Справа № 297/2677/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2016 року м. Берегове

Берегівський районний суд Закарпатської області в особі: головуючого Гал Л. Л., при секретарі Боротей А.Е., з участю представника позивача за довіреністю ОСОБА_1, представника відповідача ДУ «Інститут охорони ґрунтів» за довіреністю Бандурович І.П., розглянувши у відкритому судовому засідання цивільну справу за позовом ОСОБА_3, третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_4, до Державної установи «Інституту охорони ґрунтів України» ДУ «Держґрунтохорона», Міністерства аграрної політики та продовольства України про визнання неправомірною бездіяльність та зобов'язання вчинити певні дії,

встановив:

ОСОБА_3, третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_4, звернувся в суд із позовною заявою до Державної установи «Інституту охорони ґрунтів України» ДУ «Держґрунтохорона», Міністерства аграрної політики та продовольства України про визнання неправомірною бездіяльність Державної установи «Інституту охорони ґрунтів України» та зобов'язання ДУ «Інституту охорони ґрунтів України» створити комісію по приватизації та передати у власність шляхом приватизації з подальшою видачею свідоцтва про право власності на квартиру за адресою АДРЕСА_1.

Позов мотивований тим, що 07.04.2008 року на засіданні Ради трудового колективу Закарпатського центру «Облдержродючість» було прийнято рішення про надання позивачу ОСОБА_3 у найм житло, а саме квартиру за адресою АДРЕСА_1, як молодому спеціалісту, за умови, що він відпрацює на даному підприємстві не менше 15 років. 15.04.2008 року був укладений відповідний договір найму квартири, та в серпні 2008 року позивач скориставшись своїм правом на приватизацію разом з дружиною ОСОБА_4 приватизував вказану квартиру та отримав свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 29.08.2008 року.

Однак через допущені порушення при створенні комісії по приватизації квартири, рішенням Берегівського райсуду від 09.11.2009 року свідоцтво про право власності на нерухоме майно було визнано незаконним та скасоване. При цьому, в рішенні суду було зазначено, що при вирішенні в подальшому питання про передачу спірної квартири у власність, слід надати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 першочергове право на її отримання. Тому 17.07.2015 року ОСОБА_3 звернувся із листом до Міністерства аграрної політики та продовольства з проханням вирішити питання щодо приватизації згаданої квартири, однак листом від 17.08.2015 року його було повідомлено, що звертатися із вказаним питання йому слід до Державної установи «Інститут охорон ґрунтів України», як балансоутримувача квартири. 04.09.2015 року позивач звернувся із листом до Державної установи «Інститут охорон ґрунтів України» з проханням надати дозвіл та вчинити всі відповідні дії для оформлення та передачу в приватну власність квартири шляхом приватизації, однак листом від 06.10.2015 року його було повідомлено, що для всебічного вивчення питання щодо приватизації квартири йому необхідно надати технічний паспорт на квартиру. Однак він, ОСОБА_3, будучи наймачем квартири технічний паспорт квартири надати не може, та сам технічний паспорт повинен знаходитися у Закарпатській філії Державної установи «Інститут охорон ґрунтів України», що є структурним підрозділом ДУ «Інститут охорон ґрунтів України».

У зв'язку з цим, позивач посилаючись на норми ст. ст. 5, 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», ст.ст. 3,19 Конституції України просив визнати неправомірною бездіяльність Державної установи «Інституту охорони ґрунтів України» ДУ «Держґрунтохорона» та зобов'язати ДУ «Інститут охорони ґрунтів України» створити комісію по приватизації та передати у власність шляхом приватизації з подальшою видачею свідоцтва про право власності на квартиру за адресою АДРЕСА_1.

Позивач ОСОБА_3 та третя особа ОСОБА_4 в судове засідання не з'явилися, подали до суду заяви, згідно яких просили справу розглядати без їхньої участі (а.с. 47,48).

Представник позивача ОСОБА_1 у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та пояснив, що Державна установа «Інститут охорони ґрунтів України» не розглянула заяву позивача ОСОБА_3 про передачу у власність квартири, чим самим порушила права позивача, що передбачені ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Конституції України. Відповіддю на лист позивача про розгляд його заяви було те, що йому необхідно представити технічний паспорт на квартиру, однак це було черговою відмовою позивачу на його прохання, оскільки останній вже звертався неодноразово протягом 2010 - 2013 років до відповідачів із аналогічними заявами. В письмовому запереченні представник відповідача Державної установи «Інститут охорони ґрунтів України» зазначив, що рішення про передачу у власність позивачу квартири повинно було прийматися Міністерством аграрної політики та продовольства України, однак балансоутримувачем спірної квартири є саме Закарпатська філія ДУ «Держґрунтохорона», тому дане питання, на його думку, повинно було розглядатися вказаною установою. Представник позивача також ствердив, що договір найму укладений у 2008 році між позивачем та Закарпатським центром «Облдержродючість» діє, оскільки згідно вимог Цивільного кодексу України він в установленому законом порядку розірваний не був, а тому позивач і надалі є наймачем квартири.

Представник відповідача Бандурович Ю.Ю. в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що у зв'язку із приватизацією у 2008 році позивачем та його дружиною квартири АДРЕСА_1 та отриманням свідоцтва про право власності на нерухоме майно, договір найму, укладений між позивачем та Закарпатським центром «Облдержродючість» від 15.04.2008 року втратив чинність. При цьому, після того, як судом було визнано незаконним та скасоване свідоцтво про право власності на нерухоме майно, позивач нового договору найму не укладав, що свідчить про те, що він незаконно займає квартиру. Протягом 2010-2013 років при зустрічах із позивачем останньому усно наголошувалося, що вирішення питання приватизації квартири не може вирішуватися, оскільки відбувалась реорганізація Закарпатського центру «Облдержродючість».

Представник іншого відповідача Міністерства аграрної політики та продовольства України в судове засідання не з'явився, ним було подано письмове заперечення проти позову, згідно якого спірна квартира перебуває в оперативному управлінні та на балансі державної установи «Інститут охорони ґрунтів», тому враховуючи пункт 16 Положення №396, затвердженого Наказом міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 року та ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» Мінагрополітики не належить право чи обов'язок надання чи ненадання згоди на приватизацію даної житлової площі. Крім того, позивачем при звернення до державної установи «Інституту охорони ґрунтів» до заяви не був доданий технічний паспорт на квартиру, а отже ним був поданий не повний пакет документів необхідний для надання дозволу та вчиненні всіх необхідних дій направлених на оформлення приватизації квартири (а.с. 114-116).

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні показала, що вона з 2006 року проживає в квартирі, того ж будинку, де знаходиться спірна квартира. Позивач та його сім'я на даний час у квартирі не проживають, але вони постійно приходять туди.

Свідок ОСОБА_8 в суді показала, що позивач ОСОБА_3 та його сім'я не проживали у спірній квартирі. Вона, як працівник «Інституту охорони ґрунтів» теж мала отримати вказану квартиру, однак за усною домовленістю із ОСОБА_3 уступила йому в черзі на її отримання з обіцянкою в подальшому обміняти квартиру. Проте, позивач після приватизації квартири відмовився від усної домовленості, тому вони перебувають у неприязних стосунках.

Заслухавши пояснення представників сторін, допитав свідків та перевіривши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Так, на засіданні Ради трудового колективу Закарпатського центру «Облдержродючість» 07.04.2008 року при розгляді питання про забезпечення житлом молодих фахівців Закарпатського центру «Облдержродючість» було прийнято рішення про надання житла, яке знаходиться за адресою АДРЕСА_1, провідному фахівцю Закарпатського центру «Облдержродючість» ОСОБА_3, так як він є молодим спеціалістом (Протокол №5) (а.с. 15-16,118).

15 квітня 2008 року між адміністрацією Закарпатського центру «Облдержродючість» Берегівського району Закарпатської області та ОСОБА_3 був укладений договір найму житлового приміщення, а саме квартири АДРЕСА_1 ( а.с. 17-18).

29 серпня 2008 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно на підставі розпорядження комісії по приватизації житла виконкому Великобактянської сільської ради від 22.08.2008 року, згідно якого вони стали власниками квартири АДРЕСА_1 по 1/2 частці (а.с. 20, 21).

Однак, рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 09.11.2009 року було визнано незаконним та скасовано свідоцтво про право власності на вказану квартиру, серії НОМЕР_1, виданого 29.08.2008 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (а.с. 27-28).

З наданого свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_2 від 24.09.2013 року вбачається, що власником квартири АДРЕСА_1, є Держава Україна в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України, в цілому (а.с. 87).

15 квітня 2015 року ОСОБА_3 повторно звернувся до директора Закарпатської філії державної установи «Інститут охорон ґрунтів України» ДУ «Держгрунтохорони» Бандуровича Ю.Ю. із заявою, в якій просив вчинити дії, передбачені законодавством України, необхідні для проведення приватизації та передачі його родині у власність квартири АДРЕСА_1 (а.с. 119-121).

19.06.2015 року ОСОБА_3 отримав повідомлення від директора Закарпатської філії ДУ «Держгрунтохорони» про те, що користування ОСОБА_3 квартири є неправомірним, оскільки договір найму від 15.04.2008 року з появою свідоцтва про право власності втратив силу, яке в свою чергу було скасоване рішенням суду від 09.11.2009 року. В той же час в листі зазначено, що суттєві розбіжності параметрів предмета найму в договорі та по факту є підставою для скасування договору найму, що не було вчинено у зв'язку з приватизацією житла (а.с. 122-123).

Окрім того, 17.08.2015 року ОСОБА_3 на своє звернення від 14.07.2015 року стосовно надання дозволу на приватизацію квартири отримав лист від першого заступника Міністра Міністерства аграрної політики та продовольства України про те, що йому, як особі, яка виявила бажання приватизувати займану ним і членами його сім'ї на умовах найму квартири, необхідно звернутися із вказаним питанням до ДУ «Інститут охорон ґрунтів», як балансоутримувача квартири, де одержить бланк заяви та необхідну консультацію (а.с. 25).

04.09.2015 року ОСОБА_3 звернувся до Державної установи «Інститут охорон ґрунтів України» ДУ «Держгрунтохорона» із заявою, в якій просив надати дозвіл та вчинити всі відповідні дії, на оформлення передачі в спільну часткову власність квартири АДРЕСА_1, шляхом її приватизації, яку займає він, ОСОБА_3, разом із членами сім'ї на умовах найму (а.с. 22-24).

Частиною 1 ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т.ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Згідно ч. 1 ст. 2 вказаного Закону до об'єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму.

Частиною першою ст. 3 Закону передбачено, що приватизація здійснюється, зокрема шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю та відповідно до ч. 1, ч. 2 статті 5 Закону якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім'ї безоплатно.

До членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку.

Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Підготовку та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках може бути покладено на спеціально створювані органи приватизації (агентства, бюро, інші підприємства).

Органи приватизації, що здійснюють приватизацію державного житлового фонду, мають право на діяльність по оформленню та реєстрації документів про право власності на квартиру (будинок), житлове приміщення у гуртожитку.

Вартість послуг з оформлення документів на право власності на квартиру (будинок), житлове приміщення у гуртожитку оплачується громадянами за розцінками, що встановлюються місцевими органами виконавчої влади.

Органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом.

Спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом.

Таким чином, позивач ОСОБА_3 будучи наймачем квартири, згідно договору найму від 15.04.2008 року, у відповідності до вищевказаних норм Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» має право на приватизацію квартири шляхом безоплатної передачі у власність йому та членам його сім'ї.

При цьому, слід зазначити, що договором найму було передбачено, що позивач ОСОБА_3 на умовах договору зобов'язується пропрацювати у центрі «Облдержродючість» не менше 15 років, після чого 29.08.2008 року отримав свідоцтво про право власності на нерухоме майно. Вказане свідоцтво рішенням суду від 09.11.2009 року було визнано незаконним та скасоване, при цьому предметом спору договір найму житла не був та судом не розглядалось питання щодо визнання його недійсним або скасування.

Відповідно до ст. 821 ч. 1 ЦК України договір найму житла укладається на строк, встановлений договором.

Якщо у договорі строк не встановлений, договір вважається укладеним на п'ять років.

Згідно ст. 822 ЦК України у разі спливу строку договору найму житла наймач має переважне право на укладення договору найму житла на новий строк.

Не пізніше ніж за три місяці до спливу строку договору найму житла наймодавець може запропонувати наймачеві укласти договір на таких самих або інших умовах чи попередити наймача про відмову від укладення договору на новий строк. Якщо наймодавець не попередив наймача, а наймач не звільнив помешкання, договір вважається укладеним на таких самих умовах і на такий самий строк.

Якщо наймодавець відмовився від укладення договору на новий строк, але протягом одного року уклав договір найму житла з іншою особою, наймач має право вимагати переведення на нього прав наймача та (або) відшкодування збитків, завданих відмовою укласти з ним договір на новий строк.

У зв'язку з цим, твердження представника відповідача Бандурович Ю.Ю. про те, що договір найму житла укладеного між позивачем та адміністрацією Закарпатського центру «Облдержродючість» є недійсним, є хибним, оскільки договір найму судом визнаним недійсним або розірваним не був, та враховуючи, що він як представник наймодавця не пізніше ніж за три місяці до спливу строку договору найму житла не пропонував наймачу укласти новий договір найму, а наймач - позивач ОСОБА_3 не звільнив помешкання, отже договір слід вважати укладеним на таких самих умовах і на такий самий строк.

Щодо заперечень представника відповідача Бандурович Ю.Ю. з приводу того, що позивач ОСОБА_3 та його сім'я не проживає у спірній квартирі суд приходить до наступного.

Як зазначив у судовому засіданні представник позивача, а також випливає із письмових пояснень позивача ОСОБА_3, останній та його сім'я проживають у квартирі АДРЕСА_1, наймачем якої позивач є.

Суд не бере до уваги покази свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_7, яка є донькою ОСОБА_8, оскільки, як зазначила свідок ОСОБА_8 вона перебуває із позивачем у неприязних відносинах, з приводу їхньої усної домовленості щодо спірної квартири та вона також заінтересована або була заінтересована в її приватизації.

Згідно ч. 2 ст. 214 ЦПК Українии при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 355 цього Кодексу.

Згідно ч. 2 ст. 360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Верховний Суд України в постанові від 30 січня 2013 року №6-125цс12 висловив свою правову позицію, згідно якої відповідно до ст. 1, ч. 1 ст. 5, ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації.

Згідно із ч. 3 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Виходячи з аналізу змісту Закону у поєднанні з нормами ст. ст. 1, 6, 9, 61 ЖК України, ст. 29 ЦК України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності, а відтак і право на приватизацію разом з іншими членами сім'ї.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків звільнення від доказування.

В судовому засіданні представник відповідача ствердив, що позивач не проживає в квартирі, наймачем якої він є, та надав довідку сільського голови с. В.Бакта датовану 28.09.2015 року про те, що позивач проживає за іншою адресою.

Тобто, представник відповідача не навів належних доказів про те, що позивач та/або члени його сім'ї в дійсності не проживають у займаній квартирі, що б потягнуло за собою наслідки передбачені ст. 107 ЖК України.

При цьому, слід зазначити, що згідно ст. 108 ЖК України договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду може бути розірвано на вимогу наймодавця лише з підстав, установлених законом, і тільки в судовому порядку, крім випадків виселення з будинків, що загрожують обвалом.

Однак, вказана дія наймодавцем зроблена не була, з позовом про розірвання договору найму відповідачі не звертались.

Також суд констатує наступне.

Згідно п. 17. Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 р. N 396, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 29 січня 2010 р. за N 109/17404, громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім'ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію.

Так, у пункті 18 Положення, в редакції на час набрання чинності - 15.02.2010 року, було передбачено, що громадянином до органу приватизації подаються: оформлена заява на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі; довідка про склад сім'ї та займані приміщення; копія ордера про надання жилої площі (копія договору найму жилої площі у гуртожитку); документ, що підтверджує невикористання ним житлових чеків для приватизації державного житлового фонду; копія документа, що підтверджує право на пільгові умови приватизації; заява - згода тимчасово відсутніх членів сім'ї наймача на приватизацію квартири (будинку), жилих приміщень у гуртожитку, кімнат у комунальній квартирі.

Після доповнень до п. 18 Положення, внесених згідно з наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово - комунального господарства України від 02.03.2015 р. N 42, які набрали чинності 17.04.2015 року, до органу приватизації необхідно подавати: оформлену заяву на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі; копію документа, що посвідчує особу; технічний паспорт на квартиру (будинок), жиле приміщення у гуртожитку; довідку про склад сім'ї та займані приміщення; копію ордера про надання жилої площі (копія договору найму жилої площі у гуртожитку); документ, що підтверджує невикористання ним житлових чеків для приватизації державного житлового фонду; копія документа, що підтверджує право на пільгові умови приватизації; заяву - згода тимчасово відсутніх членів сім'ї наймача на приватизацію квартири (будинку), жилих приміщень у гуртожитку, кімнат у комунальній квартирі.

Таким чином, Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян до 17.04.2015 року не вимагало надання технічного паспорту на квартиру особою, яка звертається до органу приватизації, та про вказані доповнення позивача не було повідомлено жодного разу в листах, якими відповідали на його звернення.

Частина 2 ст. 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Враховуючи вищенаведені норми закону, дослідивши надані сторонами докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача ОСОБА_3 в частині визнання неправомірною бездіяльність Державної установи «Інституту охорони ґрунтів України» ДУ «Держґрунтохорона» щодо розгляду його заяви є обґрунтованими та підлягають до задоволення.

Щодо вимог позивача про зобов'язання ДУ «Інституту охорони ґрунтів України» створити комісію по приватизації та передати у власність шляхом приватизації з подальшою видачею свідоцтва про право власності на квартиру за адресою АДРЕСА_1, суд констатує наступне.

Бездіяльність відповідача Державної установи «Інституту охорони ґрунтів України» ДУ «Держґрунтохорона» була виражена у невирішенні заяви позивача, яка має бути усунена.

Отже, слід зобов'язати Державну установу «Інститут охорони ґрунтів України» створити комісію по приватизації для розгляду заяви ОСОБА_3 про надання дозволу для оформлення та передачі в приватну власність квартири шляхом приватизації.

При цьому, суд слід зазначити, що відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК цивільні права можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» не передбачено визнання права власності судом в порядку приватизації.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що зобов'язавши відповідача передати у власність позивачу квартиру в порядку приватизації державного майна, фактично перебрав би на себе повноваження органу приватизації, оскільки, суд може лише дослідити рішення такого органу на предмет законності та правомірності.

Отже, у вимозі ОСОБА_3 про зобов'язання Державну установу «Інститут охорони ґрунтів України» передати у власність шляхом приватизації з подальшою видачею свідоцтва про право власності на квартиру за адресою АДРЕСА_1, слід відмовити.

Поряд з цим, за умови дотримання вимог ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 р. N 396, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 29 січня 2010 р. за N 109/17404, можливість проведення приватизації квартири ОСОБА_3 не втрачена.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 10, 60, 88, 212, 214 ЦПК України, ст. 19 Конституції України, ст. ст. 1, 5, 6, 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»,

рішив:

Позов задовольнити частково.

Визнати неправомірною бездіяльність Державної установи «Інституту охорони ґрунтів України» ДУ «Держґрунтохорона» щодо розгляду заяви ОСОБА_3.

Зобов'язати Державну установу «Інститут охорони ґрунтів України» створити комісію по приватизації для розгляду заяви ОСОБА_3 про надання дозволу для оформлення та передачі в приватну власність квартири шляхом приватизації.

В задоволенні вимоги ОСОБА_3 про зобов'язання Державної установи «Інститут охорони ґрунтів України» передати у власність шляхом приватизації з подальшою видачею свідоцтва про право власності квартири за адресою АДРЕСА_1 - відмовити.

Стягнути з Державної установи «Інституту охорони ґрунтів України» ДУ «Держґрунтохорона» та Міністерства аграрної політики та продовольства України в користь ОСОБА_3 судові витрати в розмірі по 487 (чотириста вісімдесят сім) гривень 20 копійок з кожного.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі якщо рішення було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя Гал Л. Л.