Справа № 605/363/16-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

"26" липня 2016 р. Підгаєцький районний суд Тернопільської області в складі головуючої судді Ігнатової Г.В. при секретарі Лежигубській О.В з участю позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2 розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Підгайці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Угринівської сільської ради про визнання права власності на спадкове майно по закону та по заповіту ,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1. звернулася до суду з вказаним позовом і просить визнати за нею право власності на ? ідеальної частини житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований за адресою АДРЕСА_1, в порядку спадкування за заповітом та за законом.

Свої вимоги ОСОБА_1 обґрунтовувала тим, що вона постійно проживає за адресою АДРЕСА_1. В даному будинку проживала її мати ОСОБА_4 яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, яка при житті вчинила заповіт в її користь Після смерті матері та її чоловіка ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2. відкрилась спадщина, що знаходиться на території Угриніської сільської ради. Спадкове майно померлих складається з 1/4 ідеальної частки жилого будинку з надвірними будівлями за адресою АДРЕСА_1. Позивач є спадкоємцем по заповіту ОСОБА_4. ,та по закону щодо спадкового майна померлого ОСОБА_5 Відповідач ОСОБА_2 відмовився від прийняття своєї частки у спадщині після смерті батька. У зв'язку з неможливістю належного оформлення спадщини у нотаріальному порядку, через відсутність правовстановлюючого документа на спадкове майно, на імя спадкодавців просила визнати за нею право власності на вказане спадкове майно по заповіту та по закону, як спадкоємцем першої черги..

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та просила визнати за нею право на 1/4 частину спадкового майнапо закону, що залишилось після смерті її чоловіка ОСОБА_5 та на 1/2 ідеальної частки житлового будинку з надвірними будівлями,в порядку спадкування по заповіту її матері., вказуючи на те. що спадкодавці, які постійно в ньому проживали, протесвідоцтво на право особистої власності на житловий будинок кожний на свою частку вони не отримували .Відсутність таких документів перешкоджає їй, спадкоємиці отримати свідоцтво про прийняття спадщини. Також вказала, що її син, відповідач в справі не претендує на це спадкове майно так як вони дійшли обоюдної згоди щодо переходу права на спадкове майно.

Відповідач ОСОБА_2 притягнутий до участі в справі відповідно до ухвали суду, в судовому засіданні підтвердив факт, що він як спадкоємець майна померлогого батька не претендує на це спадкове майно та не бажає приймати спадщину. Не заперечив що він з матірю, позивачкою по справі дійшли обоюдної згоди щодо переходу права на спадкове майно саме за ОСОБА_1

Представник відповідача Угринівської сільської ради у судовому засіданні присутній не був , до суду надіслали заяви про розгляд справи у їх відсутність та вказали, що не заперечують щодо задоволення позову .

Згідно з ч.4 ст.174 ЦПК України в разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Дослідивши докази по справі, та вислухавши пояснення сторін. суд вважає вимоги позивачів обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав.

Так, судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно довідки Угринівської сільської ради від 26.07.2016 №519 виданої на підставі відомостей погосподарської книги господарства по адресу АДРЕСА_1 станом на 15.04.1991 за вказаною адресою були зареєстровані та проживали голова колгоспного двору ОСОБА_4, та ОСОБА_5, ОСОБА_1 та ОСОБА_2, які були членами колгоспного двору.

Згідно із абзацом першим п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України положення статей 17, 18 Закону України «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року).

Відповідно до п.п. «б» п. 6 цієї постанови розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних.

Станом на 15 квітня 1991 року, коли з набранням чинності Закону України «Про власність» припинила існування така окрема форма власності, як власність колгоспного двору, членами колгоспного двору, головою якого була мати позивачки, були окрім неї ще й позивачі члени її сімї ( чоловік та син) і кожному з них, виходячи з рівності їх часток (ст. 123 Української РСР 1963 року в редакції до 16.12.93 року), на той час належало на праві власності по 1/4 частці в частині спірного жилого будинку, яка перебувала у власності цього колгоспного двору.

Судом також встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер чоловік позивачки а батько відповідача-ОСОБА_5. Після його смерті відкрилась спадщина , яка складається з 1/4 частини жилого будинку за вказаною адресою.

Позивач., як спадкоємець першої черги по закону, прийняла спадщину після смерті чоловіка шляхом продовження проживати в житловому будинку та користуватись спадковим майном, а також подала відповідну заяву до Підгаєцької державної районної нотаріальної контори про прийняття спадщини. Про що свідчить витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі, відповідно якого, позивач лаба отримала свідоцтво про право на спадщину щодо спадкового майна: банківського грошового вкладу.Разом з тим свідоцтво про право на спадщину по закону щодо іншого спадкового майна не видано.

В свою чергу, відповідач ОСОБА_2. відмовився від права на спадкування по закону, що залишилось після смерті ОСОБА_5

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача ОСОБА_4 , після смерті якої відкрилась спадщина на 1/4 частину жилого будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

ОСОБА_4 при житті склала заповіт від 03.04.1996 року яким все своє майно. в тому числі належний їй житловий будинок з надвірними будівлями заповіла своїй дочці ОСОБА_1 Даний заповіт не змінено і не скасовано.

Відповідно до ч.1 ст..1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Позивачка прийняла спадщину, оскільки звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, та оскільки постійно проживав в спадковому будинку та після смерті матері та чоловіка продовжила проживати в цьому ж будинку, із заявою про відмову від прийняття спадщини до нотаріальної контори не подавала..

Листом №663/01-16 від 08.07.2016 року ОСОБА_1., було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину по закону та по заповіту , оскільки відсутні правовстановлюючі документи, що посвідчують право власності спадкодавців на частини спадкового житлового будинку з надвірними будівлями.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму ВСУ № 7 від 30.05.2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження.

Відповідно до ст. 1218 ЦКУ до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися на момент його смерті.

Судовим розглядом встановлено, що ніхто із членів двору не оформили за життя право власності на вказаний житловий будинок, який станом на 15 квітня 1991 року належав до майна колишнього колгоспного двору за чинним раніш законодавством (ст. 120 ЦК УРСР).

Згідно з п. 4 постанови Верховної Ради України «Про введення в дію Закону «Про власність» загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 1 липня 1990 року.

Відповідно до п. 6 Інструкції ЦСУ СРСР від 15.05.1985 року № 5-24/26, жилі будинки, господарські, побутові будівлі у сільській місцевості, включені у господарські книги, до категорії самовільних відноситися не можуть.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 01.07.2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Згідно з ч. 4 ст. 3 Закону України від 01.07.2004 року «Про державну реєстрацію речовий прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31.01.1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13.12.1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5, зареєстроване в Мін'юсті 18.07.2002 року за № 157/6445.

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК таЗаконом України від 01.07.2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відсутність державної реєстрації права власності спадкодавців ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на частки в житловому будинку з господарськими будівлями та спорудами не дає підстав для висновку про те, що останні не були власниками даного житлового будинку.

Ця позиція повністю відповідає практиці Верховного Суду України. Так, постановою ВСУ від 15 січня 2014 року у справі № 6-145цс13 сформована єдина правова позиція по даній категорії справ.

Відповідно до Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики від 09.06.1998 р. № 121 обов'язок власників забезпечити державну реєстрацію прав власності на всі без винятку об'єкти нерухомості введено лише з 29.06.1998 р. - дня набрання чинності Інструкції.

Таким чином, права, набуті у власність до 29.06.1998 р. з дотриманням установленого порядку набуття, однак без держреєстрації, є такими, що набуті в установленому законом порядку.

Відповідно до правових позицій ВССУ, викладених в п.1 Інформаційного листа № 10-1387/0/4-12д від 27.09.2012 р. «Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм законодавства про власність та спадкування» «…право власності на збудоване до набрання чинності законом «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (01.07.2004 р.) нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає в зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення».

Право власності, згідно ст. 328 ЦК України набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до змісту ст. 381 ЦК України об'єктом права власності є вся садиба (земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями).

Відповідно до правових позицій ВСУ, викладених в п. 8 Постанови Пленуму ВСУ № 7 від 04.10.1991 р. «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» різні господарські будівлі (літні кухні, сараї тощо) є підсобними будівлями і складають з будинком одне ціле.

Таким чином, відсутність державної реєстрації побудованих відповідно до вимог закону частин садиби (літня кухня, ванна і туалет), при наявності права власності спадкодавців на жилий будинок, не може бути підставою відмови визнання права власності за спадкоємцем на цей будинок.

Аналізуючи зібрані по справі докази, суд вважає їх достовірними, а позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст1216-1218, 1223, 1261, 1299 ЦК України, постановою Верховного Суду України, від 30.05.2008, № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" , ст.ст. 10, 11,209, 213-215,218 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на спадкове майно за законом на 1/4 ідеальної частки житлового будинку з надвірними будівлями, який розташований за адресою АДРЕСА_1, що залишилось після смерті ОСОБА_5

Визнати за ОСОБА_1 право власності на спадкове майно за заповітом ОСОБА_4 на 1/4 ідеальної частки житлового будинку з надвірними будівлями, який розташований за адресою АДРЕСА_1, в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його оскарження.

На рішення протягом десяти днів з дня його проголошення, може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Тернопільської області через Підгаєцький районний суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий: підпис Г. В. Ігнатова