Номер провадження: 22-ц/785/1577/16
Головуючий у першій інстанції Огренич І.В.
Доповідач Сватаненко В. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2016 року

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі: головуючого - Сватаненка В.І.

суддів - Артеменка І.А., Черевка П.М.,

за участю секретаря - Фабіжевської Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 - «Про встановлення факту родинних відносин, визнання договору недійсним, визнання права власності в порядку спадкування за законом, виселення», за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 лютого 2014 року, -

ВСТАНОВИЛА:

22.08.2012 року ОСОБА_9 звернувся до суду із зазначеним позовом, вимоги по якому у подальшому були уточнені, по якому просив встановити факт, що він ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, є рідним батьком ОСОБА_10, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 року; визнати за ОСОБА_2 право власності на ? частини квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті його рідної доньки - ОСОБА_10, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 року; визнати недійсним договір купівлі-продажу даної квартири, укладений між ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 від 27.03.2009 року, посвідчений приватним нотаріусом ОМНО Федорченко Т.М.; виселити з цієї квартири ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 без надання іншого житла; стягнути з відповідачів судові витрати.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла його донька ОСОБА_10, якій на момент смерті на праві приватної власності належало ? частини вказаної квартири. Інша ? частина вказаної квартири належала на праві приватної власності ОСОБА_11 Позивач своєчасно звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті доньки, однак йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом в зв'язку з відсутністю у нього правовстановлюючого документу на спадкове майно та у зв'язку з розбіжностями в написанні ім'я померлої, його прізвища та померлої. В подальшому він дізнався про рішення Київського районного суду м. Одеси від 01.08.2008 року, яким за ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_4 було визнано право власності на вказану квартиру в порядку спадкування та яке після його оскарження ухвалою апеляційного суду Одеської області від 30.11.2009 року скасовано. Крім того, 09.10.2009 року він дізнався про договір купівлі-продажу вказаної квартири, який був укладений 27.03.2009 року та який порушує його права як спадкоємця першої черги за законом.

Представник позивача позов свого довірителя підтримав, просив його задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_5 позов не визнала та просила у задоволенні позову відмовити. Посилалась на те, що ОСОБА_5 є добросовісним набувачем вищезазначеної квартири, оскільки дана квартира була придбана після продажу у лютому 2009 року іншої квартири. На час укладення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 продавці - ОСОБА_14, ОСОБА_15 та ОСОБА_11 мали право відчужувати квартиру на підставі чинного у той час рішення Київського районного суду м. Одеси від 01.08.2008 року. Квартира придбана нею для проживання її доньки - ОСОБА_6 та онука ОСОБА_8, які проживають у даній квартирі з 27.03.2009 року та зареєстровані з 15.04.2009 року. Іншого житла, яке б належало її на праві власності, вона не має. Крім того, зазначила, що позивачем ОСОБА_9 був пропущений строк позовної давності для пред'явлення позову в частині вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу вказаної квартири та про визнання права власності на вказану квартиру.

Відповідач ОСОБА_3 просила у задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що ОСОБА_9 звертався до нотаріальної контори щодо отримання спадщини після смерті ОСОБА_16, а не ОСОБА_10, які є різними особами. Також зазначила, що доказів, що ОСОБА_16 є його дочкою, ОСОБА_9 суду не надав.

Відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 до суду не з'явилися, будчи повідомленими належним чином.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 18.02.2014 року позов ОСОБА_9 задоволено: встановлено факт, що ОСОБА_9 є батьком ОСОБА_10; визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, укладений 27.03.2009 року між ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_4 та ОСОБА_5; визнано за ОСОБА_9 право власності на ? частин квартири АДРЕСА_2; виселено з даної квартири ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8; вирішено питання про стягнення судових витрат.

28.02.2014 року ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу на вказане рішення районного суду, по якій просить рішення суду скасувати, ухвалити у справі нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення районним судом норм матеріального права, а також на неповне з'ясування обставин по справі.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Відповідно п. 3 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати або змінити рішення суду.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення відповідає частково.

Судом встановлені такі обставини у справі та відповідні ним правовідносини.

Встановлено, що ОСОБА_2 перебував у шлюбі з ОСОБА_17. Під час шлюбу 9 червня 1962 року у подружжя ОСОБА_9 та ОСОБА_18 народилася донька, що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_1, виданим 21.07.1962 року міським відділом РАГС м. Одеси, актовий запис №2023, в якому імена та прізвища новонародженої та батьків зазначені російською мовою, а саме: дитини - «ОСОБА_10»; батьки: «отец - ОСОБА_9», «мать - ОСОБА_18», дата народження - ІНФОРМАЦІЯ_3 рік, місце народження - Одеса. Тобто відмінність у написанні імен та прізвищ новонародженої та її батьків була відсутня.

В подальшому шлюб між ОСОБА_9 та ОСОБА_18 був розірваний.

Дочка залишилася проживати з матір'ю - ОСОБА_18, яка вдруге вийшла заміж за ОСОБА_11, та прийняла прізвище нового чоловіка - ОСОБА_11. Зазначене підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу НОМЕР_2, виданого 22 липня 1977 року Усть-Уганською сільською радою Сургутського району Тюменської області.

На підставі свідоцтва про право власності на житло від 12 березня 1998 року за №117501 (складеного російською мовою) колишня дружина ОСОБА_18 - ОСОБА_19 та члени її сім'ї: «ОСОБА_10», ОСОБА_11, ОСОБА_20 (мати ОСОБА_19) в порядку приватизації отримали по 1/4 частини квартири АДРЕСА_3.

ІНФОРМАЦІЯ_4 року ОСОБА_19 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_3 виданим ІНФОРМАЦІЯ_4 року відділом РАГСу адміністрації м. Сургута Росії.

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 4 жовтня 2002 року за № 3-3999 та Угоди про розподіл спадкового майна від 4 жовтня 2002 року за № 3-4002 - 1/4 частину квартири АДРЕСА_4 після смерті своєї матері - ОСОБА_19 прийняла в спадщину донька - ОСОБА_10 Тобто, при оформленні документів українською мовою прізвище, ім'я та по-батькові доньки ОСОБА_19. - «ОСОБА_10» було перекладено з російської на українську мову як - «ОСОБА_10», внаслідок чого з'явилися розбіжності в написанні імені та прізвища однієї і тої самої людини.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_21, ОСОБА_9, ОСОБА_22 та ОСОБА_23 підтвердили суду факт існування між ОСОБА_9 та ОСОБА_10 родинних відносин та пояснили, що ОСОБА_9 дійсно є рідним батьком ОСОБА_10

Судом першої інстанції також були оглянуті оригінали фотокарток, де позивач ОСОБА_9 та померла ОСОБА_10 зображені в різних життєвих ситуаціях, у різні періоди життя, в колі родини та родичів, що сторонами по справі не заперечувалося.

Відповідно до ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб.

Відповідно до роз'яснень в п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30 травня 2008 року, справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов'язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними.

Таким чином, дослідивши надані позивачем докази, які узгоджуються між собою, районний суд прийшов до правильного і обгрунтованого висновку про те, що ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_5 р.н.) є рідним батьком ОСОБА_10, померлої ІНФОРМАЦІЯ_6 року.

ІНФОРМАЦІЯ_7 року померла ОСОБА_24 - мати ОСОБА_19

На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 1 серпня 2007 року ОСОБА_10 прийняла в спадщину після смерті ОСОБА_24 1/4 частину квартири АДРЕСА_4.

Отже, ОСОБА_10 набула права власності на ? частини зазначеної квартири.

ІНФОРМАЦІЯ_6 року померла ОСОБА_10, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 виданим 03.09.2007 року Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси та після її смерті відкрилась спадщина у вигляді 3/4 частини квартири АДРЕСА_4.

10 жовтня 2007 року ОСОБА_9 звернувся до Третьої Одеської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_10 яка була прийнята Третьою Одеською державною нотаріальною конторою 28 лютого 2008 року та зареєстрована за № 949.

30 жовтня 2008 року згідно листу Третьої Одеської державної нотаріальної контори за № 7284 ОСОБА_9 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом в зв'язку з відсутністю у ОСОБА_9 правовстановлюючого документу на спадкове майно та у зв'язку з розбіжностями в написанні ім'я померлої та прізвищ заявника та померлої.

Не зважаючи на те, що ОСОБА_9 як батько померлої ОСОБА_10 являвся єдиним спадкоємцем першої черги за законом на 3/4 частини квартири АДРЕСА_4, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_4, яким було відомо про наявність спадкоємця, звернулися до Київського районного суду м. Одеси з позовом про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_4, під час розгляду якого в порушення п.2 ч.2 ст. 119 ЦПК України не надали суду інформацію стосовно наявності спадкоємця першої черги за законом після смерті ОСОБА_10

Рішенням Київського суду м. Одеси від 1 серпня 2008 року за ОСОБА_11 було визнано право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_5 у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_10, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 року; за ОСОБА_11 було визнано право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_5; розподілено спадкоємне майно та визнано за ОСОБА_12 та ОСОБА_4 у рівних частках за кожним право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_6 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_10, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Отримавши зазначене рішення Київського суду м. Одеси, ОСОБА_11, ОСОБА_12 і ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 27 березня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Федорченко Т.М. та зареєстрованого у реєстрі за №1273, продали спірну квартиру ОСОБА_5

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 30 листопада 2009 року, рішення Київського районного суду м. Одеси від 1 серпня 2008 року скасовано.

У подальшому, районний суд в своєму рішенні зробив помилковий висновок, що зазначеною ухвалою були скасовані підстави виникнення у ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_4 права власності на всю спірну квартиру, крім того квартира АДРЕСА_7 вибула з володіння законного спадкоємця першої черги за законом - ОСОБА_9 не з його волі.

Фактично слід правильним вважати, що вказаною ухвалою скасовані підстави виникнення у ОСОБА_11, ОСОБА_12 та ОСОБА_4 права власності на ? частини квартири, які отримав у спадщину позивач, оскільки ? частина квартири належали на праві власності ОСОБА_11 та якою він вправі був розпоряджатися.

Суд першої інстанції обґрунтовано вважав, посилаючись на усталену судову практику про те, якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Таким, позовні вимоги ОСОБА_9 про визнання за ним права власності на ? частини спірної квартири у порядку спадкування за законом є такими, що ґрунтуються на положеннях закону та установлених судом фактичних обставинах справи.

ОСОБА_9 є спадкоємцем першої черги відносно майна, що відкрилася після смерті його доньки - ОСОБА_16 та набув права на спадкове майно відповідно о вимог ст.ст. 1216, 1217, 1261, 1269 ЦК України.

Отже, позовні вимоги ОСОБА_9 щодо визнання права власності на ? частини спірної квартири є доведеними та підлягаючими задоволенню.

Що стосується вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, то дані вимоги підлягають частковому задоволенню в частині незаконності відчудження 3/4 частини квартири.

В даному випадку колегія суддів виходить із того, що на час продажу квартири 27 березня 2009 року, у ОСОБА_9 не виникло право власності на ? частини квартири відповідно до положень ст. 331 ЦК України, а тому у нього було відсутнє переважне право купівлі частки у праві спільної часткової власності, передбачене ст. 362 ЦК України.

Виходячи із наведеного, договір купівлі-продажу квартири від 27 березня 2009 року слід визнати недійсним в частині продажу ? частин квартири.

Що стосується позовних вимог про витребування квартири шляхом виселення з неї усіх проживаючих там осіб то ці вимоги не підлягають задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні даних позовних вимог, колегія суддів виходить із таких міркувань.

Пунктом 3 ч.1 ст.388 ЦК України передбачено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Однак, встановлено, що позивачу належить ? частини спірної квартири, а ? частини квартири йому не належить.

Відповідачі на теперішній час не позбавлені права власності на ? квартири.

Отже, у позивача відсутнє безумовне право на витребування майна, тобто всієї квартири, шляхом виселення відповідачів.

Колегія суддів вважає правильними висновки районного суду, щодо необґрунтованості посилань представника відповідачів стосовно пропуску строку позовної давності позивачем відносно вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 27 березня 2009 року та про визнання права власності на квартиру.

На дані підстави незаконності судового рішення, є посилається і в апеляційній скарзі.

В п. 28 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року, судам роз'яснено про те, що перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України - від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права про особу, яка його порушила.

Згідно ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Отже, до позовних вимог ОСОБА_9 в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_8 від 27 березня 2009 року та про визнання права власності на вказану квартиру встановлюється позовна давність тривалістю у три роки.

Стаття 261 ЦК України передбачає, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Судом першої інстанції були досліджені матеріали цивільної справи №2-1559/2011, яка розглядалася Київським районним судом м. Одеси за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору недійсним, визнання права власності в порядку спадкування та за позовом ОСОБА_11 до ОСОБА_12, ОСОБА_4 про визнання права власності, за зустрічним позовом ОСОБА_12, ОСОБА_4 до ОСОБА_11 про поділ спадкового майна та визнання права власності (обидва позови були залишені без розгляду на ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 22.09.2011 року).

Під час розгляду зазначеної справи на запит суду до КП МБТІ та РОН м. Одеси від 28.07.2009 року про надання суду відомостей відносно квартири АДРЕСА_8 та належним чином завірених копій правовстановлювальних документів на вказану квартиру, на який КП МБТІ та РОН м. Одеси було надано відповідь за №98347.65 від 14.08.2009 року, яка згідно штампу вхідної кореспонденції надійшла до суду 18.08.2009 року.

До відповіді КП МБТІ та РОН м. Одеси були додані ксерокопії документів, зокрема - копія договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_9 від 27 березня 2009 року, про існування якого відповідно до матеріалів справи №2-1559/2011 позивач ОСОБА_9 дізнався 9 жовтня 2009 року під час чергового судового засідання. Після чого ним були уточнені позовні вимоги в частині визнання договору купівлі-продажу квартири від 27 березня 2009 року недійсним.

Тому, початок перебігу строку позовної давності у даній справі обчислюється з 9 жовтня 2009 року, як з моменту, коли ОСОБА_9 стало відомо про існування договору купівлі-продажу 27 березня 2009 року.

Дізнавшись про порушення свого права 9 жовтня 2009 року та звернувшись до суду з даним позовом 22 серпня 2012 року, трирічний строк звернення ОСОБА_9 до суду в частині вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 27 березня 2009 року та про визнання права власності на вказану квартиру, не пропущений.

Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Отже, неправильне застосування районним судом норм матеріального права відповідно до п. 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України є підставою для зміни судового рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.3, 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 лютого 2014 року - змінити.

Скасувати рішення в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та виселення та в цій частині ухвалити нове рішення.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу ? частин квартири АДРЕСА_10, укладений 27.03.2009 року, між ОСОБА_11, ОСОБА_14, ОСОБА_15 і ОСОБА_5.

В іншій частині позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу квартири та виселення - відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили.

Судді апеляційного суду

Одеської області В.І. Сватаненко

І.А. Артеменко

П.М. Черевко

16.03.2016 року м. Одеса