АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Поливач Л.Д.

суддів: Вербової І.М., Головачова Я.В.

при секретарі: Литвиненко Р.С.

за участю осіб: позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа - Відкрите акціонерне товариство Страхова компанія «ПЗУ Україна» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,-

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 23 грудня 2015 року

в с т а н о в и л а:

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 23 грудня 2015 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа - ВАТ СК «ПЗУ Україна» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої внаслідок ДТП.

Справа №752/8823/15-ц
№ апеляційного провадження:№22-ц/796/2378/2016
Головуючий у суді першої інстанції: О.В.Мирошниченко
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Л.Д.Поливач
Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та направити справу на новий розгляд. В обґрунтування зазначила, що ухвалюючи оскаржуване рішення судом першої інстанції не було враховано, що постанова про закриття кримінального провадження відносно ОСОБА_3 скасована ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 30.04.2015року. ОСОБА_1 послалась на те, що перебуваючи у тяжкому стані, після отриманих травм внаслідок ДТП, що мала місце 18.11.2013 року за участю водія ОСОБА_3, не могла вчасно звернутися до страхової компанії за відшкодуванням шкоди, а тому не могла подати належних доказів до суду. Разом з тим зазначила, що доказів на підтвердження понесених нею витрат на лікування також не могла надати, оскільки за надання медичних послуг у лікарні їй не давали фіскальних чеків, а медичні препарати особисто не купувала, але повернула сплачені за це кошти, що підтверджується зняттям коштів з її рахунку.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити у повному обсязі з наведених обставин.

Представник відповідача ОСОБА_2 заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважає її необґрунтованою, а рішення суду законним та обґрунтованим.

Представник ВАТ СК «ПЗУ Україна» в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи Товариство повідомлене належним чином, що підтверджується зворотнім поштовим повідомленням. Колегія суддів розцінила причини неявки представника Товариства в судове засідання як неповажні та дійшла висновку про можливість розгляду справи за його відсутності у відповідності до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, з'ясувавши обставини справи та оговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Так, відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що в даному випадку відповідач ОСОБА_3 не зобов'язаний відшкодовувати позивачу матеріальну шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, оскільки цивільно-правова відповідальність ОСОБА_3 була застрахована ВАТ СК «ПЗУ Україна», а заявлений позивачем до відшкодування розмір матеріальної шкоди не перевищує ліміту відповідальності. Щодо заявлених вимог про відшкодування понесених витрат у розмірі 32 000,00 грн. судом зазначено,що в обґрунтування цих обставин позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України. Суд зазначив, що матеріали цивільної справи не містять доказів які б підтверджували вину відповідача у заподіянні моральної шкоди позивачу, а також які обґрунтовували б розмір грошової суми, у якому позивач оцінила заподіяну їй шкоду.

Колегія суддів не може повністю погодитись з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Так, відповідно до постанови старшого слідчого СВ Голосіївського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві від 18.03.2015 року кримінальне провадження, відомості про яке внесено 23.11.2013 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за номером 001496 за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 ч. 2 КК України вбачається, що 18.11.2013 року приблизно о 05 год. 00 хв. по проспекту Голосіївському, 87 в м. Києві, автомобіль марки «Сузукі Гранд Вітара», державний номерний знак НОМЕР_1, під керуванням водія ОСОБА_3 здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_1

Внаслідок ДТП ОСОБА_1 отримала тілесні ушкодження а саме: закрита черепно-мозкова травма у вигляді струсу головного мозку, перелом зовнішньої та внутрішньої пластинок лобної кістки зліва (лобний синус) з переходом на верхню стінку лівої орбіти (передня черепна ямка), передньої стінки верхнє - щелепної пазухи зліва, з крововиливом у верхнє - щелепну пазуху зліва, саден обличчя (верхньої губи зліва, лівого кута верхньої повіки лівого ока), синця на повіках лівого ока, садна тулуба, правого ліктьового та колінного суглобів. Локалізація та характер вищевказаних ушкоджень утворилась внаслідок дії тупого предмету (предметів). Між подіями транспортної пригоди 18.11.2013 року та отриманням ОСОБА_1 тілесних ушкоджень є прямий причинно - наслідковий зв'язок. За ступенем тяжкості вищевказані тілесні ушкодження відносяться до тяжкого тілесного ушкодження (за критерієм небезпеки для життя).

Висновком автотехнічної експертизи № 697ат від 23.01.2015 року встановлено, що в ситуації, яка склалася на дорозі безпосередньо перед дорожньо-транспортною пригодою, водій автомобіля «Сузукі Гранд Вітара», державний номерний знак НОМЕР_1, ОСОБА_3 повинен був керуватись вимогами п.п. 12.2, 12.3 Правил дорожнього руху України. В даній дорожній ситуації в діях водія автомобіля «Сузукі Гранд Вітара», державний номерний знак НОМЕР_1, ОСОБА_3, експертом, з технічної точки зору, невідповідностей вимогам п.п. 12.2, 12.3 Правил дорожнього руху України не вбачається, у зв'язку із чим орган досудового розслідування дійшов висновку про відсутність в діях водія ОСОБА_3 ознак складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 КК України.

Постанова слідчого про закриття кримінального провадження від 18.03.2015 року не скасована та є чинною.

З матеріалів справи вбачається що, на момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність ОСОБА_3 була застрахована ВАТ СК «ПЗУ Україна» відповідно до поліса обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АС/6940259, з лімітом відповідальності за шкоду, зокрема, заподіяну життю та здоров'ю 100 000 гривень, але ОСОБА_1 пред'явила позов саме до ОСОБА_3, як до власника джерела підвищеної небезпеки.

Під час розгляду справи судом першої інстанції було вжито заходів щодо залучення співвідповідачем ВАТ СК «ПЗУ Україна», у якій була застрахована цивільно-правова відповідальність ОСОБА_3 Проте ОСОБА_1 заперечувала проти зазначеного та вимог до страхової компанії не заявляла, а тому, у порядку ст. 33 ЦПК України, ВАТ СК «ПЗУ Україна» була залучена до участі у справі у якості третьої особи. Тобто, суд вирішив зазначене питання у відповідності до принципу диспозитивності цивільного судочинства.

Але, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідальність за заподіяну позивачці шкоду (в межах ліміту) повинна нести страхова компанія і ця обставина є підставою для відмови ОСОБА_1 у позові.

Так, відповідно до ч.2 ст. 1187 ЦК України шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. У відповідності до змісту зазначеної норми матеріального права, ОСОБА_3, як власник джерела підвищеної небезпеки, зобов'язаний відшкодувати позивачці шкоду, заподіяну їй внаслідок ДТП незалежно від його вини у заподіянні такої шкоди. ОСОБА_1 мала право вибору сторони відповідача за своїми позовними вимогами і вона пред'явила позов саме до власника джерела підвищеної небезпеки, який зобов'язаний відшкодувати їй завдану шкоду, незалежно від його вини в заподіянні такої шкоди.

Наявність у ОСОБА_3 полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів не звільняє його від обов'язку відшкодувати заподіяну шкоду позивачці, такий поліс надасть йому можливість в подальшому вирішувати зі страховою компанією, з якою він перебуває у договірних відносинах, питання щодо відшкодованої їм шкоди потерпілій особі. Такий висновок суду апеляційної інстанції відповідає правовій позиції Верховного Суду України.

Відповідно до ч.5 ст.1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідачем не надано суду доказів, які б свідчили про те, що шкоди було ним завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відсутні в матеріалах справи належні та допустимі докази того, що ДТП сталась саме внаслідок порушення ОСОБА_1 правил дорожнього руху. Так, слідчий в постанові про закриття кримінального провадження від 18.03.2015 року дійшов висновку про те, що ДТП сталась саме внаслідок порушення ОСОБА_1 п.п. 4.1, 4.14 «а», «б» ПДР, але постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 13.08.2015 року вина позивачки в порушенні ПДР не встановлена, провадження у справі закрито за закінченням строків притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності без встановлення її вини в порушенні ПДР (а.с.71-72). Сама позивачка пояснює суду, що вона 18.11.2013 року приблизно о 5.00 год. йшла по парку на роботу, годувала птиць та білок. Що сталось у парку вона не пам'ятає, так як прийшла до свідомості уже в лікарні в м. Конотоп. Працівниками міліції допитувався свідок ДТП ОСОБА_8, який показував, що ОСОБА_1 раптово вибігла на дорогу, але колегія суддів вважає показання даного свідка недостатнім доказом того, що ДТП сталась саме з вини ОСОБА_1

Так, відповідно до пояснень ОСОБА_3 (а.с. 110) слідчим органам, він рухався зі швидкістю 50-60 км/год. Побачив жінку на узбіччі дороги і не доїхавши до неї приблизно 20 метрів, та раптово стала перебігати дорогу.

Матеріали справи не містять відповіді на питання про те, чи мав технічну можливість відповідач уникнути зіткнення з ОСОБА_1 беручи до уваги обставини ДТП викладені самим відповідачем.

Колегія суддів вважає, що матеріали справи не містять доказів того, що шкоди ОСОБА_1 відповідачем, як власником джерела підвищеної небезпеки, було завдано внаслідок непереборної сили або її умислу.

Проте, не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення та не спростовують висновків суду по суті спору посилання ОСОБА_1 на безпідставність відмови судом першої інстанції у стягненні на її користь з ОСОБА_3 понесених на лікування витрат у розмірі 32 000,00 грн.

Як вбачається з матеріалів справи та достовірно встановлено судом першої інстанції, обставини щодо отримання ОСОБА_1 внаслідок дорожньо - транспортної пригоди тілесних ушкоджень та перебування на стаціонарному лікуванні відповідачем не оспорюється. Крім того, зазначене підтверджується висновком експерта Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи № 1797/Е від 31.10.2014 року, довідкою із медичної карти № 1780 стаціонарного хворого ОСОБА_1, виданої Відділенням політравми Київської міської клінічної лікарні № 17 та випискою з КП «Конотопська центральна районна лікарня», відповідно до якої ОСОБА_1 перебувала на стаціонарному лікуванні у вказаному закладі у період з 19.11.2013 року по 13.12.2013 року.

Проте, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

Згідно до вимог ч.2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Судом першої інстанції правомірно не взято до уваги надану ОСОБА_1 виписку про рух грошових коштів по відкритому нею у ПАТ «Дельта Банк» рахунку, оскільки цей документ не підтверджує розмір заподіяної позивачці майнової шкоди.

Разом з тим, позивачем не надано будь-яких інших належних та допустимих доказів у розумінні ст.ст.57-60 ЦПК України, які б підтверджувала розмір заподіяної їй майнової шкоди внаслідок ДТП. За таких обставин, підстав для стягнення з відповідача майнової шкоди у суду першої інстанції не було.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у стягненні з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 моральної шкоди, виходячи з наступного.

Так, відповідно до вимог п.1 ч.2 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі діями, відшкодовується особою, яка її завдала, незалежно від вини, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року (зі змінами та доповненнями) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.

Таким чином, відповідно до вимог п.1 ч.2 ст.1167 ЦК України ОСОБА_3 повинен нести відповідальність по відшкодуванню позивачці моральної шкоди.

Пунктом 9 зазначеної Постанови встановлено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Зокрема, судом апеляційної інстанції береться до уваги тяжкість тілесних ушкоджень заподіяних позивачці, небезпека для її життя, тривалий час перебування в лікарні, стан здоров'я потерпілої, тяжкість вимушених змін у її житті. При цьому суд виходить із засад розумності, виваженості та справедливості і визначає розмір заподіяної ОСОБА_1 моральної шкоди у 50 000 грн.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанції в частині відмови ОСОБА_1 у відшкодуванні моральної шкоди підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення в цій частині про часткове задоволення вказаної позовної вимоги.

У зв'язку з частковим задоволенням апеляційної скарги та позовних вимог, у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, суд стягує з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 487,20 грн.

Керуючись ст.ст. 88, 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 23 грудня 2015 року в частині відмови ОСОБА_1 у стягненні з ОСОБА_3 моральної шкоди скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення наступного змісту.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 50 000 (п'ятдесят тисяч) гривень 00 копійок та витрати по сплаті судового збору у розмірі 487 (чотириста вісімдесят сім) гривень 20 копійок.

В іншій частині рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 23 грудня 2015 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: