АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6565/16 Справа № 205/2779/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Федченко В. М. Доповідач - Черненкова Л.А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2016 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - Черненкової Л.А.

суддів - Пономарь З.М., Кочкової Н.О.

при секретарі - Черкас Є.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 червня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про зобов'язання не чинити перешкоди в проживанні, визнання права користування житлом та вселення в житловий будинок, -

В С Т А Н О В И Л А :

30 квітня 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зазначеним позовом, за яким просила суд визнати за нею право на користування та проживання у житловому будинку АДРЕСА_1, вселити її в зазначений будинок та зобов'язати відповідача не чинити їй перешкоди в праві користування спірним будинком. В обґрунтування позову посилалась на те, що перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 16.11.1991 року, від якого мають доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка уклала шлюб з ОСОБА_5 та у них народився син ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2. Позивачка зазначала, що вони разом з її чоловіком - відповідачем у справі - з часу утримання покійного діда відповідача проживали у спірному будинку. Впродовж часу відповідач став власником вказаного спірного житлового будинку на підставі договору дарування. Крім того, в зазначеному будинку разом з ними проживали їхня донька із чоловіком і онуком. Починаючи з січня 2015 року між позивачкою та відповідачем у справі почалися сварки на побутовому рівні, у зв'язку із чим відповідач фактично у примусовому порядку виселив позивачку з будинку разом із донькою, її чоловіком та їхнім онуком, змінив замки та залишив в будинку власні речі позивачки. На час подання позовної заяви вона не має змоги потрапити та проживати в спірному будинку. З посиланням на ст.405 ЦК України позивачка вважає, що вона як законна дружина власника житлового будинку, яким є відповідач, має право на проживання у спірному будинку, оскільки іншим шляхом вирішити даний виниклий спір не є можливим. Позивач має реєстрацію за адресою: АДРЕСА_2. Вказане приміщення є гуртожитком, там в теперішній час проживає донька із сином, а позивач вважала своїм єдиним житлом спірний житловий будинок, як дружина відповідача. Довідки квартального комітету про те, що вона дійсно проживала в спірному будинку без реєстрації свідчать про фактичне визнання відповідачем її проживання в будинку.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 червня 2016 року ухвалено: ОСОБА_2 відмовити у задоволенні позову до ОСОБА_3 про зобов'язання не чинити перешкоди в проживанні, визнання права користування житлом та вселення в житловий будинок.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах та межах позовних вимог, дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно відхилити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбу, який зареєстрований у відділі ЗАГС міськвиконкому м. Ромни Сумської області 16.11.1991 року за актовим записом №536, про що свідчить свідоцтво про укладення шлюбу. Від шлюбу мають доньку - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, шлюбне прізвище якої «ОСОБА_4». Остання разом зі своїм чоловіком та дитиною зареєстрована та мешкає за іншою адресою. На підставі договору довічного утримання від 26.06.1997року, укладеному між ОСОБА_8 та ОСОБА_3, у власність останнього було передано у власність житловий будинок АДРЕСА_1, який є предметом спору. Власником зазначеного будинку відповідач є з 03.10.1997 року. Жодна із сторін у справі не зареєстрована дотепер у спірному будинку, оскільки обидві сторони зареєстровані у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2. Шлюб між сторонами розірвано на підставі заочного рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 24.02.2015 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, яке ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 30.06.2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, а заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 24.02.2015 року залишено без змін. Шлюб сторін розпався за вини позивачки та ініціатором розірвання шлюбу був саме відповідач у справі.

Відмовляючи у задоволенні позову, районний суд виходив з того, що позивачка вже не є дружиною і членом сім'ї відповідача, який є єдиним власником спірного будинку. При цьому, як слідує з матеріалів справи, після набрання законної сили рішенням про розірвання шлюбу позивачка, яка фактично зареєстрована та проживає за іншою адресою в гуртожитку, не зверталася особисто до відповідача з питанням про надання їй права користування належним йому нерухомим майном (спірним будинком) шляхом встановлення сервітуту. Достовірних доказів тому, що позивачка мешкала у спірному будинку до листопада 2015 року судом не встановлено, оскільки в цій частині суд критично відноситься до показань свідків з боку позивачки ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, вважає їх заінтересованими особами через наявність певних розбіжностей. Крім того, зазначені свідки вказують на те, що позивачка нібито мешкала у спірному будинку до осені 2015 року. Однак, у своєму позові позивачка вказує на те, що її відносини з відповідачем погіршилися з січня 2015 року, коли відповідач примусово виселив її з будинку, і що до спірного будинку вона не має змоги потрапити з квітня 2015 року. При цьому, як стверджують сам відповідач та його представник, позивачка фактично більше року не проживає в спірному будинку. Доказів тому, що в будинку залишилися особисті речі позивачки та що за час її перебування в шлюбі з відповідачем у спірному будинку ними разом за сімейні кошти були зроблені певні поліпшення, вартість яких підлягає поділу між сторонами, - позивачкою суду не надано. В даному конкретному випадку за переліченими вище обставинами суд не може покласти на відповідача обов'язок визнати за позивачкою право користування належним йому спірним будинком та вселити туди її, оскільки розцінює заявлені позовні вимоги як посягання на права, свободи та інтереси відповідача, який є єдиним та законним власником спірного будинку. Таким чином, право позивачки не є порушеним і тому не підлягає захисту.

Колегія суддів вважає, що суд правильно вирішив спір.

Спірні правовідносини виникли між сторонами щодо визнання за позивачем права на користування та проживання у житловому будинку, який належить на праві власності відповідачу; вселення позивача в жилий будинок та усунення перешкод у користування цим будинком.

Згідно ч.1 ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло, і ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини 1 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира або інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Як вбачається з абзацу 6 ч.1 ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Тобто правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою.

Згідно статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місцем перебування є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік, місцем проживання є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік, реєстрацією є внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації.

Таким чином, за вказаною справою відповідно до вимог вищевказаних норм закону необхідно з'ясувати: належність спірного житлового будинку, факт виникнення права на користування жилою площею в цьому будинку позивача, чи порушено таке право зі сторони відповідача.

Колегія суддів встановила, і це підтверджується матеріалами справи, що сторони у справі знаходились в зареєстрованому шлюбі з 16.11.1991 року. Шлюб між сторонами розірвано на підставі заочного рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 24.02.2015 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, яке ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 30.06.2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, а заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 24.02.2015 року залишено без змін. На підставі договору довічного утримання від 26.06.1997 року, укладеному між ОСОБА_8 та ОСОБА_3, у власність останнього було передано у власність житловий будинок АДРЕСА_1, який є предметом спору. Власником зазначеного будинку відповідач є з 03.10.1997 року. Жодна із сторін у справі не зареєстрована дотепер у спірному будинку, оскільки обидві сторони зареєстровані у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2 з 04 вересня 2000 року. Позивач зазначала в позовній заяві, що вони разом з її чоловіком - відповідачем у справі - з часу утримання покійного діда відповідача проживали у спірному будинку. В спірному будинку позивач не була зареєстрована, як за місцем проживання.

Таким чином, позивач вселилася в спірний будинок в той час, коли її чоловік не був його власником. Після того, як відповідач став власником будинку, позивач не заявляла вимоги щодо визнання за нею, як за дружиною відповідача, права на користування спірним будинком, та її дії були направлені на отримання житла за адресою: АДРЕСА_2, де позивач і на сьогоднішній день зареєстрована за місцем постійного проживання у зв'язку з чим за нею зберігається право користування жилою площею у вказаній квартирі.

Частиною першою статті 383 ЦК Українивстановлено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Відповідно до вимог статті 156 ЖК УРСРчлени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Згідно із частиною четвертою статті 156 ЖК УРСРдо членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у частині другій статті 64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

ЦК Українивиділив в якості самостійного право членів сім'ї власника житла на користування цим житлом. Дану норму потрібно розуміти так, що у разі, коли особа яка є власником житла одружується вона зобов'язана надати право проживання іншому з подружжя. В даному випадку йдеться про ситуацію, коли особа на момент одруження уже є власником такого майна. Вбачається, що дана норма покликана гарантувати права осіб-членів сім'ї у разі, коли вони в силу положень СК Українине стають співвласниками житла. За своєю правовою природою це право проживання є правом сервітутного типу і відноситься до особистих сервітутів. Особистий характер даного сервітуту полягає у тому, що воно встановлюється в інтересах певної особи, яка має статус члена сім'ї власника житлового приміщення. З наведеного формулювання можна виділити принаймні такі умови за наявності яких особа матиме право на користування житлом поряд з власником: користувач повинен бути членом сім'ї власника житла та проживати разом з ним.

Доказами у справі не встановлено, що позивач набула право на користування жилою площею в спірному будинку, що належить на праві власності відповідачу.

Отже права, свободи та інтереси позивача щодо користування жилою площею в спірному будинку порушені не були, оскільки такого права позивач не набула у зв'язку з отриманням іншого житла, реєстрацією в ньому за постійним місцем проживання та зберігання права на користування жилою площею житла за адресою: АДРЕСА_2.

А тому позов про визнання за нею права на користування та проживання у житловому будинку АДРЕСА_1, як колишній дружині власника будинку є безпідставним, як і безпідставними є позовні вимоги про вселення позивача в зазначений будинок та зобов'язання відповідача не чинити їй перешкоди в праві користування спірним будинком, які є похідними від позову про визнання права на користування та проживання у житловому будинку.

Згідно ч.3 ст. 10, ст.ст. 57-60 ЦПК України кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановленим цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази повинні бути належними і допустимими. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює.

Наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до ст. 212 ЦПК суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед установленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Доводи апелянта про те, що судом першої інстанції не прийнятий до уваги той факт, що довідкою голови квартального комітету № 7 селища Таромське Ленінського району м. Дніпропетровська від 14.04.2015 року надані відомості про те, що позивач дійсно проживала за адресою спірного житлового будинку без реєстрації (а.с.6), колегія суддів вважає неспроможними, оскільки у вказаній довідці не зазначено час проживання позивача в спірному будинку та підстави цього, у зв'язку з чим вказаний доказ не має значення для вирішення питання про визнання права на користування жилою площею позивачем, яка не є членом сім`ї власника спірного будинку, разом з ним не проживає, зареєстрована за іншою адресою постійного місця проживання, а тому її права не є порушеними.

Окрім того Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 9 жовтня 1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 13 травня 1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі "Наталія Михайленко проти України"(пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свободпризначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Суд першої інстанції врахував всі докази у справі і дав їм належну оцінку у зв'язку з чим підстав для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення, колегія суддів не вбачає.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду постановлено у відповідності з вимогами закону та не має підстав для його скасування, і доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст.303,304, п.1 ч.1 ст.307, ст. 308, ч.1 п.1 ст.314, 317,319, ч.1 ст.218 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 червня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя Л.А. Черненкова

Судді З.М. Пономарь

Н.О. Кочкова