Справа № 352/340/16-ц
Провадження № 22-ц/779/1115/2016
Головуючий у 1 інстанції Дузінкевич І. М.
Суддя-доповідач Максюта І.О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Максюти І.О.,

суддів: Горблянського Я.Д., Фединяка В.Д.,

секретаря Петріва Д.Б.,

з участю апелянта та її представника ОСОБА_2, позивача, представника органу опіки та піклування Микитин І.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа Комісія з питань захисту прав дитини Тисменицької районної державної адміністрації Івано-Франківської області, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Тисменицького районного суду від 13 квітня 2016 року,-

в с т а н о в и л а :

В березні 2016 року ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_5 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, який мотивував тим, що рішенням Тисменицького районного суду від 30 вересня 2015 року розірвано шлюб між ним та ОСОБА_5 Після розірвання шлюбу їхню дочку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, залишено проживати з матір'ю. На утримання дочки позивач сплачує аліменти. З квітня 2015 року відповідач заборонила йому зустрічатися з дочкою. Тому він звернувся в комісію з питань захисту прав дитини, і розпорядженням від 30.11.2015 р. №493 йому надано право спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, зокрема спілкуватися з нею щосуботи та неділі з 10 год. до 13 год. Однак незважаючи на дане розпорядження, відповідач не дозволяє бачитися з дочкою по даний час. Просив зобов'язати відповідача не чинити йому перешкоди у спілкуванні та у вихованні дочки ОСОБА_6.

Рішенням Тисменицького районного суду від 13 квітня 2016 року позов задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_5 не чинити ОСОБА_4 у спілкуванні та у вихованні дочки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Надано дозвіл ОСОБА_4 спілкуватися із ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, щосуботи та неділі з 10.00 год. до 13.00 год.

Не погодившись з даним рішенням ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на незаконність та необґрунтованість рішення, яке суперечить принципу рівності сторін, справедливості та ґрунтується виключно на припущеннях, порушення норм матеріального та процесуального права.

На думку апелянта, суд першої інстанції вважав доведеними ті обставини, які насправді є недоведеними, вказавши, що відтоді як вони з позивачем проживають окремо, він не виявляв бажання бачитися з дитиною чи відвідувати її. Жодного разу не навідав її в дошкільному закладі. Донька відвикла від батька і не сприймає його як члена своєї сім'ї. Однак перешкод у спілкуванні вона не чинила.

Також апелянт зазначила, що розпорядження Тисменицької районної державної адміністрації Івано-Франківської області № 493 та пояснення представника комісії з питань захисту прав дітей є всього лише одним із доказів і суд не міг поставити її в основу рішення. Також при прийнятті розпорядження комісією жодним чином не були враховані інтереси дитини. Комісія не обстежувала умови її проживання з дитиною, не вимагала характеристики дитини з садочка та висновку спеціаліста-психолога про доцільність чи недоцільність перебування матері при побаченнях з батьком.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_4 до неї про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною.

Вислухавши апелянта, її представника та позивача, суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 303 ЦПК України законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вірно виходив із розпорядження Тисменицької районної державної адміністрації Івано-Франківської області від 30.11.2015 року №493, яке винесене із врахуванням рішення комісії з питань захисту прав дитини від 20.11.2015 року №10-15/02-24 та повністю відповідає інтересам малолітньої дитини, прав батьків щодо дитини, її віку, особливостям поведінки батьків, між якими немає порозуміння, що може негативно вплинути на розвиток дитини, а також враховано пояснення представника комісії з питань захисту прав дитини Тисменицької РДА щодо присутності матері, а саме, що її присутність недоцільна, оскільки в силу особистих неприязних стосунків між сторонами виникають сварки, що впливає на дитину.

Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі. Мають спільну дитину ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. Згідно рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 30 вересня 2015 року шлюб між сторонами розірвано, а дитину залишено проживати з матір'ю. (а.с.4).

Розпорядженням Тисменицької районної державної адміністрації Івано-Франківської області від 30 листопада 2015 року № 493 надано право позивачу ОСОБА_4, жителю с. Королівка Коломийського району Івано-Франківської області, спілкуватися та брати участь у вихованні дочки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, щосуботи та щонеділі з 10.00 год. до 13.00 год. (а.с.5).

Згідно із ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Статтею 153 СК України встановлено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

За змістом ч.ч.2 та 3 ст. 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 159 СК України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування.

В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи.

Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров'я з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.

За заявою заінтересованої особи суд може зупинити виконання рішення органу опіки і піклування до вирішення спору.

Із матеріалів справи встановлено, що 30 листопада 2015 року орган опіки та піклування постановив рішення відповідно до ст. 158 СК України, визначивши способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею батька ОСОБА_4, оскільки він проживає окремо від дитини. Це рішення є обов'язковим до виконання в силу ч. 2 ст. 158 та ч. 2 ст. 19 СК України.

Відповідач по справі у суді пояснила, що їй було відомо про рішення органу опіки та піклування з моменту його постановлення, оскільки вона була присутня на засіданні органу опіки та піклування. Батько дитини виявив бажання спілкуватися з дитиною 02 січня 2016 року, однак вона дитину не віддала, оскільки було холодно на вулиці. У інші дні він направляв їй смс-повідомлення і просив дати дитину, однак вона була на роботі і такої можливості у неї не було. Дитина батька забула, тому вона не погоджується з рішенням органу опіки та піклування у повній мірі, оскільки прийнято рішення щодо спілкування з дитиною без її присутності.

Позивач по справі у суді пояснив, що він має бажання спілкуватися з дитиною у суботу та неділю, як визначено органом опіки та піклування, у свої вихідні дні, оскільки в інші дні працює лікарем-невропатологом. Відповідач не надає дитину йому для спілкування, робить усе, щоб дитина його забула, а він неодноразово приїздив до відповідача додому за місцем проживання дитини, по телефону просив вивести дитину, у тому числі направляв смс-повідомлення їй, однак дитину вона не надає. З рішенням органу опіки та піклування він погоджується, оскільки спілкуватися з дитиною у присутності матері дитини неможливо, так як постійно між ними виникають сварки, що негативно відображується на емоційному стані дитини.

Таким чином судом вірно встановлено, що позивач є батьком дитини, проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Органом опіки та піклування відповідачу визначений спосіб участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею. Це рішення органу опіки та піклування є обов'язковим до виконання, оскільки відповідачем воно не оспорено, у тому числі в частині спілкування батька з дитиною без присутності матері дитини. Відповідач не заперечує, що позивач просив надати дитину, принаймі 02 січня 2016р., однак вона на власний розсуд вирішила, що батько не буде спілкуватися з дитиною через холодну погоду.

Позивач просить суд захистити його право способом зобов'язання відповідача не чинити йому перешкод у спілкуванні та вихованні дочки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 і дозволяти спілкуватися з нею відповідно до розпорядження Тисьменицької РДА щосуботи та неділі з 10 до 13 години, без визначення судом способу участі його у вихованні дитини, як вказано у ч. 2 ст. 159 СК України у разі створення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні.

Колегія суддів дійшла висновку, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права не суперечить вимогам закону. Враховуючи, що відповідач зобов'язана виконувати рішення органу опіки та піклування, не заперечувала факт ухилення від виконання цього рішення, тому суд першої інстанції вірно задовольнив позов про усунення перешкод в частині зобов'язання відповідача не чинити перешкод позивачу у спілкуванні з дитиною та її вихованні.

Що ж стосується рішення суду в частині надання дозволу позивачу спілкуватися з дитиною щосуботи та неділі з 10.00 до 13.00 години, то в цій частині, в порушення положень ст. 11 ЦПК України, суд вийшов за межі позовних вимог, оскільки вимогу про надання дозволу судом на спілкування з дитиною та її виховання позивач не заявляв. Право позивача, як батька, на спілкування з дитиною та обов'язок щодо її виховання прямо передбачені законом, спосіб участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею визначений рішенням органу опіки та піклування від 30.11.2015р., а про визначення саме судом способу участі батька у вихованні дитини відповідно до ч. 2 ст. 159 СК України позовні вимоги не заявлялися.

Таким чином, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, вийшовши за межі заявлених позовних вимог.

Тому рішення суду підлягає зміні. З резолютивної частини рішення слід виключити речення про надання дозволу на спілкування позивача з дитиною і це не може бути підставою для невиконання рішення органу опіки та піклування.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 307, 309, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Тисменицького районного суду від 13 квітня 2016 року змінити.

Виключити речення з резолютивної частини рішення «Надати дозвіл ОСОБА_4 спілкуватися із ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, щосуботи та неділі з 10.00 год. До 13.00 год.»

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку у двадцятиденний строк до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: І.О. Максюта

Я.Д. Горблянський

В.Д. Фединяк