АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 639/1647/14ц Головуючий 1 інст.- Шиянова Л.О.
Провадження №22-ц/790/4042/16 Доповідач - Гуцал Л.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2016 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - Гуцал Л.В.,

суддів -Котелевець А.В., Трішкової І.Ю.,

за участю секретаря - Огар І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду міста Харкова від 02 жовтня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Відродження» про стягнення належних виплат, -

встановила:

У лютому 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом. В уточнених позовних вимогах (т.1а.с.43,44) просив стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю (далі ТОВ) «Відродження» на його користь:

- заборгованість по заробітній платі за роботу у вихідні та святкові дні у сумі 6134,60 гривень за період чергувань: 04, 05, 07, 11, 12 січня 2014 року;

- заборгованість по заробітній платі за роботу у вихідні та святкові дні за період роботи, у встановлені Розпорядженням директора ТОВ «Відродження» вихідні дні на підприємстві: 03, 06, 09, 10 січня 2014 року у сумі 3 067,30 гривень;

- середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати, починаючи з 24 січня 2013 року по день проведення остаточного розрахунку.

Посилався на те, що 25 листопада 2013 року відповідно до Наказу №101-ос він був прийнятий на роботу на посаду виконавчого директора в керівний апарат управління виробничого департаменту ТОВ «Відродження» за переведенням з ПрАТ «Колос». 24 січня 2014 року він подав заяву про звільнення його з посади на підставі п.1 ст.36 КЗпП України. У той же день його було звільнено з займаної посади на підставі наказу № 3-ос з 24 січня 2014 року, але у день звільнення не було виплачено всіх належних йому до виплати коштів, що є порушенням ст.116 КЗпП України.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Харкова від 02 жовтня 2014 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм права матеріального, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 10 березня 2015 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 березня 2016 року за касаційною скаргою позивача - ухвалу суду апеляційної інстанції скасовано, з підстав порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

При повторному апеляційному розгляді позивач до суду не з'явився, подав письмові пояснення та просив розглядати справу за його відсутності. Представник відповідача апеляційну скаргу не визнала, надала письмові заперечення.

Відповідно до вимог ч.1 ст.303 ЦПК України, судова колегія перевіряє законність і обґрунтованість судового рішення у межах доводів апеляційної скарги.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи судова колегія не вбачає правових підстав для задоволення апеляційної скарги.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 з 25 листопада 2013 року перебував у трудових відносинах з ТОВ «Відродження», обіймаючи посаду директора керівного апарату управління виробничого департаменту за переведенням з ПрАТ «Колос» ( т.1 а.с.67).

24 січня 2014 року ОСОБА_1 було звільнено згідно Наказу №3-ос за п.1 ст 36 КЗпП України (за угодою сторін).

Відповідно до табелю обліку робочого часу ОСОБА_1 у січні 2014 року відпрацював 15 робочих днів (03, 06, 08, 09, 10, 13, 14, 15, 16, 17, 20, 21, 22, 23, 24). Саме виходячи з такої кількості відпрацьованого часу роботодавцем була нарахована та виплачена позивачу заробітна плата за січень 2014 року. Ця ж кількість відпрацьованих робочих днів була відображена у відповідному розрахунковому листі, з яким ОСОБА_1 був ознайомлений в день звільнення і будь-яких заперечень з цього приводу не висловив.

Так, при звільнені відповідачем було нараховано ОСОБА_1 16489,84 гривень з яких: тариф/оклад - 3750 гривень за відпрацьований час у січні місяці (15 робочих днів); компенсація за невикористану відпустку - 2504,84 гривень (4 дні); персональна доплата - 6235 гривень; премія - 4000 гривень. Виплачено було 13437,45 гривень - сума за вирахуванням передбачених утримань, що відображені у відповідній розрахунково-платіжній відомості за січень 2014 року (т.1 а.с.128-129).

Оплата була проведена вчасно та у повному обсязі через банківську установу, що підтверджується відповідною відомістю на виплату грошей №ВЗ-0000017 ( т.1 а.с.76-77).

У день звільнення ОСОБА_1 було видано трудову книжку.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення з ТОВ «Відродження» заборгованості з виплати заробітної плати у вихідні та святкові дні у сумі 6134,60 гривень за період чергувань 04,05,07,11 та 12 січня 2014 року суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що у нього були правові підстави для чергуваня у перелічені дні і, крім того, твердження позивача щодо його фактичного чергування у перелічені дні спростували допитані судом свідки.

Такий висновок відповідає фактичним обставинам у справі та ґрунтується на законі.

Так, в обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилається на те, що 25 грудня 2013 року директором ТОВ «Відродження» було прийнято Розпорядженням №17 про зупиненя виробничого процесу з 31 грудня 2013 року по 13 січня 2014 року та про роботу за встановленим цим же Розпорядженням графіком; Розпорядженням №17 на позивача було покладено обов'язок на період вихідних та святкових днів забезпечити чергування керівників структурних підрозділів, про що видати своє Розпорядження та ознайомити усіх причетних до цього осіб під підпис. На виконання Розпорядження №17 позивачем було видано Розпорядження про призначення на період з 01 по 12 січня 2014 року чергових, яке було ним доведено до відома ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та передано електронною поштою до головного офісу. Позивач стверджував, що у визначені графіком дні (з 03 по 12 січня 2014 року) він чергував.

Такі доводи позивача обґрунтовано не були прийняті судом до уваги.

Так, судовим розглядом встановлено, що виконавчим органом ТОВ «Відродження» є директор, який має право перекласти частину своїх повноважень на заступників. Директор наділений правом на видачу розпоряджень, пов'язаних з діяльністю Товариства, що є обов'язковими для всіх працівників (п.9.3.1; 9.3.5.6 Статуту).

Встановлено також, що дійсно,25 грудня 2013 року, у зв'язку з новорічними святами, а також обставинами, що унеможливлювали роботу Товариства в загальному режимі, директором ТОВ «Відродження» було видано Розпорядженням №17 та визначено, яким чином повинні бути організовані графіки виробничого та обслуговуючого персоналу, зокрема керівний апарат - до 12 січня 2014 року (включно) вихідні (заява на 3,6,8-10 січня 2014 року за власним бажанням), з 13 січня - відповідно до графіку роботи (т.1 а.с.101-106).

Разом з тим, як вірно зазначив суд першої інстанції, зазначене Розпорядження №17 передбачало видання наказу про графік чергування керівників структурних підрозділів, але такий наказ не видавався.

Розпорядження за підписом виконавчого директора ТОВ «Відродження» ОСОБА_1 про призначення відповідальних чергових по підприємству відповідно до графіку (т.1 а.с.14 ), на яке позивач посилається як на доказ, не можна визнати таким. По-перше, це Розпорядження виготовлено не на офіційному бланку Товариства, воно не містить необхідних реквізитів - місця його складання, дати видачі та номеру (т.1 а.с.14,15). По-друге, це розпорядження не зареєстровано в журналі реєстрації наказів та розпоряджень Товариства. Посилання позивача на те, що Розпорядження було ним направлено електронною поштою на адресу головного офісу, як це передбачено Розпорядженням №17 від 19 грудня 2012 року «Про порядок реєстрації наказів та розпорядження» (т.1 а.с.93,94), є безпідставним, оскільки не підтверджено жодним доказом. Натомість відповідачем надано докази на підтвердження своїх заперечень щодо не направлення позивачем цього Розпорядження в електронному чи паперовому вигляді на адресу головного офісу (а.т.1 а.с.94-100,134-143,189-207).

Отже, Розпорядження за підписом виконавчого директора ТОВ «Відродження» ОСОБА_1 та графік до нього (т.1 а.с.14,15) не можна визнати тим організаційно-розпорядчим документом Товариства, який би давав правові підстави для чергування ОСОБА_1 в розумінні трудового законодавства з наданням відповідної компенсації за час такого чергування.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що судом першої інстанції помилково було застосовано до спірних правовідносин Постанову Секретаріату ВЦРПС від 02 квітня 1954 року N 233 «Про чергування на підприємствах і в установах» (надалі - Постанова №233) висновків суду не спростовують.

З рішення суду вбачається, що підставою для відмови у задоволенні позову є ненадання позивачем доказів на підтвердження того, що чергування відбувалось ним на законних підставах, а тому посилання суду першої інстанції в мотивувальній частині рішення на Постанову №233 та на лист Міністерства праці та соціальної політики України від 02 квітня 2010 року N89/13/116-10 «Про чергування на підприємствах і в установах» не вплинуло на правильність висновків суду, а тому не є підставою для зміни чи скасування рішення.

Не можна визнати обґрунтованими і доводи апеляційної скарги стосовно незаконної відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення на користь позивача заборгованості по заробітній платі за роботу у вихідні та святкові дні за період роботи, у встановлені Розпорядженням №17 від 25 грудня 2013 року директора ТОВ «Відродження» вихідні дні на підприємстві: 03,06,09,10 січня 2014 року у сумі 3 067,30 гривень.

Так, на обґрунтування вказаних позовних вимог ОСОБА_4 посилається на те, що він працював 03,06,08,09,10 січня 2014 року, які Розпорядженням №17 визнані «вихідними». Однак, у порушення приписів ст.72 КЗпП України днів відпочинку за відпрацьований у ці дні час йому не надано, як і не виплачено подвійний розмір заробітної плати.

Дослідженням табелів обліку робочого часу судом встановлено, що дійсно 03,06,08,09,10 січня 2014 року позивач працював та за ці дні отримав заробітну плату. Проте, належні та допустимі докази на підтвердження позиції позивача, що зазначені дні були вихідними днями на підприємстві, матеріали справи не містять.

Посилання ОСОБА_1 на те, що зазначені дні були визначені як «вихідні» Розпорядженням №17 директора ТОВ «Відродження» від 25 грудня 2013 року є суб'єктивною думкою позивача та не відповідає фактичним обставинам. Як зазначено вище, за змістом Розпорядження графік роботи керівного та інженерно-технічного персоналу рекомендовано організувати для керівного апарату наступним чином - до 12 січня 2014 року (включно) - вихідні (заява на 2,6,8-10 січня 2014 року - за власним бажанням); з 13 січня відповідно до графіка роботи. Отже у даному випадку вживання терміну «вихідні» не є тотожним з поняттям «вихідний день» у розумінні ст.ст. 66-69 КЗпП, а пов'язано роботодавцем з умовою написання працівником (за бажанням) відповідної заяви і обумовлено зупиненням виробничого процесу на підприємстві.

Враховуючи, що вказаним Розпорядженням №17 - 03,06,08,09,10 січня 2014 року не були визнані вихідними днями, розпорядження власником або уповноваженим ним органом про перенесення вихідних та робочих днів на підприємстві відповідно до ч.5 ст.67 КЗпП України не видавалось, не є ці дні і неробочими чи святковими відповідно до ст. 73 КЗпП Украйни правових підстав для оплати праці за спірні дні у подвійному розмірі, відповідно до ст.71 КЗпП України, у роботодавця не було.

За встановлених судом фактичних обставин, посилання в апеляційній скарзі на порушення судом норм матеріального права, зокрема, ст.ст.71,72,107 КЗпП України, є необґрунтованими.

З урахуванням зазначеного више, необгрунтовними слід визнати і доводи апеляційної скарги щодо порушення роботодавцем ст.12 Закону України «Про оплату праці», оскільки за змістом закону винагорода за працю виплачується роботодавцем працівникові за трудовим договором за роботу, яка виконується у відповідності до норм трудового законодавства.

Не спростовують висновків суду і доводи апеляційної скарги в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати, починаючи з 24 січня 2013 року по день проведення остаточного розрахунку. Як вірно зазначив суд першої інстанції, такі вимоги є похідними від вимог про стягнення спірних сум за роботу у вихідні та святкові дні, а оскільки судом не було встановлено порушень норм трудового законодавства відповідачем при розрахунку позивача, то і відсутні підстави для застосування норм ст.117 КЗпП України.

Ухвалюючи оскаржуване у справі судове рішення, суд першої інстанції з дотриманням вимог ст.ст.213,214 ЦПК України правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню та, виходячи із встановлених у справі обставин, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги за своїм змістом зводяться до переоцінки доказів чи непогодження з їх оцінкою судом першої інстанції, та не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права; не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст. 303, 304, 307, 308, 313, п.1 ч.1 ст.314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду міста Харкова від 02 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з моменту набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: