Ухвала

іменем україни

02 березня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Дербенцевої Т.П.,

Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, про повернення безпідставно отриманих коштів, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Хмельницької області від 30 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 19 лютого 2006 року ОСОБА_5 видав на ім'я ОСОБА_4 довіреність, якою уповноважив останнього розпоряджатися належним йому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 автомобілем ZAZ 110308, реєстраційний номер НОМЕР_1, 2004 року випуску, кузов № НОМЕР_2. У свою чергу, 12 квітня 2006 року ОСОБА_4 видав на його ім'я довіреність на право розпорядження вказаним транспортним засобом, в тому числі з правом продажу даного автомобіля та одержання коштів. Згідно розписки від 12 квітня 2006 року він передав відповідачу грошові кошти у розмірі 4 000 доларів США як оплату за придбане рухоме майно. Крім того, 27 листопада 2008 року безпосередньо ОСОБА_5 видав на його ім'я довіреність, якою уповноважив його розпоряджатися (продати, обміняти, здати в оренду тощо) належний йому автомобіль строком на 10 років. Наприкінці квітня 2014 року він дізнався, що на придбаний ним транспортний засіб був накладений арешт та автомобіль було у нього вилучено й передано ОСОБА_5 на відповідальне зберігання, що підтверджується постановою державного виконавця № 1006/16-12 від 22 квітня 2014 року. Оскільки відповідач не мав права відчужувати зазначене майно до зняття його з обліку та оформлення належних документів, що підтверджують його купівлю-продаж, то отримані ним грошові кошти у сумі 4 000 доларів США, що станом на 6 жовтня 2014 року еквівалентно 51 800 грн, є безпідставно набутим майном, а тому на підставі ст.ст. 1212, 1213 ЦК України просив їх стягнути з відповідача.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 16 лютого 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Хмельницької області від 30 квітня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано і ухвалено нове рішення, яким стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 51 800 грн.

Вирішено питання про стягнення судового збору.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням апеляційним судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК Українипідставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 335 ЦПК України суд не обмежений доводами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив із обґрунтованості позовних вимог, однак у зв'язку із пропуском позивачем позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем, дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову, апеляційний суд виходив із того, що строк позовної давності позивач не пропустив, оскільки передаючи ОСОБА_4 грошові кошти, позивач вважав, що він укладає договір купівлі-продажу транспортного засобу та набув право власності на нього, а тому перебіг позовної давності слід обраховувати з моменту вилучення у позивача автомобіля, тобто з кінця 2014 року, у зв'язку з чим вважав за можливе стягнути з відповідача на користь позивача безпідставно набуті кошти згідно зі ст. 1212 ЦК України.

Проте погодитися з такими висновками судів не можна з наступних підстав.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Проте зазначеним вимогам оскаржувані судові рішення не відповідають.

Судами установлено, що 19 лютого 2006 року ОСОБА_5 видав на ім'я ОСОБА_4 та ОСОБА_6 довіреність, якою уповноважив останніх розпоряджатися належним йому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 автомобілем ZAZ 110308, реєстраційний номер НОМЕР_1, 2004 року випуску, кузов № НОМЕР_2.

12 квітня 2006 року ОСОБА_4 видав на ім'я ОСОБА_3 та ОСОБА_7 довіреність на право розпорядження вказаним транспортним засобом, в тому числі з правом продажу даного автомобіля, одержання коштів.

Відповідно до розписки від 12 квітня 2006 року позивач передав відповідачу грошові кошти у розмірі 4000 доларів США як оплату за придбане рухоме майно.

27 листопада 2008 року ОСОБА_5 видав на ім'я позивача довіреність, якою уповноважив останнього розпоряджатися належним йому автомобілем строком на 10 років.

Із змісту постанови державного виконавця Другого міського відділу державної виконавчої служби Хмельницького міськрайонного управління юстиції від 22 квітня 2014 року № 1006/16-12 вбачається, що 03 квітня 2014 року державним виконавцем винесено постанову про арешт та розшук транспортного засобу ЗАЗ 110308, 2004 року випуску, державний номер НОМЕР_1. 22 квітня 2014 року державним виконавцем здійснено опис даного автомобіля та передано ОСОБА_5 на відповідальне зберігання.

Загальні підстави для виникнення зобов'язань у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом статті 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої, другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов'язання повинне належно виконуватись відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичай ставляться.

Згідно з частиною першою статті 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків

Приписами частини першої статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

З огляду на положення частини першої статті 207 ЦК України наявність письмових документів, які свідчать про волю сторін на відчуження автомобіля, суди апеляційної і касаційної інстанцій правильно застосували норму статті 638 ЦК України та дійшли висновку про укладення сторонами у письмовій формі правочину щодо спірного автомобіля.

Отже, системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої, другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов'язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не вважається безпідставним.

Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Зазначена правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України № 6-100цс15 від 03 червня 2015 року.

Задовольняючи позов, апеляційний суд у порушення вимог ст.ст. 303, 316 ЦПК України на зазначене увагу не звернув, не дав належної правової оцінки правовідносинам, що виникли між сторонами, зокрема довіреності на розпорядження автомобілем та розписці, які складені відповідачем, та належним чином не мотивував можливість застосування до цих правовідносин положень ст. 1212 ЦК України.

На зазначене не звернув уваги й суд першої інстанції.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. ст. 212-214 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування і направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 16 лютого 2015 року та рішення апеляційного суду Хмельницької області від 30 квітня 2015 року скасувати, направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.П. Касьян Головуючий
Судді:В.І. Амелін Т.П. Дербенцева Д.О. Остапчук В.О. Савченко Судді: В.І. Амелін