РІШЕННЯ

іменем України

"01" березня 2016 р. 145/1898/15-ц

2/145/150/2016

Тиврівський районний суд Вінницької області в складі:

головуючого Мазурчака А. Г.

за участі секретаря Віценко К.А.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні смт.Тиврів справу за позовом ОСОБА_1 до СТОВ "Поділля" про поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу,

встановив :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому вказує, що він з 22.04.2013 року прийнятий на роботу в цех технічної переробки, 13.03.2014 року переведений на посаду начальника відділу збуту (маркетингу) Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Поділля».

10 листопада 2015 року від СТОВ «Поділля» ним було отримано повідомлення про розірвання з 03.11.2015 року укладеного між ним та СТОВ «Поділля» трудового договору та необхідність прибути за трудовою книжкою до відділу кадрів вказаного підприємства.

З вказаним наказом він не ознайомлений.

Прийняття керівництвом СТОВ «Поділля» рішення про його звільнення він вважає незаконним, так як на час прийняття рішення про його звільнення він перебував на лікарняному.

Відповідно до ч. 3 ст. 40КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності.

Просить визнати незаконним та скасувати наказ № 112 від 02 листопада 2015 року Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Поділля» про його звільнення.

Поновити його на посаді начальника відділу збуту (маркетингу) Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Поділля» з 03.11.2015 року.

Стягнути з Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Поділля» середній заробіток за час вимушеного прогулу з 03.11.2015 року по 02.12.2015 року.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 позовні вимоги в частині визнання незаконним та скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі підтримали, в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу змінили, просять стягнути його за період з 04.11.2015 року по 01.03.2016 року в сумі 7986 грн. 33 коп.

Представник відповідача ОСОБА_3 позовні вимоги визнав повністю.

Суд, вислухавши осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, вважає , що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Наказом № 38 від 22.04.2013 року ОСОБА_1 прийнятий на роботу в СТОВ "Поділля" в цех технічної переробки, наказом № 22 від 13.03.2015 року його переведено на посаду начальника відділу збуту (маркетингу), що стверджується його трудовою книжкою. (а.с. 29).

Згідно з наказом №112 від 2.11.2015р. ОСОБА_1 звільнено з роботи за систематичне невиконання без поважних причин трудових обов'язків на підставі п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Відповідно п.. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» за передбаченими п. 3 ч.1 ст. 40 КЗпП підставами, працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.

У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або зняті достроково (ст.151 КЗпП) і з дня накладення яких до видання наказу про звільнення минулого не більше одного року.

Відповідно ч. 3 ст. 40 КЗпП України, не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.

ОСОБА_1 перебував на амбулаторному лікування в період з 27.10.2015 р. по 4.11.2015 року, що стверджується листком непрацездатності (а.с. 8).

Згідно ч.1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Враховуючи викладене, суд вважає, що наказ про звільнення позивачки з роботи слід визнати незаконним та скасувати, а позивача поновити на роботі.

Відповідно до ч.2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачувано, роботи, але не більш як за один рік.

Як роз»яснив Пленум Верховного Суду України в абз. 3 п.32 постанови №9 від 6.11.1992р.Про практику розгляду судами трудових спорів у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100.

Відповідно до п.2, 8,10 даного Порядку середньомісячну заробітну плату заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним

звільненням слід обчислювати виходячи з виплат за останні 2 календарні місці, що передували звільненню, шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, які мають бути оплачені. Середньоденна заробітна плата визначається діленням середньої заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів.

Відповідно до довідки відповідача від 26.02.2016р. (а.с.27) загальна сума заробітної плати за останні 2 календарні місяці (вересень-жовтень 2015р.) складали 4275,16 грн. на місяць.

Таким чином, середній заробіток за період вимушеного прогулу, який підлягає стягненню на користь позивача, складає 7986,33 грн. (99 робочих днів ( 4.11.2015р. 1.03.2016р. ) х (4275,16 грн.:53 робочі дні (вересень-жовтень 2015р.) ).

Відповідно до положень п. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивачі за позовами про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі від сплати судового збору звільнені.

Згідно ч. 2 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника підлягають до негайного виконання.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 88, 174, 213, 214, 215, 367 ЦПК України, ст. 43 Конституції України, ст.ст. 1, 2, 40, 235 КЗпП України,

вирішив:

Позов задоволити повністю.

Визнати незаконним та скасувати наказ № 112 від 03 листопада 2015 року Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Поділля» в частині звільнення ОСОБА_1.

Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника відділу збуту (маркетингу) Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Поділля».

Стягнути з Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Поділля» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 7986 (сім тисяч дев'ятсот вісімдесят шість) грн. 33 коп.

Стягнути з Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Поділля» в дохід держави судовий збір в сумі 798 (сімсот дев'яносто вісім ) грн. 60 коп.

Рішення в частині поновлення на роботі допустити до негайного виконання.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Вінницької області через Тиврівський райсуд протягом 10-ти днів з дня проголошення рішення.

Суддя Мазурчак А. Г.