Справа №487/1340/16-ц 16.08.2016 16.08.2016 16.08.2016
Провадження №22-ц/784/1889/16
Справа № 487/1340/16-ц Головуючий першої інстанції: Щербина С.В.
Провадження № 22-ц/784/1889/16 Суддя-доповідач Апеляційного суду: ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі

головуючого Коломієць В.В.

суддів Довжук Т.С., Шолох З.Л.

із секретарем судового засідання Горенко Ю.В.,

за участю: представника позивачки ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 (до шлюбу - ОСОБА_4 ) ОСОБА_5 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 06 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6 про витребування майна з чужого незаконного володіння, стягнення доходів за час неправомірного користування майном та виселення,

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2016 року ОСОБА_3 (до шлюбу - ОСОБА_4) О.В. звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6В про витребування майна з чужого незаконного володіння, стягнення доходів за час неправомірного користування майном та виселення.

Позивач вказувала, що 9 листопада 2010 року помер її батько ОСОБА_4, який після смерті своєї матері ОСОБА_7 успадкував житловий будинок № 2 по вул. Молдавська в с. Мала Корениха в м. Миколаєві. Як вказала позивач, в грудні 2010 року, намагаючись оформити спадщину, що відкрилась після смерті батька, вона дізналася, що в 1996 році вищевказаний житловий будинок та земельна ділянка під ним були передані відповідачці ОСОБА_6, яка користується цим майном до теперішнього часу. Вважає, що відповідачка користується спірним майном без законних підстав, оскільки рішення, за яким було визнано право власності на спірне майно за ОСОБА_6, було скасоване.

Посилаючись на викладене та з урахуванням уточненої позовної заяви від 25 травня 2016 року, позивачка просила суд витребувати спірний будинок з господарськими будівлями з незаконного володіння ОСОБА_6, виселити її та зняти з реєстрації за цією адресою, а також - зняти з реєстрації усіх, хто є зареєстрованим у даному будинку. Крім того, просила стягнути з ОСОБА_6 доходи за час неправомірного користування житловим будинком у розмірі 3 070000 грн., виходячи з вартості будинку - 2 500 000 грн. та вартості оренди житла 570 000 грн.

Представник відповідачки позовні вимоги не визнав. Зазначав, що земельну ділянку відповідач отримала на підставі рішень Малокорениської сільської ради у 1996 році, яка перебувала у земельному фонді сільської ради, для будівництва житлового будинку, оскільки попередній будинок ОСОБА_7 було зруйновано після пожежі. Відповідач за власні кошти побудувала самочинно житловий будинок, який був узаконений на підставі рішення суду, яке в подальшому було скасовано.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 06 липня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_8 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивачки, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в скарзі доводи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню із наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право власності та свідоцтва про право на спадщину за законом від 30 листопада 1979 року, виданих державним нотаріусом Першої Миколаївської державної нотаріальної контори, належав житловий будинок №2 по вул. Гагаріна, яка в подальшому була перейменована на вул. Молдавську селища ОСОБА_9 у м.Миколаєві ( а.с.209, 210). 26 жовтня 1981 року ОСОБА_7 заповіла вказаний житловий будинок своєму сину ОСОБА_4, склавши про це нотаріально посвідчений заповіт (а.с. 208). 28 лютого 1990 року ОСОБА_7 на підставі рішення виконкому Великокорениської селищної ради народних депутатів №23 від 20 лютого 1990 року було видано свідоцтво про право власності на житловий будинок №2 по вул. Молдавській у с. Мала Корениха м. Миколаєва (а. с. 168, 169).

19 жовтня 1992 року ОСОБА_7 померла.

ОСОБА_4 прийняв спадщину, що відкрилася після смерті його матері, відповідно до положень п.1 ч.1 ст. 549 ЦК УРСР, оскільки на час відкриття спадщини був зареєстрований та проживав зі спадкодавцем (а.с. 176-177).

У 1996 році у будинку №2 по вул. Молдавській у с. Мала Корениха м. Миколаєва сталася пожежа, після якої ОСОБА_4 не проживав у цьому будинку.

26 червня 1996 року Малокорениською сільською радою було прийнято рішення №9/7 про зняття з обліку власника будинку по вул. Молдавській, 2 в с. М.Корениха та зарахування земельної ділянки за цією адресою до земель територіальної громади. Вказане рішення обґрунтовано тим, що житловий будинок № 2 після пожежі став непридатним та був знесений, спадкоємців після смерті ОСОБА_7 немає (а.с. 167).

Рішеннями цієї ж сільради №11/7 та 13/7 від 26 червня 1996 року земельну ділянку за вищевказаною адресою передано у власність ОСОБА_6 для будівництва індивідуального житлового будинку (а.с.162-164).

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 15 листопада 2004 року за ОСОБА_6 було визнано права власності на такі самочинно збудовані споруди: літню кухню літ. «В», розміром 2,96 х 3,47 кв.м., сарай літ. «Г» розміром 3,30 х 4,80 кв.м., сарай літ. «Ж», розміром 2,60 х 2,37 кв.м., шию погріба літ. «З, розміром 1,20 х 3,80 кв.м., погріб літ. «Зпд», розміром 5,0 х 2,0 кв.м., жилий будинок літ. «А», розміром 15,15 х 4,87 кв.м., житлову прибудову літ. «А1» , розміром 3,0 х 11,4 кв.м., сіни літ «а», розміром 3,07 х 5,90 кв.м., гараж літ. «Б», розміром 4,15 х 4,57 кв.м., сарай літ. «Б 1», розміром 4,15 х 4,57 кв.м., навіс літ. «Д», розміром 0,63 х 2,35 кв.м., сарай літ. «Ж», розміром 2,60 х 2,37 кв.м., вбиральню літ. «К», розміром 1,45 х 1,45 кв.м., які розташовані по вул. Молдавська, 2 в с. Мала Корениха м. Миколаєва.

28 лютого 2005 року на підставі рішення виконкому Миколаївської міської ради №327 від 22 лютого 2005 року ОСОБА_6 видано свідоцтво про право власності на житловий будинок за літ. "А", житловою площею 53,9 кв.м., загальною площею 98,5 кв.м. з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані по вул. Молдавській, 2 у с. Мала Корениха в м. Миколаєві.

Рішенням апеляційного суду м. Миколаєва від 24 листопада 2011 року рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 15 листопада 2004 року про визнання за ОСОБА_6 права власності на самочинні забудови скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_6 (а.с. 69-71).

ОСОБА_10 Заводського районного суду м. Миколаєва від 13 березня 2013 року визнані незаконними та скасовані рішення Малокорениської сільської ради народних депутатів: №9/7 від 26 червня 1996 року "Про зняття з обліку власника будинку по вул. Молдавській, 2 в с. М.Корениха та зарахування земельної ділянки по вул. Молдавська, 2 в с. М.Корениха до земель територіальної громади"; №11/7 та №13/7 "Про передачу земельної ділянки за адресою вул. Молдавська, 2 у с. Мала Корениха у власність ОСОБА_6В.". Визнано незаконним та скасовано рішення виконкому Миколаївської міської ради № 327 від 22 лютого 2005 року в частині оформлення права власності ОСОБА_6 на житловий будинок за літ. "А" житловою площею 53,9 кв.м. загальною площею 98,5 кв.м. з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані по вул. Молдавській, 2 у с. Мала Корениха в м. Миколаєві та видачі свідоцтва про право власності на її імя. А також визнано незаконним та скасовано свідоцтво про право власності на нерухоме майно на імя ОСОБА_6 серії ЯЯЯ №015700, видане 28 лютого 2005 року на підставі рішення виконкому Миколаївської міської ради №327 від 22 лютого 2005 року (а.с.86-90).

За такого, судом першої інстанції вірно встановлено, що на теперішній час ОСОБА_6 не є власником житлового будинку №2 по вул. Молдавська в с. Мала Корениха.

Разом із тим, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_8 суд першої інстанції виходив із того, що рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 23 вересня 2014 року встановлено, а тому не підлягає доказуванню відповідно до ст. 61 ЦПК України те, що спадкове майно, яке належало ОСОБА_4, було знищено пожежею, а позивачкою недоведено, що вона на законних підставах набула право власності на спірний житловий будинок, а тому має право розпоряджатися та користуватися вказаним будинком та може вимагати захисту своїх порушених законних прав власника.

Проте колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками суду з огляду на нижчевикладене.

Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

При цьому, як розяснено у пункті 4 ОСОБА_10 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ N 5 від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», суд має виходити з того, що правові висновки суду і встановлені ним обставини не є тотожними поняттями. Висновки (судження) суду щодо прав і обов'язків сторін, зроблені на підставі встановлених при розгляді справи обставин, не є преюдиційними. Від правових висновків суду слід відрізняти судові рішення за перетворювальними позовами, які встановлюють, змінюють або припиняють права та обов'язки сторін.

Так, рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 23 вересня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_6, Миколаївської міської ради, Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори було відмовлено у задоволенні позовних вимог про визнання за позивачкою права власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4, оскільки у спадкодавця на час відкриття спадщини було відсутнє спадкове майно, а ОСОБА_8 не доведено, що відповідачка не будувала новий будинок, а лише перепланувала старий чи проводила якісь інші будівельні роботи щодо поліпшення його стану. При цьому судом враховано, що позивачка просила визнати за нею право власності на будинок у тому стані, який він є на час розгляду справи судом, між тим цей житловий будинок не набув юридичного статусу нерухомого майна, тобто не став об'єктом цивільного обороту як нерухомість, оскільки є обєктом самочинного будівництва (а.с. 58-64).

Між тим, після ухвалення апеляційним судом Миколаївської області даного рішення набрала законної сили постанова Заводського районного суду м. Миколаєва від 13 березня 2013 року, яка була залишена без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 11 листопада 2014 року (а.с.78-83). При ухваленні даної постанови Заводський районний суд м. Миколаєва виходив, зокрема, з того, що із досліджених в судовому засіданні доказів - будинкової книги, відомостей адресно-довідкового сектора ВГІРФО від 27 жовтня 2010 року вбачається, що батько позивачки ОСОБА_4 був зареєстрований у даному будинку з 1983 року та знятий з реєстрації тільки з 26 січня 2011 року у зв'язку зі смертю. При цьому судом було враховано, що рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 31 жовтня 2012 року у справі за позовом ОСОБА_8 до виконавчого комітету Миколаївської міської ради та ОСОБА_6 про встановлення факту прийняття спадщини, було встановлено, що згідно записів трудової книжки ОСОБА_4 він працював з вересня 2004 року на посаді доцента Миколаївського міжрегіонального інституту розвитку людини ВНЗ «Відкритий міжнародний університет розвитку людини «Україна» та своїм місцем реєстрації і проживання вказував будинок № 2 по вул. Молдавській у с. Мала Корениха в м. Миколаєві, що підтверджується довідкою цієї установи від 24 жовтня 2012 року № 223 (а.с. 176-177).

За такого Заводським районним судом м. Миколаєва було встановлено, що оскаржувані рішення Малокорениської сільської ради були прийняті незаконно, так як без достатніх правових підстав земельна ділянка за адресою: вул. Молдавська, 2 у с. Мала Корениха м. Миколаєва була вилучена та зарахована до земельного фонду сільради. До того ж, на час прийняття оскаржуваних рішень повноваження Голови Малокорениської сільської ради ОСОБА_11, яким були підписані зазначені рішення, було було визнано недійсними.

Рішенням державного реєстратора від 25 лютого 2016 року №28452050 запис про нерухоме майно щодо права приватної власності ОСОБА_6 з розміром частки 1/1 на обєкт нерухомого майна - будинок №2 по вул. Молдавській у с. Мала Корениха м. Миколаєва - скасовано (а.с.179).

Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 17 червня 2016 року було зареєстровано скасування права власності ОСОБА_6 на земельну ділянку за вищевказаною адресою (а.с. 212-213).

Отже, відповідач ОСОБА_6 не є власником житлового будинку за літ. "А", житловою площею 53,9 кв.м., загальною площею 98,5 кв.м. з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані по вул. Молдавській, 2 у с. Мала Корениха в м. Миколаєві.

За змістом ч. 4 ст. 7 та ст.. 154 ЖК України контроль за утриманням будинків (квартир), що належить громадянам, здійснюють виконавчі комітети місцевих ОСОБА_10 народних депутатів. Проте, вимоги діючого на той час законодавства, зокрема, встановлені Положенням про порядок обстеження стану жилих будинків з метою встановлення їх відповідності санітарним та технічним вимогам та визнання жилих будинків і жилих приміщень непридатними для проживання, затвердженим ОСОБА_10 Міністрів УРСР N 189 від 26.04.1984р., при прийнятті рішення про зняття з обліку власника будинку по вул. Молдавській, 2 в с. М.Корениха Малокорениською сільською радою не було дотримано.

Як вбачається зі змісту рішення Малокорениської сільської ради від 26 червня 1996 року №9/7 про зняття з обліку власника будинку по вул. Молдавській, 2 в с. М.Корениха, ОСОБА_4 із заявою про обстеження будинку на предмет подальшого використання під житло та встановлення ступеня його руйнації до сільради не звертався.

Свідоцтво про право власності на житловий будинок №2 по вул. Молдавській у с. Мала Корениха м. Миколаєва на імя ОСОБА_7, видане на підставі рішення виконкому Великокорениської селищної ради народних депутатів №23 від 20 лютого 1990 року не було скасовано.

Таким чином, належних доказів знищення належного ОСОБА_4 в порядку спадкування нерухомого майна матеріали справи не містять.

З матеріалів справи вбачається, що після смерті ОСОБА_4, який помер 9 листопада 2010 року, із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори звернулась його донька ОСОБА_8 в звязку із чим була заведена спадкова справа №740/2010. Однак, постановою державного нотаріуса Третьої миколаївської державної нотаріальної контори від 9 серпня 2013 року у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом ОСОБА_8 відмовлено. Підставою відмови нотаріуса було те, що надані спадкоємцем правовстановлюючі документи на спадкове майно не були зареєстровані у встановленому законом порядку, тоді як згідно інформаційних довідок з Реєстру прав власності на нерухоме майно право власності на житловий будинок № 2, що знаходиться за адресою: місто Миклаїв, ОСОБА_9, вулиця Молдавська, зареєстровано за ОСОБА_6 .

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 22 квітня 2016 року була визнана неправомірною відмова Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори від 9 серпня 2013 року щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за законом ОСОБА_3 та зобовязано нотаріуса розглянути питання щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за законом ОСОБА_3 після смерті ОСОБА_4 (а.с. 172-175).

Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч.1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Конституцією України (ст. 41), ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", та ст. 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Позбавлення цього права чи обмеженння у його здійсненні можливе лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно о ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідній правової підстави заволоділа ним.

Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частиною пятою статті 1268 ЦК України встановлено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, яким згідно із частиною другою статті 1220 цього Кодексу є день смерті особи.

Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Отже, відсутність державної реєстрації права власності не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним її на праві власності майном, проте, обмежує у праві розпорядження таким майном.

Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 23 січня 2013 року у справі № 6-164цс12 та від 6 липня 2016 року у справі № 6-3095цс15.

Таким чином, позивачка, прийнявши в установленому законом порядку спадщину, є власником спадкового майна ОСОБА_4, має право володіти й користуватися цим майном і, відповідно, право на захист цих прав.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_3 про витребовування від ОСОБА_6 будинку № 2 по вул. Молдавській у м. Миколаєві.

Разом із тим, слід зазначити, що самочинне будівництво, здійснене ОСОБА_6 за вищевказаною адресою, не є обєктом цивільних прав, оскільки не набуло юридичного статусу нерухомого майна, а тому зазначене не позбавляє відповідачку права заявити до ОСОБА_3 вимоги про витребовування будівельних матеріалів.

Відповідно до вимог статей 16, 391, 386 ЦК України власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Відповідачка ОСОБА_6 до теперішнього часу проживає за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1 м. Миколаєва, що перешкоджає позивачці користуватися належним їй в порядку спадкування майном.

За такого, вимоги ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права користування її власністю шляхом виселення ОСОБА_6, у якої відсутні законні підстави проживати за даною адресою, відповідно до вищезазначених норм закону підлягають задоволенню.

Разом із тим, зняття особи з реєстраційного обліку залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства, а тому судом вірно відмовлено у задоволенні позовних вимог про зняття ОСОБА_6 з реєстрації за адресою по вул. Молдавській, 2, у с. Мала Корениха м. Миколаєва, оскільки сама по собі така реєстрація відповідачки не порушує права ОСОБА_3

З урахуванням викладеного, відповідно до п.3 ч.1 ст.309 ЦПК України рішення суду в частині вирішення позовних вимог про витребування майна та усунення перешкод в користуванні майном шляхом виселення підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення даних позовних вимог.

Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Тому суд дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_8 про стягнення на її користь з відповідачки грошових сум в загальному розмірі 3 070000 грн., оскільки спричинення такої майнової шкоди позивачці внаслідок неправомірних дій ОСОБА_6 ніякими доказами не доведено.

Доводи апеляційної скарги даного висновку суду не спростовують, а тому рішення суду в частині вирішення даних позовних вимог підлягає залишенню без змін.

Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України, враховуючи, що судом було звільнено позивачку від сплати судових витрат, з ОСОБА_6 в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1102грн. 40коп., тобто, пропорційно до задоволених позовних вимог.

Враховуючи межі розгляду справи апеляційним судом, встановлені ст. 303 ЦПК України, заявлені в апеляційній скарзі вимоги, які не були предметом позову ОСОБА_3 в суді першої інстанції, не можна прийняти до уваги.

Керуючись статтями 303, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 (до шлюбу - ОСОБА_8 ) ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 06 липня 2016 року в частині вирішення позовних вимог про витребування майна та усунення перешкод в користуванні майном шляхом виселення скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_6 про витребування майна та усунення перешкод в користуванні майном шляхом виселення задовольнити.

Зобовязати ОСОБА_6 передати ОСОБА_3 будинок № 2 по вул. Молдавській у м. Миколаєві та усунути перешкоди ОСОБА_3 у користуванні вказаним житловим будинком шляхом виселення ОСОБА_6 з цього будинку.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь держави судовий збір в розмірі 1102грн. 40коп. (одна тисяча сто дві гривні сорок копійок).

Рішення набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий В.В. Коломієць

Судді: Т.С. Довжук

ОСОБА_12