У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 серпня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючий: Хилевич С.В.

судді: Собіна І.М., Рожин Ю.М.

секретар судового засідання: Мельник С.Ю.

з участі: ОСОБА_1, ОСОБА_2 та їхніх представників,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Корецького районного суду від 21 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Річецької сільської ради Корецького району Рівненської області, ОСОБА_1 про визнання права власності на спадкове майно,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Корецького районного суду від 21 квітня 2016 року позов задоволено: визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/3 частину житлового будинку з надвірними будівлями, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 89,4 кв.м, житловою - 60,1 кв.м.

У поданій на рішення апеляційній скарзі ОСОБА_1 покликалась на його незаконність та необґрунтованість через порушення норм процесуального права.

На її обґрунтування зазначала про розгляд справи за її відсутності та її представника, чим було порушено вимоги ст. 44 ЦПК України. На порушення норм ст. 60 ЦПК України щодо обов'язку сторони довести обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд не допитав свідків ОСОБА_3 та колишнього сільського голову Річецької сільської ради Корецького району, не витребував та не оглянув погосподарські книги, рішень органу місцевого самоврядування про присвоєння самовільно збудованому житловому будинку поштової адреси та про виділення земельної ділянки для будівництва.

Вважала, що пославшись в оскаржуваному рішенні на витяг з погосподарської книги Річецької сільської ради, суд разом з тим залишив поза увагою ті обставини, що сім'я ОСОБА_1 проживала та зареєстрована в господарстві по АДРЕСА_1

Також суд помилково покликався на ч.1 ст. 61 ЦПК України. Вона позову не визнавала, адже спірний житловий будинок є самочинним будівництвом і спадкуванню не підлягає. В матеріалах справи відсутні жодні правовстановлювальні документи на житловий будинок, а наявність лише технічного паспорту не є підставою для визнання права власності на будинок.

Крім того, судом не враховано, що приватний нотаріус Корецького районного нотаріального округу Рівненської області 29 жовтня 2015 року відмовив сторонам у вчиненні нотаріальних дій щодо оформлення права власності на спірний будинок якраз у зв'язку з відсутністю належного документа, який стверджував би право власності спадкодавця на житловий будинок.

Тому з цих підстав просила рішення суду першої інстанції скасувати, закривши провадження у справі.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи і доводи відповідача, колегія суддів прийшла до висновку про відхилення апеляційної скарги.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції правильно виходив із того, що ОСОБА_2 як спадкоємцю за законом відмовлено нотаріусом у прийнятті спадщини через відсутність правовстановлювальних документів, а тому її позов про визнання права на спадщину, яка знаходиться в цивільному обороті, є доведеним і обґрунтованим.

Матеріалами справи встановлено, і ці обставини сторонами не заперечуються, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер батько позивача - ОСОБА_4, про що свідчить свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 (а.с. 10).

Спадкоємцями за законом є його дочка ОСОБА_2 та дружина ОСОБА_1, на користь якої від прийняття спадщини в порядку ст. 1274 ЦК України відмовився син спадкодавця ОСОБА_5 (а.с. 38).

29 жовтня 2015 року приватний нотаріус Корецького районного нотаріального округу своєю постановою відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на майно, яке залишилося після смерті ОСОБА_4 - житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 в зв'язку з відсутністю відомостей та документів, необхідних для його видачі (а.с. 12).

Вважаючи, що її права спадкоємця порушені, ОСОБА_2 у листопаді 2015 року звернулася до суду з позовом про визнання права власності на спадкове майно, що складається з 1/3 частини житлового будинку з надвірними будівлями в АДРЕСА_1 загальною площею 89, 4 кв.м, житловою - 60, 1 кв.м.

Повно і правильно з'ясувавши обставини справи та застосувавши при вирішенні спірних правовідносин норми матеріального права, які підлягали застосуванню, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив вимоги позивача, визнавши за нею право власності на 1/3 частину спірного житлового будинку.

Згідно зі ст.ст. 1216, 1258, 1261, 1268, 1270, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

З роз'яснень, даних Пленумом Верховного Суду України в абз. другому-третьому п. 23 своєї постанови від 30.05.2008 року №7 "Про судову практику у справах про спадкування", вбачається, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що ратифікована Україною відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 року, передбачає право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Доводи апеляційної скарги про те, що спадкове майно є самочинним будівництвом на увагу не заслуговують.

Так, на а.с. 5, 9, 26, 27, 28 містяться дані про те, що спірний житловий будинок, який належав спадкодавцю, був побудований у 1991 році, щодо нього ведеться облік у погосподарській книзі, однак там ніхто не зареєстрований. Цьому будинку було присвоєно поштову адресу: АДРЕСА_1 він знаходиться разом з будинком №4 на земельній ділянці площею 0, 71 га, що зареєстрована в шнуровій книзі №1 під НОМЕР_2. Ця ділянка перебувала у користуванні ОСОБА_4 на законних підставах. В будинку АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 - дружина, ОСОБА_5 - син, ОСОБА_2 - дочка та ОСОБА_6 - онука.

Тобто за будь-яких обставин спірний будинок не є самочинним будівництвом в розумінні ст. 376 ЦК України.

Оскільки судом правильно враховано ці обставини, тому не можна погодитися і з посиланнями про помилковість вказаної в оскаржуваному рішенні адреси - замість АДРЕСА_1 зазначено адресу: АДРЕСА_1

Такими, що не ґрунтуються на матеріалах справи, колегія суддів вважає й твердження ОСОБА_1 про порушення судом норм процесуального права.

Так, частина 3 ст. 309 ЦПК України вказує, що порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Фактів існування таких процесуально-правових порушень позивач не навела, а апеляційним судом їх не було здобуто.

Інші доводи апеляційної скарги спростовуються правильністю висновків суду.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Cправедливість, добросовісність та розумність відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при його ухваленні.

Керуючись ст.ст. 3, 303, 307, 308, 313-315, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а рішення Корецького районного суду від 21 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: Судді: