силі.

Встановивши, що позивача було незаконно відсторонено від роботи, суди дійшли обґрунтованого висновку, що період його відсторонення є вимушеним прогулом, який підлягає оплаті у розмірі середньої заробітної плати відповідно до ст. 235 КЗпП України.

Згідно із ст. 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 2, п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Суд першої інстанції вказані положення цього Порядку не врахував, не з'ясував розмір середньоденної заробітної плати позивача.

Зазначивши, що середньоденний розмір заробітної плати позивача згідно наданої відповідачем довідки складає 62 грн 3 коп. не звернув уваги на те, що вона визначалась за період з травня 2010 року по березень 2011 року, тобто за період, коли ОСОБА_3 не працював, а, відповідно, заробітна плата йому не нараховувалась, у зв'язку з чим не могла братись для розрахунку розміру середнього заробітку.

Заробітна плата повинна була обчислюватись за період його роботи до відсторонення.

Зазначаючи про необхідність нарахувань на стягнену середню заробітну плату компенсації та індексації, суд не послався на норму права, якою таке передбачено, не врахував, що у випадку виплати працівнику середньої заробітної плати така може бути відкорегована відповідно до п. 10 Порядку.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд на зазначені порушення судом норм матеріального права уваги не звернув.

Відмовляючи позивачу у стягненні середнього заробітку до ухвалення рішення, суд вказав, що вимога про стягнення такого у зв'язку із непроведенням своєчасного розрахунку при звільненні задоволенню не підлягає у зв'язку із пропуском встановлених ст. 233 КзпП України строків звернення до суду.

Між тим, вимога про стягнення середнього заробітку обґрунтовувалась позивачем незаконністю його відсторонення від роботи, а не несвоєчасністю проведення розрахунку при звільненні.

Тобто фактично судом на власний розсуд змінено як підставу так і предмет позову.

Вважаючи такий висновок суду першої інстанції помилковим, апеляційний суд не вказав, яким чином має бути вирішена вимога ОСОБА_3 про стягнення середнього заробітку після періоду за який він стягнутий судом першої інстанції і до ухвалення ним рішення.

Заперечуючи проти позову відповідач вказував на пропуск позивачем встановленого ст. 233 КЗпП України строку звернення до суду.

У судових рішеннях не наведене мотиви відхилення цих доводів.

Позивач вважав, що він має право на подання позову без дотримання строків, встановлених вказаною статтею, виходячи із положень частини другої цієї статті.

Частиною 2 ст. 233 КЗпП України передбачено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутись до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Крім КЗпП України, питання оплати праці регулюються Законом України «Про оплату праці», іншими законодавчими актами та нормативними документами.

Судами не з'ясовано, чи є відсторонення працівника від роботи, з чим пов'язував виплату йому заробітної плати за час такого відсторонення позивач, порушенням саме законодавства про оплату праці.

Визначення поняття заробітної плати, яке міститься у нормативно-правових актах (ст. 94 КЗпП України, ст. 1 Закону України «Про оплату праці») зводиться до того, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник, або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу.

За час відсторонення позивач не працював, отже роботи не виконував і у відповідача не існувало обов'язку по нарахуванню йому будь-яких виплат, пов'язаних з виконанням роботи.

У останнього виник обов'язок сплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу лише у зв'язку із незаконністю відсторонення від роботи.

З огляду на викладене, судам належало з'ясувати чи поширюється на правовідносини, які виникли між сторонами, положення ч. 2 ст. 233 КЗпП України, а якщо не поширюються, то коли у ОСОБА_3 виникло право на подання позову та чи дотримано ним строк звернення до суду, встановлений частиною 1 цієї статті.

Від вирішення вказаних вимог залежить і вирішення позову в частині відшкодування моральної шкоди.

З огляду на викладене, ухвалені у справі рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, оскільки допущені судами порушення норм процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК України) унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для її правильного вирішення.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційні скарги Трошина Віталія Вікторовича, який діє від імені міського комунального підприємства «Дніпропетровський електротранспорт», та ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 31 березня 2015 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 серпня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: О.В. Кадєтова С.О. Карпенко Г.І. Мостова М.І. Наумчук