АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 211/521/15-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/774/620/К/16 Ткаченко С.В.
Категорія - 59 ( І ) Доповідач Митрофанова Л.В.
У Х В А Л А

Іменем України

10 березня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Митрофанової Л.В.

суддів: Зубакової В.П., Соколан Н.О.

за участю секретаря: Маслової К.В.

за участю: ОСОБА_2;

розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 14 січня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_2 про повернення сплачених коштів та відшкодуванняморальної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

В січні 2015 року ОСОБА_3 звернувся з позовом до відповідачів про повернення сплачених коштів та відшкодування моральної шкоди, вказавши, що 15.02.2012 р., 16.02.2012 р. та 22.02.2012 р. він через соціальну сітку «ВКонтакте» в мережі Інтернет, здійснив замовлення різноманітного одягу у раніше не знайомої жінки - в наявній сторінці використовувалися анкетні дані: ОСОБА_5. Виплату здійснив одразу, після здійснення замовлення, шляхом переведення грошей на рахунок, однак свої замовлення не отримав. Таким чином, так звана ОСОБА_5 шляхом обману заволоділа його грошима на загальну суму 12942 грн.

За фактом шахрайського заволодіння грошовими коштами під приводом продажу товарів через мережу Інтернет було відкрито кримінальне провадження за ознаками ч. 1 ст. 190 КК України, під час якого було встановлено власників банківських карт, куди було перераховано грошові кошти: у розмірі 7590 грн. - ОСОБА_4 та грошові кошти у розмірі 5352,24 грн. - ОСОБА_2

Відповідачі не виконали взяті на себе зобов'язання відповідно до ст. 525,526, 530 ЦК України та не повернули гроші. Таким чином, вони зберігають у себе грошові кошти у розмірі 12942 грн. без достатньої правової підстави, а тому гроші підлягають поверненню.

Крім того, внаслідок невиконання відповідачем взятих зобов'язань він зазнав моральної шкоди, котра виразилась в тому,що внаслідок незаконних дій відповідача у нього відчувався постійний брак грошей на найнеобхідніше, він перебував у постійному стресовому стані, порушився його звичний розпорядок та життєвий ритм,оскільки не міг нормально займатись своїми звичними справами.

Тому позивач просить стягнути з ОСОБА_4 сплачені кошти в розмірі 9191 грн. 68 коп. з урахуванням втрат від інфляції, пеню у розмірі 641 грн. 30 коп., стягнути з ОСОБА_2 сплачені кошти у розмірі 6481 грн. 41 коп. з урахуванням втрат від інфляції, пеню у розмірі 452 грн. 21 коп.; стягнути з ОСОБА_4 та ОСОБА_2 солідарно моральну шкоду у розмірі 5000 гривень та стягнути з відповідачів солідарно суму судового збору.

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 14 січня 2016 року, в якому виправлено описку ухвалою суду від 01.02.2016 року, ОСОБА_3 відмовлено в задоволенні позову.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги посилаючись на те, що суд в своєму рішенні визнає факт незаконного перебування коштів у відповідачів, проте відмовляє в позові оскільки не вбачає ознак усного чи письмово договору між позивачем та відповідачами, позивач вважає вказаний висновок суду необґрунтованим.

В обґрунтування позову він посилається на норми, що регулюють відносини позики, але суд виходив з того, що підставами позову є не самі норми матеріального права на які посилається позивач, а фактичні обставини, якими обґрунтовані позовні вимоги, такий висновок відповідає позиції колегії суддів Верховного Суду України, яка викладена у постанові від жовтня 2008 року.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін, з таких підстав.

Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що за заявою позивача розпочато досудове розслідування по кримінальному провадженню № 0000117 від 02.02.2013 року за статтею 190 ч. 1КК України ( шахрайство ) і в межах цього кримінального провадження, позивач вже заявив цивільний позов про стягнення з невстановленої особи, яка шахрайським шляхом заволоділа його коштами - коштів в розмірі 14000 грн.

У відповідності до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно ч. 2 ст. 27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобов'язані подати усі наявні у них докази або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться - до початку розгляду справи по суті.

У відповідності до ст.. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цивільно-процесуального кодексу України.

Як вбачається з матеріалів справи за заявою позивача розпочато досудове розслідування по кримінальному провадженню № 0000117 від 02.02.2013 року за статтею 190 ч. 1КК України ( шахрайство ) і в межах цього кримінального провадження, позивач вже заявив цивільний позов про стягнення з невстановленої особи, яка шахрайським шляхом заволоділа його коштами - коштів в розмірі 14000 грн. (а.с.32).

Розмежування кримінально-караного злочину від цивільно-правового делікту слід проводити не по тому, як оформлені укладені між сторонами договори, а по тому, що стало результатом цієї договірної діяльності. Якщо дійсно обидві сторони отримують доходи від обопільної діяльності і залишаються при цьому власниками свого майна (або якась сторона зазнає збитків, але не втрачає права власності на майно), то суть цих відносин лежить у площині цивільного права. Якщо ж одна сторона, приймаючи на себе зобов'язання, не має ніяких реальних можливості і бажання їх виконувати (попередньо отримавши майно від контрагента, який, у свою чергу, втрачає право власності на передане майно), в даному випадку мова може йти лише про розкрадання (шахрайстві, привласненні або розтраті).

Таким чином суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що між сторонами в даному цивільному позові не вбачається ознак письмового чи усного договору згідно Цивільного законодавства України, а отже не вбачається правових підстав для звернення позивача саме з таким цивільним позовом до суду. Тим більше позивачем подано заяву до правоохоронних органів про відкриття кримінального провадження за фактом шахрайства, в заяві він стверджує, що шахрайським шляхом не встановлена особа ОСОБА_5 заволоділа його грошима, а отже цим самим стверджує, що між ним та відповідачами домовленостей, зобов'язань ніяких не було.

Доводи апеляційної скарги про те, що в обґрунтування позову позивач посилається на норми, що регулюють відносини позики, не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог позивача з тих підстав, що відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

В своєму позові позивач суперечить сам собі, адже договір це домовленість осіб, а шахрайство - це заволодіння чужим майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою.

Матеріалами справи встановлено, що позивачем вже пред'явлено цивільний позов до відповідачів в межах кримінального провадження № 0000117 від 02.02.2013 року за статтею 190 ч. 1КК України, шахрайство.

Крім того, в обґрунтування позовних вимог позивач постійно посилається на вказане кримінальне провадження.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд в своєму рішенні визнає факт незаконного перебування коштів у відповідачів, проте відмовляє в позові оскільки не вбачає ознак усного чи письмово договору між позивачем та відповідачами, позивач вважає вказаний висновок суду необґрунтованим колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці.

Отже колегія вважає, що суд першої інстанції в достатньо повному обсязі з'ясував права та обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону, з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами, поясненнями самих сторін.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянта не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального закону.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 14 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: